ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2007 р.
Справа № А-10/158

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шелест С.Б.

При секретарях судового засідання: Бабінець У.В., Кузишин У.Б.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом:          Відкритого акціонерного товариства «Коломийський ДОЗ»,

м. Коломия, вул. Симоненка, 2

до відповідача:    Коломийської об’єднаної державної податкової інспекції

вул. Б. Хмельницького, 3, м. Коломия

про:                       визнання нечинними податкових повідомлень-рішень

За участю представників сторін:

від позивача:      Лчелінцева Ф.І. - представник (дов. від 15.12.06р.)

Сахацький І.Л. - голова правління (наказ № 75-к від 15.11.05р.)

від  відповідача: Святненко Р.Б. - старший державний податковий інспектор,

(довіреність б/н від 28.11.06р.)

Палагнюк О.С.-в.о. нач. відділу адміністрування (дов. б/н від 13.02.07р.)

в с т а н о в и в:

Відкрите акціонерне товариство «Коломийський ДОЗ»звернулося до суду з позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень № /0, № /0,               № /0 від 02.06.06р., № /1,  № /1, № /1 від 10.07.06р.

Позивач заявою від  05.01.07р. /вх.№ 49/   не змінюючи предмета позову,  доповнив підстави позовних вимог.

Відповідно до ст. 51 КАС України позивач має право змінити підставу або предмет адміністративного позову, а тому заява позивача від 05.01.07р. підлягає прийняттю та розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, посилаючись на неправомірність проведення перевірки 23.05.06р., за результатами якої оДПІ були прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення; недотримання відповідачем передбаченої  п.6.2. ст.6 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»№ 2181-III процедури виставлення податкових вимог, в тому числі, виникнення та оформлення консолідованого боргу. Оспорюючи податкові повідомлення-рішення, позивач вказує також на порушення відповідачем строку застосування адміністративно-господарських санкцій, передбаченого ст. 250 ГК України, який не може перевищувати  одного року з дня виявлення порушення, тоді як податковим органом застосовані штрафні санкції за період 2003-2005рр. При цьому позивач вважає, що оскільки спеціальний Закон № 2181 таких строків не встановлює,  то  до спірних правовідносин повинні застосовуватись строки, передбачені ГК України. Не погоджується позивач також з нарахуванням податковим органом штрафу за затримку сплати податкового боргу, розстроченого по мировій угоді, укладеній в процедурі банкрутства ВАТ «Коломийський ДОЗ»у справі № Б-9/419, вказуючи на те, що за таке порушення не може застосовуватись відповідальність передбачена пп. 17.1.7. п. 17.1. ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», так як розстрочені суми податкового боргу були узгоджені до укладання мирової угоди.

Відповідач проти позову заперечує, вважаючи вимоги позивача безпідставними, мотивуючи тим, що підставою для застосування штрафних  санкцій, згідно оспорюваних податкових повідомлень-рішень були встановлені ОДПІ факти несвоєчасної сплати узгодженої суми податкових зобов’язань, у зв’язку з чим та відповідно до пп. 17.1.7. п. 17.1. ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»№ 2181-III податковим органом були визначені суми штрафу в залежності від кількості днів протермінування граничних строків сплати узгодженого податкового зобов’язання; такі податкові зобов’язання, зазначає відповідач, були визначені позивачем самостійно шляхом подання до податкового органу  відповідних декларацій та розрахунків; зазначена норма Закону № 2181-III визначає обов’язком платника податків сплатити штраф у разі прострочення виконання податкових зобов’язань, в зв’язку з чим, на думку відповідача, проведення перевірки щодо встановлення факту таких порушень, а також  виставлення податкових вимог не є обов’язковим; положення  статті 250 Господарського кодексу України не поширюються  на спірні правовідносини, які врегульовані спеціальним Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Дослідивши обставини справи, доводи та заперечення представників сторін, суд встановив, що за результатами перевірки своєчасності сплати узгодженого податкового зобов’язання, що відображені в актах № 162 та № 380 від 23.05.06р. , Коломийською ОДПІ  було встановлено, що при проведенні розрахунків з бюджетом по ПДВ та комунальному податку,  Позивачем за період 2003-2005р. допущено факт несвоєчасної сплати узгодженого податкового зобов’язання, чим порушені вимоги ст.7.7.1. Закону України «Про податок на додану вартість», ст.19 Декрету Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори»№ 56-93 від 20.05.93р. та ст.5 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»№ 2181-III /далі –Закону № 2181-III/.

