ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.01.07 р.                                                                               Справа № 38/448

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Радіонової О.О.

при секретарі судового засідання Тулаінової І.А.

за позовом:  Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів             м. Донецьк

до відповідача: Приватного підприємства “Юридическая фирма “Правовое содействие” м.Донецьк

про стягнення 4 472,23 грн.

Представники сторін:

від позивача: Черних Г.Є. гол. спец. за дов. № 03-01/3902 від 26.12.2006р.

від відповідача: не з”явився

У судовому засіданні оголошувалась

перерва з 24.01.2007р. до 26.01.2007р.

згідно вимог ст.77 ГПК України

Суть справи:

Позивач, Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів            м. Донецьк  звернувся до господарського суду Донецької області з вимогою про стягнення з відповідача, Приватного підприємства “Юридическая фирма “Правовое содействие” м. Донецьк штрафних санкцій у сумі 4 472,23 грн.за нестворення  робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на  ст.ст.19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, копію державної статистичної звітності ф.10-ПІ та на те, що відповідачем не створено 1 робоче місце у 2005р. для працевлаштування інвалідів відповідно до вимог п. 3 Положення про робоче місце інваліда та про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. № 314.

Крім того, позивач посилається на те, що ухвалою господарського суду по справі                № 23/269 від 01.08.2006р. було закрите провадження за адміністративним позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства “Юридическая фирма “Правовое содействие” про стягнення 4 164,00 грн. штрафних санкцій за нестворення у 2005р робочих місць для працевлаштування інвалідів та пені у розмірі 107,94 грн. на підставі п.1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Ухвала суду про закриття провадження у справі не скасована.

Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається згідно приписів ч.3 ст. 157 КАС України.

В той же час суд вважає, що відділення Фонду є органом державної влади, який у правовідносинах з підприємством реалізує владні управлінські функції, а право Відділення Фонду на звернення до суду у спірних правовідносинах визначено у законодавчому порядку. Така правова позиція визначена Верховним судом України у постановах від 24.01.2006р. у справах  № 11/268,  № 6/140, № 23/178, № 11/261.

Справа розглядалася судом за нормами Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем надані  до суду пояснення від 27.12.2006р. № 03-01/3945, які судом розглянуті та залучені до матеріалів справи.

У поясненнях позивач зазначає наступне:

- відповідно до п.п.5,14 Положення про робоче місце інваліда та порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України            № 314 від 03.05.1995р., підприємства зобов’язані розробляти заходи по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, включати їх у колективний договір, інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення про створення таких місць. Протягом 2005р. Приватне підприємство “Юридическая фирма “Правовое содействие” м.Донецьк не інформувало відповідні органи про створення робочих місць для інвалідів, що підтверджується листом Донецького міського центру зайнятості від 22.06.2006р. № 1191;

- аналіз нормативно-правових актів щодо повноважень відповідних органів, зазначених у ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” доводить про те, що суб’єкти, зазначені в ст. 18 даного Закону, лише сприяють у працевлаштуванні інвалідів, а безпосереднє працевлаштування інвалідів здійснюється суб’єктами господарювання. Результатом працевлаштування є укладання трудового договору між працівником, в даному випадку, інвалідом та Приватним підприємством “Юридическая фирма “Правовое содействие”, бо безпосереднє працевлаштування  здійснюється власником або уповноваженим ним органом підприємства (об’єднання), установи, організації незалежно від форм власності та господарювання ;

- законом передбачено, що у випадку не забезпечення нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, підприємства несуть відповідальність у вигляді штрафних санкцій. Стаття 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не ставить обов’язок підприємства відраховувати штрафні санкції за невиконання нормативу в залежність від будь-яких причин, з яких цей норматив не виконано.

