ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

"22" листопада 2007 р.                                                                             Справа № 74/19-06

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом
Відкритого акціонерного товариства “Узинський цукровий комбінат”, м. Узин

до
Національної акціонерної компанії  “Украгролізинг” в особі філії “Київобллізинг”, м. Вишневе

про
визнання договору фінансового лізингу від 05.03.2001р. № 10-01-306фл та договору застави від 27.03.2001р. недійсними

за участю представників:

позивача:
Лоза Д.О. –дов. від 30.05.2006р. № 45

відповідача:
Гребелюк Л.М. – дов. від 07.06.2007р. № 16/44-07

суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Відкритого акціонерного товариства “Узинський цукровий комбінат” (далі –Позивач) до Національної акціонерної компанії  “Украгролізинг” в особі філії “Київобллізинг” (далі –Відповідач) про визнання договору фінансового лізингу від 05.03.2001р. № 10-01-306фл та договору застави від 27.03.2001р. недійсними з застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невідповідність оскарженого договору фінансового лізингу чинному на момент його укладання законодавству, зокрема, вимогам ст. 21 Закону України “Про фінансовий лізинг”, що є підставою визнання його недійсним відповідно до приписів ст. 48 ЦК УРСР, що в свою чергу тягне за собою недійсність договору застави, який укладений з метою забезпечення виконання зобов’язань за договором фінансового лізингу.

До прийняття рішення у даній справі позивач звернувся з заявою від 10.03.2006р. № 03/10-03/2006 про відновлення строку позовної давності (т. 1, а.с. 49-50) та надав пояснення від 05.02.2007р. № 04/05-02/2007 щодо причин пропуску строку позовної давності.

Представник позивача присутній в судових засіданнях повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові та поясненнях до нього.

Присутній в судових засіданнях представник відповідача позовні вимоги не визнав з мотивів викладених у відзив на позов та поясненнях, які, зокрема, зводяться до відповідності спірних угод чинному на момент їх укладання законодавству та просить суд у позові відмовити повністю.

Крім того, до прийняття рішення у даній справі представник відповідача надав до суду заяву від 22.11.2007р. № 14-1-2/2581 щодо застосування судом наслідків спливу строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між державним лізинговим підприємством “Украгролізинг”, правонаступником якого є Національна акціонерна компанія  “Украгролізинг” та Відкритим акціонерним товариством “Узинський цукровий комбінат” укладено договір фінансового лізингу від 05.03.2001р. № 10-01-306фл, предметом якого є придбання відповідачем майна - техніки, визначеної додатком до договору, за рахунок коштів державного лізингового фонду, та передачі її у платне користування позивачу на умовах фінансового лізингу.

Відповідно до умов договору позивач зобов’язався  сплачувати періодичні лізингові платежі, розмір яких та терміни сплати визначені графіком сплати лізингових платежів (п. 3 договору).

З метою забезпечення зобов’язань позивача в частині сплати лізингових платежів 27.03.2001р. між сторонами вищезазначеного договору укладено договір застави. Предметом застави є майбутня продукція –цукор, що буде виготовлений протягом 2001-2006р.

Оспорюючи дійсність договору фінансового лізингу, позивач посилається на недотримання вимог щодо його реєстрації.

Спеціальним законом, який регулював лізингові відносини на момент укладання спірного договору був Закон України “Про фінансовий лізинг”.

Відповідно до ст. 6 Закону договір лізингу укладається у формі багатосторонньої угоди за участю лізингодавця, лізингоодержувача, продавця об’єкта лізингу або двосторонньої угоди між лізингодавцем і лізингоодержувачем. При цьому ч. 2 вказаної норми визначалось, що договір лізингу має бути укладеним у письмовій формі та повинен відповідати вимогам законодавства України.

Крім того, до певних договорів лізингу Законом передбачались додатково спеціальні вимоги. Зокрема, в силу ст. 21 Закону, у разі якщо об’єктом лізингу є державне майно або договір пайового лізингу передбачає залучення державних коштів чи для забезпечення виконання лізингового договору надаються державні гарантії, договір лізингу підлягає обов’язковій реєстрації у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Договори, не зареєстровані у встановленому порядку, визнаються недійсними.

Порядок реєстрації таких договорів на момент укладання спірного договору фінансового лізингу був встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.1998 р. № 913.

В силу п. 1 Порядку підлягають реєстрації договори лізингу у разі, коли об’єктом лізингу є державне майно або договір пайового лізингу передбачає залучення державних коштів чи для забезпечення виконання договору лізингу надаються державні гарантії. Така реєстрація договорів, згідно п. 2 Порядку здійснюється безоплатно міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, в управлінні яких перебуває державне майно, що є об’єктом лізингу, або вони є розпорядниками державних коштів, що залучаються за договором пайового лізингу, чи надають державні гарантії для забезпечення виконання договору лізингу (далі –орган реєстрації). При цьому, у відповідності з п. 6 Порядку, про реєстрацію договору лізингу посадова особа органу реєстрації на титулі договору робить відмітку із зазначенням назви цього органу, номера та дати реєстрації, відмітка засвідчується підписом посадової особи та печаткою органу реєстрації.

