ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2007 р.
№ 22/308

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Швеця В.О.

розглянувши матеріали
касаційної скарги

Державного підприємства “Національна туристична організація”

на постанову
Київського апеляційного господарського суду від 25.06.07

у справі

№ 22/308

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “З-Т” (надалі –товариство)

до

Державного підприємства “Національна туристична організація” (надалі –підприємство)

про
стягнення 221 449,96 грн.

В судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Мовчан Ю.М. –за дов. від 11.12.07;

від відповідача: Брайченко О.О. –за дов. від 12.12.07.

Товариством з обмеженою відповідальністю “Фірма “З-Т” у листопаді 2006 року заявлений позов про стягнення з Державного підприємства “Національна туристична організація”  140 812,10 грн –основного боргу, 9 856,84 грн –штрафу у розмірі 7% за порушення зобов’язання, 8 992,68 грн- 3% річних, 36 442,17 грн- інфляційних,  25 346,17 грн –пені у розмірі 0,1%  доповідач: Добролюбова Т.В.

за порушення зобов’язання.  Обґрунтовуючи  свої  вимоги  позивач  вказував  на невиконання відповідачем зобов’язань щодо оплати за виконані товариством роботи з виготовлення документів суворої звітності, згідно договору від 05.05.1999 №10/99-П та додаткової угоди до нього. При цьому, позивач посилався на приписи статті  257, частин 1, 3 статті 264, статей 526, 612, 625 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.06, ухваленим суддею Шкурат А.М., позовні вимоги задоволено. Місцевий суд вмотивовуючи рішення визнав доведеним факт поставки позивачем бланків суворої звітності і несплату їх вартості. Суд дійшов висновку і про виникнення у відповідача зобов’язання сплатити, нараховану позивачем суму пені, штрафу, інфляційних і річних. Рішення суду обґрунтоване приписами статей 193, 217, 230, 231 Господарського кодексу України, статей 525, 526 , 625 Цивільного кодексу України.

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: Сотнікова С.В. –головуючого, Дикунської С.Я., Дзюбка П.О., постановою від 25.06.07, перевірене рішення суду першої інстанції    залишив без змін з тих же підстав, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна туристична організація”  залишив без задоволення.

Державне підприємство “Національна туристична організація” звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить судові акти у справі скасувати, а справу –передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник посилається на порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 6, 627 Цивільного кодексу України щодо свободи договору, оскільки суд невірно розтлумачив умови договору стосовно порядку поставки продукції.  Скаржник зауважує на тому, що позивач виконав свої зобов’язання частково на суму 385 676,10 грн, тому у підприємства відсутні підстави для проведення повного розрахунку з товариством. На думку скаржника, судами також невірно застосовані приписи статей 193, 217, 230, 231 Господарського кодексу України, статей 6, 525, 526, 625, 627 Цивільного кодексу України    та помилково незастосовні приписи статей 529, 530, 610, 612, 613 Цивільного кодексу України.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “З-Т” надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому товариство просить судові рішення у справі залишити без задоволення, а касаційну скаргу –без змін.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В. і пояснення представників сторін, переглянувши  матеріали  справи та доводи касаційної скарги, перевіривши  правильність  застосування апеляційним судом  приписів  чинного   законодавства,  зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  05.05.1999 Товариство з обмеженою відповідальністю “Фірма “З-Т”, уклало з Державним підприємством “Інформаційно-видавничий центр “Держінфортур”(правонаступником якого є Державне підприємство “Національна туристична організація”), договір №10/99-П із додатковою угодою №1. За умовами цього договору позивач зобов’язався виготовити та поставити  відповідачеві документи суворої звітності, а відповідач –прийняти ці документи та оплатити їх вартість. Предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога  Товариства з обмеженою відповідальністю “Фірма “З-Т” про стягнення  з Державного підприємства “Національна туристична організація” 140 812,10 грн –основного боргу, 9 856,84 грн - штрафу, 8 992,68 грн- 3% річних, 36 442,17 грн- інфляційних,  25 346,17 грн –пені  у зв’язку з несплатою  останнім вартості поставленої позивачем продукції за договором №10/99-П. Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем та зобов’язання сплатити цей борг. Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Приписами статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог –відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма кореспондує з  пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України. Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов’язковим до виконання. Довід скаржника про те, що позивач виконав свої зобов’язання за договором частково, а тому у нього відсутні підстави для проведення повного розрахунку за договором, розглянуті та обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції.   Суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що умовами договору №10/99-П не передбачено обов’язку позивача  поставити продукцію однією партією. Згідно з пунктом 5.1 договору відповідач зобов’язався сплатити виготовлену продукцію упродовж 90 днів з моменту отримання продукції.  З огляду на це, суд дійшов вірного висновку про те, що кожна партія поставленої продукції повинна оплачуватись Державним підприємством “Національна туристична організація” упродовж 90 днів з моменту отримання виготовленої продукції. Судами установлено, що на виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю “Фірма “З-Т” поставлений товар на суму 385 676,10 грн, що  підтверджується накладними на відвантаження. Між тим, відповідач розрахувався за товар частково на суму 244 864,00 грн. Судами  установлено, що розмір заборгованості у відповідача перед позивачем за договором №10/99-П становить 140 812,10 грн, про що свідчить і акт звірки взаєморозрахунків від 01.09.04, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками. При цьому, колегія суддів зазначає, що касаційна інстанція не наділена правом встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішеннях господарських судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Порушення зобов’язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Відповідно до частини 2 статті 217 Господарського кодексу України, штрафні санкції є видом господарських санкцій, які застосовуються у сфері господарювання. Частиною 2 статті 231 названого Кодексу унормовано, що у разі коли порушено господарське зобов’язання , в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов’язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов’язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов’язання  стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на встановлений судом факт порушення відповідачем договірних зобов’язань щодо проведення розрахунку за отриману продукцію, суди  обґрунтовано задовольнили позовні вимоги та застосували наслідки, передбачені частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України та статтею 625 Цивільного кодексу України.

Окрім того, обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник не навів інших підстав для задоволення своїх вимог, ніж були розглянуті при апеляційному провадженні. За таких обставин, переглянута постанова у справі відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги не спростовують встановленого судом апеляційної інстанції.

З  урахуванням  викладеного, керуючись статтями  1115, 1117,  1118,  1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В  :

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2007    у  справі  № 22/308 залишити  без  змін.

Касаційну скаргу Державного підприємства “Національна туристична організація”  залишити без  задоволення.

Головуючий                                                                            Т. Добролюбова

Судді                                                                               Т.Гоголь

В.Швець