У зв’язку з цим та на підставі абз.3  пп.17.1.7 п.17.1 ст.17 Закону № 2181-III податковим повідомленням-рішенням № /0 від 02.06.06р.  визначена сума штрафу 2635 грн. 09 коп. у розмірі 20 % узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість, сплаченої з затримкою від 31 до 90 календарних днів включно;   на підставі абз. 4 цієї  ж норми Закону податковим повідомленням-рішенням № /0 від  02.06.06р. визначена сума штрафу 32349 грн. 68 коп.  у розмірі 50% узгодженої суми податкового зобов’язання з податку на додану вартість, сплаченої з затримкою, що є більшою 90 календарних днів, та на цій же підставі податковим повідомленням-рішенням  № /0 від  02.06.06р. визначена сума штрафу у розмірі 50% узгодженої суми податкового зобов’язання з комунального податку, сплаченої з затримкою, що є більшою 90 календарних днів та складає 364 грн. 72 коп..

За результатами розгляду скарг позивача у процедурі адміністративного оскарження зазначених вище податкових повідомлень-рішень, змін щодо визначених у них сум штрафів  податковим органом не проведено,  у зв’язку з чим 10.07.06р прийняті такі ж податкові повідомлення-рішення: № /1,  № /1,  № /1.

Зазначені вище податкові повідомлення-рішення є предметом оскарження у даному спорі.

Суд вважає вимоги позивача частково обґрунтованими, а позов таким, що  підлягає частковому  задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до   п.п.17.1.7. п.17.1. ст.17 Закону № 2181-III, у разі коли платник  податків  не  сплачує  узгоджену суму   податкового   зобов'язання   протягом   граничних  строків, визначених  цим  Законом,  такий  платник   податку   зобов'язаний сплатити штраф у таких розмірах: при затримці  до  30 календарних днів,  наступних за останнім днем  граничного  строку  сплати   узгодженої   суми   податкового зобов'язання,   -   у  розмірі  десяти  відсотків  погашеної  суми податкового боргу; при затримці від 31 до 90 календарних днів включно, наступних за  останнім  днем  граничного  строку  сплати   узгодженої   суми податкового зобов'язання, - у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці,  що є більшою 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання,  -  у  розмірі  п'ятдесяти  відсотків погашеної суми податкового боргу.

Строки сплати податкових зобов»язань позивачем не заперечуються, як і не заперечується факт самостійного узгодження податкових зобов»язань з ПДВ та комунального податку шляхом  подання податкових декларацій з ПДВ та розрахунків з комунального податку.

Наведена норма Закону № 2181-III визначає обов»язком саме позивача сплатити штраф при порушенні строків сплати узгодженної суми податкових зобов»язань, а тому доводи  позивача щодо неправомірності проведення податковим органом перевірки своєчасності сплати узгодженого податкового зобов»язання не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для висновку про неправомірність прийняття податкових повідомлень-рішень .

Так, пунктом 6.1.7. Інструкції про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, затверджної наказом  N 110 від 17.03.2001 ДПА України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23.03.2001 р. за N 268/5459  передбачено складання податкового повідомлення про застосування штрафів за затримку сплати (погашення) узгодженого податкового зобов»язання  за формою та згідно з вимогами,  установленими  Порядком  направлення  органами державної   податкової   служби   України  податкових  повідомлень платникам  податків,  затвердженим  наказом  Державної  податкової адміністрації України   від   21.06.2001   N  253 , зареєстрованим  у  Міністерстві   юстиції  України  06.07.2001  за N 567/5758 (зі змінами та доповненнями).