Оскільки об’єктом лізингу є державне майно, а спірний договір в установленому порядку не зареєстрований, то в силу вищезазначених норм оспорюваний договір фінансового лізингу не відповідає чинному на момент його укладання законодавству.

Згідно із ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Отже, вимоги позивача щодо визнання договору фінансового лізингу є доведеними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України “Про заставу” застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов’язання.

Враховуючи той факт, що договір фінансового лізингу є недійсним, а оспорюваний договір застави укладався з метою забезпечення зобов’язань позивача за договором фінансового лізингу в частині сплати лізингових платежів, то вимоги позивача в частині визнання договору застави від 27.03.2001р. недійсним також є доведеними та обґрунтованими.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку що оспорювані договори не відповідають вимогам законодавства, яке діяло на час їх укладання, що є підставою для визнання їх недійсними на підставі ст. 48 ЦК УРСР з застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 вказаної норми.

Посилання відповідача на те, що майно, яке є об’єктом лізингу, знаходиться у його власності, як лізингодавця не змінює статус зазначеного майна, що знаходиться у нього або набувається ним, оскільки відповідно до п. 19 статуту державного лізингового підприємства “Украгролізинг”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.1999р., майно Украгролізингу є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання.

В той же час суд наголошує на наступне, що скеровуючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Вищий господарський суд України в своїй постанові від 24.10.2006р. у даній справі погодився та підтримав такі самі висновки попередніх інстанцій, що зазначені вище. Разом з тим, вказав на необхідність під час здійснення нового розгляду встановити причини пропуску позовної давності і дослідити їх поважність та в разі визнання їх поважними встановити суму сплачених лізингових платежів та можливість в даному випадку повністю повернути кожній із сторін отримане іншою стороною за такою угодою.

Враховуючи вищезазначені вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, які є обов’язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи суд  встановив, що строк позовної давності по даному позову не сплинув до набрання чинності Цивільним Кодексом України, в зв’язку з чим до нього відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Кодексу застосовуються правила  Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 р. про позовну давність.

Правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача доведено матеріалами справи.

Статтею 257 Цивільного Кодексу України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 зазначеного Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Строки позовної давності мають загальний характер, оскільки поширюються на всі цивільні правовідносини за винятком особливо обумовлених в законі.

До вимог про визнання угод недійсними позовна давність застосовується, оскільки приписами ст. 268 ЦК України, у якій зазначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, щодо визнання угод недійсними ніяких виключень не встановлено (вказане відображене у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.05.2004 р. № 3-1378 к 04).

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 10-01-306фл укладений між державним лізинговим підприємством “Украгролізинг”, правонаступником якого є Національна акціонерна компанія  “Украгролізинг” та Відкритим акціонерним товариством “Узинський цукровий комбінат” 05.03.2001р., а договір застави укладений між сторонами вищезазначеного договору - 27.03.2001р.

Тобто, спірні угоди укладені в березні 2001р., отже строк позовної давності для позову про визнання їх недійсними, сплив до звернення позивача з позовом, який було подано до господарського суду 22.02.2006 року, що підтверджується штампом канцелярії господарського суду з вх. № 1131 від 22.02.2006р. на позовній заяві, про що відповідачем у справі зроблено заяву від 22.11.2007р. № 14-1-2/2581 до винесення рішення, в якій останній просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Разом з тим, позивач звернувся з заявою від 10.03.2006р. № 03/10-03/2006, в якій просить суд відновити строк позовної давності з причин наведених в поясненнях від 05.02.2007р. № 04/05-02/2007, які зводяться до того, що позивач не знав, що спірні договори не відповідають вимогам законодавства, яке діяло на час їх укладання до проведення правової експертизи зазначених договорів на початку 2005р.

Дослідивши вказані причини пропуску строку позовної давності за заявленим позовом, які викладені в зазначених поясненнях, суд не визнає їх поважними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позивач у справі при укладанні оспорюваних договорів повинен був дотримуватись, зокрема, вимог Закону України “Про фінансовий лізинг” та вищезазначеного Порядку щодо реєстрації договору фінансового лізингу. З огляду на таке, суд приходить до висновку, що позивач після укладання договору фінансового лізингу повинен був знати (довідатися) про порушення свого права, оскільки договір після його укладання не реєструвався у встановленому законом порядку.

Суд також зазначає, що поважними причини пропуску строку позовної давності визнаються тільки ті, за яких кредитор, в даному випадку позивач, проявив належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежали та не знаходились під його контролем.

Крім того, позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності за заявленим позовом.

Згідно з ч. 4 ст. 267  ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу від 05.03.2001р. № 10-01-306фл та договору застави від 27.03.2001р. недійсними з застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР задоволенню не підлягають.

Також суд вважає за необхідне значити, що оспорюваний правочин, окремі його умови, що могли бути визнані судом недійсними за позовом сторін, іншої заінтересованої особи, за умови звернення з позовом в межах строку позовної давності, після спливу позовної давності набувають ознаки правомірності. Отже, немає підстав стверджувати, що окремі умови договору чи договір в цілому, що могли бути визнані судом недійсними, після спливу позовної давності не є чинними або не можуть застосовуватись. Вони підлягають застосуванню.

Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному або касаційному порядку.

Суддя                                                                                Подоляк Ю.В.