ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.01.07р.

Справа № 32/7-07(8/396-06)

За позовом: Житлово-комунального кооперативу «Квіточ», м. Новомосковськ

До: Новомосковського міжрайонного Управління капітального будівництва,                                  м. Новомосковськ

Третя особа без самостійних позовних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мотор», м. Новомосковськ

Про: визнання угоди недійсною та т.і.

Суддя Васильєв О.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ :

Від позивача : Торкай Л.М. ( гол.правління )   ;

Від відповідача  : Перевозчикова Т.В. ( дов. № 005 від 30.01.07 р. ) ;

Від третьої особи : Кондратенко А.І. ( дов. без. № та дати )

СУТЬ   СПОРУ:

Житлово-комунальний кооператив «Квіточ»( позивач ) у вересні 2006 р. звернувся з позовом до Новомосковського міжрайонного Управління капітального будівництва                        ( відповідач ) про визнання недійсною угоди  № 12 від 27.05.03 р. «про передачу власних коштів підприємств , організацій та громадян для будівництва житла , що здійснюються за рахунок нецентралізованих капітальних вкладень в порядку дольової участі », укладеної між відповідачем та третьою особою - «Мотор» .

Ухвалою суду від 25.09.06 р. ( суддя Дубінін І.Ю. ) порушено провадження у справі                  № 8/396-06, справа призначена для слухання на 24.10.06 р. Ухвалою суду від 24.10.06 р. слухання справи було відкладено на 09.11.06 р. Судове засідання 09.11.06 р. не відбулося у зв’язку із хворобою судді Дубиніна І.Ю., а ухвалою від 10.11.06 р. строк вирішення спору у справі на підставі відповідних заяв сторін було продовжено до 22.01.07 р. Розпорядженням в.о. голови суду від 18.12.06 р. у зв’язку із закінченням повноважень судді Дубиніна І.Ю.  10.12.06 р. справа № 8/396-06 передана для розгляду судді Васильєву О.Ю. Ухвалою від 21.12.06 р. справа прийнята до свого розгляду суддею Васильєвим О.Ю. та призначена для слухання на 30.01.07 р.

24.01.07 р. до канцелярії суду від позивача надійшла уточнена позовна заява від                    22.01.07 р., в якій він просить суд визнати недійсною та незаконною  угоду № 12 від               27.05.03 р. « про передачу власних коштів підприємств, організацій та громадян для будівництва житла , що здійснюються за рахунок нецентралізованих капітальних вкладень в порядку дольової участі »,укладену між Новомосковським міжрайонним Управлінням капітального будівництва та ТОВ «Мотор».  Позовні вимоги обґрунтовані  посиланням на перевищення відповідачем своїх повноважень під час укладання оспорюваної позивачем угоди  ; невідповідність  угоди вимогам  Постанови КМУ № 593 від 20.10.92 р.; ст.23 Закону України «Про архітектурну діяльність»; ст.ст.49,50 , 57  ЦК України та т.і.

Відповідач  проти задоволення позову заперечував, посилаючись на ту обставину , що позивач не є власником житлового будинку № 2 ( сек.3) із вбудованими приміщеннями ; будівництво вбудованих приміщень 1 поверху здійснювалося за рахунок коштів                  дольників ,згідно договорів на дольову участь в будівництві .

Третя особа письмових пояснень щодо позову не надала , представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представників сторін, господарський суд, -

В С Т А Н О В И В :

27.05.03 р. між Новомосковським міжрайонним Управлінням капітального будівництва  ( замовник ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор» ( дольник ) укладено оспорюваний позивачем договір № 12 про передачу власних коштів підприємств , організацій та громадян для будівництва житла, що здійснюються за рахунок нецентралізованих капітальних вкладень в порядку дольової участі .

Статтею 15 ЦК України  закріплено  право  кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України  підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, у такий спосіб, як визнання правочину недійсним.

Відповідно до законодавства за ступенем недійсності всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні), недійсність яких прямо передбачена законом, та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

У відповідності до ч.  2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин,  якщо його  недійсність  встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Або ж за правилами ч. 3 зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно положень ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна  із  сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, наслідком недійсності правочину, за загальним правилом, є застосування до сторін правочину двосторонньої реституції ; але ж позивач не є стороною оспорюваної ним угоди ,а тому застосування наслідків недійсності правочину  шляхом повернення сторін цього правочину у стан , що існував до часу його укладання , не поновлять права позивача ; а тому позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав , який не може призвести до захисту його прав . Захист прав такої особи можливий шляхом  пред’явлення віндикаційного позову, якщо для цього є підстави , встановлені ст. 388 ЦК України. Наведене відповідає правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України у справі №13/529пд від 27.09.2005 р., а також постанові Вищого господарського суду України від 19.07.2006 р. у справі №32/376 (19/197).

Доводи позивача не спростовують викладених вище висновків та  не можуть бути підставою для задоволення позову.

Відповідно до приписів п.3 Інформаційного листа ВГСУ від 25.11.2005 р. № 01-8/2229           «Про деякі питання практики застосування норм законодавства, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у I півріччі 2005 року»господарські суди  вирішують  спори   у   порядку   позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає статті 1 ГПК України , а правовідносини, щодо яких виник спір, носять господарський характер. Дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду. Правову позицію Верховного Суду України з цього приводу викладені в його постановах від 13.07.2004 зі справи N 10/732 та від 14.12.2004 зі справи N 6/11.

На підставі вищезазначеного , керуючись вимогами ст. 15,16,215,216 ЦК України; ст. ст.  82- 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог  відмовити  в повному обсязі.

Суддя                                                                                                                        О.Ю.Васильєв