Вищенаведене доводить, що інваліди на підприємство відповідача не могли бути направлені, оскільки підприємство не інформувало відповідні органи про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, про вільні робочі місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів. Законодавство не звільняє підприємство від обов’язку сплати штрафних санкцій за недодержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в зв’язку з тим, що інваліди не направлялись на підприємство.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, який отриманий судом 09.01.2007р., розглянутий та залучений до матеріалів справи. У відзиві відповідач зазначає наступне:

- як вбачається зі ст. 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в редакції, що діяла у 2005р., працевлаштування інвалідів здійснюється: центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Державна служба зайнятості здійснює підбір робочого місця для інвалідів з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних знань і навичок, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Відповідачем був наданий звіт Донецькому обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів та Донецькому міському центру зайнятості (як передбачено п. 14 Положення про робоче місце інваліда). У звіті вказувалося, що на підприємстві є одне вільне робоче місце для інвалідів відповідно до встановленого п.1 ст. 19 нормативу робочих місць для інвалідів. Отже, покладений на відповідача законом обов”язок щодо створення робочого місця та інформування центру зайнятості та відділення Фонду соціального захисту інвалідів був виконаний. З положень Закону не вбачається, що обов”язок підприємства щодо створення робочих місць супроводжується обов”язком підбирати та працевлаштовувати інвалідів на створені ним робочі місця. Аналогічна позиція міститься в постанові судової палати в господарських справах Верховного суду України від 29.03.2005р. по справі № 3/118;

- відповідно  до п. 1 ст. 216, ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов”язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх належних заходів для недопущення господарського правопорушення. Однак, в даному випадку відповідач вважає, що штрафні санкції не можуть бути застосовані, оскільки покладений на відповідача Законом обов”язок створити робоче місце та інформувати центр зайнятості та відділення Фонду соціального захисту інвалідів був виконаний. Обов”язок підбирати робоче місце і працевлаштувати інваліда покладений на органи працевлаштування. Таким чином, відповідач вважає вимоги позивача безпідставними, оскільки ані фондом ані державною службою зайнятості інваліди для працевлаштування до відповідача не направлялися. Крім того, інваліди з метою працевлаштування до відповідача не зверталися.

На підставі викладеного, відповідач просить суд у позові відмовити.

Відповідачем  до суду надіслано доповнення до відзиву на позовну заяву, яке судом розглянуто, прийнято до уваги та залученодо матеріалів справи.

Позивачем надані до суду  пояснення на відзив від 11.01.2007р. № 03-01/32, які судом розглянуті та залучені до матеріалів справи.

Перед початком розгляду справи представники сторін були ознайомлені з правами та обов’язками відповідно до вимог ст. 22 ГПК України.

Представники сторін  надали суду клопотання про  відмову від фіксації судового процесу технічними засобами, яке судом розглянуто та задоволено.

Відповідно до вимог ст. 81-1 ГПК України судом складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Судове засідання відкладалося у зв’язку з необхідністю представлення документів витребуваних судом.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі та вислухавши уповноважених представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до показників статистичної звітності форми 10-ПІ за 2005р., середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві відповідача у 2005р. становила 25 осіб. З урахуванням вказаних даних та вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” норматив робочих місць для інвалідів становить 1 робоче місце.

На підставі ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та даних статистичної звітності Ф10-ПІ позивачем нарахована сума штрафних санкцій за нестворене 1 робоче місце, яка складає 4 164, 00грн.

Відповідач зазначену суму штрафних санкцій позивачу  не перерахував і тому позивач звернувся до суду  про стягнення з відповідача у доход Державного бюджету  штрафних санкцій  у розмірі 4 164, 00грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню, яка складає 308,23 грн., а всього 4 472,23 грн.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна  довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на державну статистичну звітність Ф №10-ПІ за 2005р., розрахунок сплати штрафних санкцій,  лист Донецького міського центру зайнятості від 22.06.2006р. № 1191,  ухвалу суду від 01.08.2006р. по справі № 23/269, пояснення від 27.12.2006р., пояснення на відзив від 11.01.2007р., правоустановчі документи тощо.

Відповідач посилається на відзив на позовну заяву, доповнення до відзиву на позовну заяву, правоустановчі документи тощо.

Відповідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Закон України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” ( далі – Закон) визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами.

Відповідно до ст.20 Закону підприємства, установи і організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж установлено нормативом, передбаченим ч. 1 ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом в редакції Закону України від 05.07.2001р. № 2606-Ш, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із ст.18  Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місяцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Крім того, відповідно до п.10 Положення про робоче місце інваліда та про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. № 314, працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості органами Міністерства соціального захисту, місцевими радами, суспільними організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

У матеріалах справи відсутні докази щодо направлення до відповідача відповідними органами інвалідів для працевлаштування та відсутні докази про  відмову у працевлаштуванні, тому можна зробити висновок щодо неможливості покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання своїх обов’язків органами, зазначеними у ст.18 Закону .

Посилання позивача на нестворення відповідачем робочого місця для інваліда судом до уваги не приймаються, оскільки відповідно до п.2 Положення про робоче місце інваліда та про порядок працевлаштування інвалідів,  затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995р. “Робочим місцем інваліда може бути:

-    звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних

можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування;

-          спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань інваліда”.

Тобто, інвалід може бути працевлаштований як на спеціалізоване робоче місце так і звичайне робоче місце.

Разом з тим, згідно з пунктом 5 Положення підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального захисту інвалідів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування інвалідів.  Пунктом 14 Положення визначено, що підприємства, зокрема, у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Відповідно до вимог пункту 3 Положення робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам робочого місця для інвалідів відповідної нозології, атестоване спеціальною комісією підприємства за участю представників МСЕК, органів Держнаглядохоронпраці, громадських організацій інвалідів, і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда.

Відповідно до п.2.1 Інструкції щодо заповнення державної статистичної звітності за формами № 3-ПН “Звіт про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках”, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 06.07.1998р. № 244: звіт за формою № 3-ПН подається підприємствами незалежно від форм власності і господарювання, місцевому центру зайнятості 28 числа щомісячно; ... у графі 4 проставляється наявність вільних робочих місць (вакантних посад) в рахунок річної броні, встановленої місцевими державними адміністраціями відповідно до ст. 5 Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про зайнятість населення” для працевлаштування громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних конкурувати на ринку праці, а також для пенсіонерів, учнів, студентів, інвалідів. Отже, звіти за формою державної статистичної звітності № 3-ПН містять вичерпну інформацію про наявність на підприємстві вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів протягом звітного періоду.

З матеріалів справи вбачається, що  відповідач інформував центр зайнятості про потребу в інваліді, що підтверджено звітністю форми 3-ПН за грудень 2005р.

Згідно до ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договорами.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання ( ч.1 ст. 218 ГК України).

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України (далі – ГК) встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ст. 241 Господарського кодексу України адміністративно-господарський штраф – це грошова сума, що сплачується суб”єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил здйснення господарської діяльності. Частина 2 тієї ж статті передбачає, що перелік порушень, за які з суб”єкта господарювання стягується штраф, розмір і порядок його стягнення визначаються законами, що регулюють податкові та інші відносини, в яких допущено правопорушення.

Суд вважає, що вини підприємства у невиконанні нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів не має, а тому відсутні правові підстави для застосування штрафних санкцій та пені, оскільки відповідно вимог ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій за нестворення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р. у розмірі   4 164,00грн. та пені у розмірі 308,23 грн., а всього 4 472,23 грн. не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що господарські  витрати слід віднести на позивача згідно вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м.Донецьк до Приватного підприємства “Юридическая фирма “Правовое содействие” м. Донецьк штрафних санкцій у сумі 4 472,23 грн.за нестворення  робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р., відмовити у зв”язку з необгрунтованістю.

Рішення оголошено у судовому засіданні 26.01.2007р.

Рішення набирає законної сили по закінченні десятиденного строку з дня його прийняття.

Суддя                                                                         Радіонова О.О.

Надруковано 3 примірника:

1 – до справи

2 – сторонам у справі