Прийняття податкового повідомлення згідно з вимогам зазначених наказів ДПА не ставиться у залежність від обов»язковості проведення податковим органом перевірки.

Доводи позивача про те, що відповідачем порушено вимоги  п.6.2. ст.6  Закону                   № 2181-III, якою передбачено надіслання податковим органом податкових вимог у разі  несплати платником податків узгодженої суми податкового  зобов'язання  в установлені строки / в тому числі при самостійному узгодженні такого зобов»язання/, не спростовує факту порушення граничних строків сплати узгодженої суми податкового   зобов'язання, за яке   п.п.17.1.7. п.17.1. ст.17 Закону № 2181-III передбачена відповідальність. Обов»язок платника податків сплатити штраф, передбачений п.п.17.1.7. п.17.1. ст.17  Закону  № 2181-III  не ставиться в залежність від факту надіслання  податкових вимог.

Суд не погоджується також із доводами позивача про те, що до штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податкових зобов»язань мають застосуватися строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Згідно до ст. 250 ГК України встановлено, що адміністративні господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом законодавчо встановлених правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

У преамбулі Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" вказано, що цей Закон є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення.

Отже, вищезазначений Закон є спеціальним Законом, який регулює відносини зі сплати податків та нарахованих за їх несплату штрафних санкцій.

Згідно з підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Наведена норма обмежує строками давності  до  1095 днів визначення податковим органом сум податкових зобов'язань платника податків.  До податкових зобов»язань Закон  №2181 відносить, в тому числі, штрафні санкції (п.1.3. ст.1 Закону).

Таким чином, за наявності спеціального Закону, який регулює спірні правовідносини  у суду відсутні правові підстави для застосування річного строку, передбаченого ст.250 Господарського кодексу України.

Разом з тим, суд вважає неправомірним застосування податковим органом штрафу поза межами  строків давності - 1095 днів, виходячи з наступного.

Згідно ст.15 Закону № 2181 початок перебігу строку давності 1095 днів визначається моментом  подання податкової декларації. Таким чином, суд погоджується з доводами податкового органу про те, що даною нормою, як і в цілому Законом №2181  однозначно та чітко не врегульовані спірні правовідносини (зокрема, щодо моменту, з яким пов»язаний початок перебігу строків застосування податковим органом штрафів  на підставі ст.17 Закону № 2181-III.

Відтак, така обставина  не може бути підставою для висновку про те, що  строки застосування штрафних (фінансових) санкцій є необмеженими в часі.

Відповідно до загальних засад права, якщо певні правові відносини не врегульовані актом законодавства, в даному випадку спеціальним законом, вони регулюються тими правовими актами, що регулюють подібні за змістом правовідносини (аналогія закону).

Відповідно до п.1.5. ст.1 Закону № 2181 штрафна  санкція (штраф) - плата у фіксованій сумі або у вигляді  відсотків  від   суми   податкового   зобов'язання   (без урахування пені та штрафних санкцій),  яка справляється з платника податків  у  зв'язку  з  порушенням  ним   правил   оподаткування, визначених відповідними законами.

Така штрафна санкція (штраф) є заходом майнового характеру, спрямованим на припинення правопорушення суб’єкта господарювання і за своєю правовою природою відноситься до адміністративно-господарських санкцій в розумінні ст.238 ГК України, що застосовуються до суб’єктів господарювання за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності. Відповідно до ч.2 ст.240 ГК України, перелік   порушень,   за  які  з  суб'єкта  господарювання стягується штраф,  розмір і порядок  його  стягнення  визначаються законами,  що  регулюють  податкові  та  інші  відносини,  в  яких допущено правопорушення.

Строки застосування адміністративно-господарських санкцій відповідно до ст.250 ГК України є обмеженими в часі, крім випадків, передбачених законом і перебіг таких строків пов»язаний з моментом виявлення порушення суб»єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Спеціальний Закон № 2181, що регулює спірні правовідносини, не містить імперативної вказівки про необмеженість строків застосування штрафних (фінансових) санкцій. Відтак даний Закон, зокрема його ст.15, як зазначалось вище, обмежує визначення податковим органом сум податкових зобов'язань платника податків строками давності   до  1095 днів.

За наведених обставин, суд вважає за доцільне застосувати аналогію закону  в частині обмеження в часі  строків застосування до суб»єктів господарювання адміністративно-господарських санкцій  та моменту, з яким закон пов»язує  перебіг таких строків /день виявлення порушення/.

На підставі вищевикладеного, застосування штрафу поза межами 1095 днів з моменту виявлення порушення, а саме: з ПДВ в сумі  3863,95 грн. за період з 30.01.03р. по 04.05.03р згідно податкового повідомлення-рішення № /0 від  02.06.06р. та штрафу з комунального податку в сумі 364 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № /0 від  02.06.06р., -  суд вважає неправомірним.

Неправомірним, на думку суду,  є також застосування податковим органом на підставі п.п.17.1.7. п.17.1. ст.17 Закону № 2181-III штрафу з ПДВ в сумі 15152,4 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № /0 від  02.06.06р. за порушення строків погашення кредиторських вимог податкового органу, порядок та умови погашення яких визначені мировою угодою, затвердженою судом згідно ухвали від 16.07.03р. у справі          № Б-9/491 про банкрутство ВАТ «Коломийський ДОЗ».

За змістом  наведеного вище  п.п.17.1.7. п.17.1. ст.17 Закону № 2181-III, застосування штрафу може мати місце у разі несплати  платником  податків  узгодженої суми   податкового   зобов'язання   протягом   граничних  строків,  визначених  цим  Законом.

В даному випадку, строки погашення кредиторських вимог податкового органу визначені мировою угодою, що укладена та затверджена судом в порядку Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Правові наслідки невиконання умов мирової угоди врегульовані ст.39 цього Закону, який є спеціальним Законом щодо правовідносин боржника та  кредитора в процедурі задоволення вимог останнього, а тому,  ст. 17 Закону № 2181-III не може застосовуватись до зазначених правовідносин.

За наведених обставин та норм закону, суд дійшов висновку про неправомірність застосування штрафу згідно податкового повідомлення-рішення № /0 від  02.06.06р. в сумі 19016,35 грн. (  3863,95 грн. +  15152,4 грн.), а тому вимоги позивача щодо визнання нечинними в  зазначеній частині податкових повідомлень-рішень № /0 від  02.06.06р. та № /1 від 10.07.06р., а також  податкових повідомлень-рішень №/0 від  02.06.06р., №/1 від 10.07.06р. підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги те, що, як зазначалось вище, позивачем не заперечується факт порушення строків сплати податкових зобов’язань з ПДВ, самостійно узгоджених  шляхом  подання податкових декларацій № 6619 від 20.01.05, № 19784 від 21.03.05р.,  № 43387 від 20.07.05р., № 60902 від 28.10.05р., №42785  від 20.07.04р., № 20145 від 19.03.04р., № 33466 від 20.05.04р., а також те, що розрахунок штрафу в загальній сумі  15968,42 грн.                           (13333, 33 грн. + 2635,09 грн.) застосованого згідно податкових повідомлень-рішень  № /0,  № /0 від 02.06.05р.  відповідає вимогам    п.п.17.1.7. п.17.1. ст.17 Закону № 2181-III, - у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.124 Конституції України, Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", ст.ст.158,160,186  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в  :

позов задоволити  частково.

Визнати нечинними податкові повідомлення рішення № /0 від  02.06.06р.,       № /1 від 10.07.06р. в частині застосування штрафу в сумі 19016,35 грн.

Визнати нечинними податкові повідомлення-рішення №/0 від  02.06.06р.,        № /1 від 10.07.06р.

В решті позову –відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення; апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом  двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження

Суддя                                                                     Шелест С.Б.

Виготовлено в діловодстві

Кузишин У.Б.

Постанова складена у повному обсязі 12.03.2007р.