ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

27.03.07                                                                                           Справа  № 16/329

Львівський апеляційний господарський суд,  в складі колегії:

головуючого-судді:                                  Бойко С.М.,

суддів:                                                         Марко Р.І.,

Бонк Т.Б.,

при секретарі Чаплик І.,

з участю представників

від позивача:  з”явився,

відповідача : з”явився,

розглянув апеляційну скаргу Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції, м.Ужгород

на постанову господарського суду Закарпатської області від 04.12.2006 року, суддя Васьковський О.В., в справі № 16/329,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Топко-Україна», с.Барвінок Ужгородського району

до відповідача  Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції, м.Ужгород

про    визнання нечинними податкових повідомлень-рішень  №79/23-0/32703326/2982, №80/23-0/32703326/2981 та  №81/23-0/32703326/2980 від 06.03.2006 року,

в с т а н о в и в :

постановою господарського суду Закарпатської області від 04.12.2006 року задоволено позов  товариства з обмеженою відповідальністю «Топко-Україна»до  Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції про  визнання нечинним податкового повідомлення-рішення №81/23-0/32703326/2980 від 06.03.2006 року про визначення позивачу податкового зобов’язання по податку  на прибуток у розмірі  1500 грн., оскільки податковим органом не доведено віднесення позивачем до складу валових витрат у ІІІ кварталі 2005 року перерахованих підприємцю Івановчик М.М. авансових платежів в розмірі 5000 грн., на підставі чого прийнято вказане рішення.

Постановою місцевого суду також визнано нечинними податкове повідомлення - рішення №80/23-0/32703326/2981 від 06.03.2006 року про зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов’язань наступних періодів) з податку на додану вартість на загальну суму 826936,15 грн. та  визначення податкового зобов’язання з ПДВ у розмірі 480704,00 грн. та штрафних (фінансові) санкцій в розмірі 240352,00 грн., та податкове повідомлення-рішення №79/23-0/32703326/2982 від 06.03.2006 року про визначення позивачу податкового зобов’язання по податку на  додану вартість у розмірі  126903,3 грн., у т.ч. 84602,2 грн. основного платежу та  42301,1 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

В цій частині постанова суду мотивована тим, що податковим органом не доведено порушення позивачем визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість, оскільки позивачем процедуру сторнування (зобов'язання з ПДВ/ податковий кредит) та розрахунків з бюджетом проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

В апеляційній скарзі скаржник (відповідач)  просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, з підстав неповного з”ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права, апелюючи тим, що позивачем віднесено до складу податкового кредиту податок на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних постачальниками –ПП „Торіус” та „ПП „Причілок успіх” в порушення п.п.7.2.3 п.7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість", оскільки суми податку на додану вартість, віднесені до податкового кредиту не знаходять підтвердження в податкових зобов'язаннях продавців (ПП „Торіус” та „ПП „Причілок успіх”) цих товарів, а податкові накладні не виконують своєї законодавчо встановленої функції, оскільки рішеннями судів припинено приватне підприємство „Торіус” та визнано недійним статут приватного підприємства „Причілок успіх” з часу його реєстрації та визнано недійсним свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість №37077756 виданого 02.03.04 з дати його видачі.

При цьому скаржник зазначає, що за змістом Закону України «Про податок на додану вартість»право на включення до податкового кредиту та на відшкодування сум ПДВ виникає лише при фактичній надмірній сплаті податку на додану вартість, а не з самого факту  існування зобов»язання по сплаті податку на додану вартість в ціні товару.

Представник позивача проти вимог апеляційної скарзи заперечив та просить в її задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що позивачем дотримані всі вимоги Закону України «Про податок на додану вартість»та Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а тому відсутні підстави для прийняття оскаржуваних рішень.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свої позиції, пояснення дали аналогічні, викладені в письмових поясненнях та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга податкового органу  задоволенню не підлягає.

Підставою прийняття податкового повідомлення-рішення №81/23-0/32703326/2980, яким позивачу визначено податкове зобов’язання по податку  на прибуток у розмірі  1500 грн., у т.ч. 1250 грн. основного платежу та  250 грн. штрафних (фінансових) санкцій, є зафіксований в акті перевірки від 22.02.06 №3/23-011/32703326 факт порушення позивачем пп.11.2.3. п.11.2. ст. 11 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, а саме безпідставне віднесення позивачем до складу валових витрат у ІІІ кварталі 2005 року перерахованих підприємцю Івановчик М.М. авансових платежів в розмірі 5000 грн.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що перелік валових витрат ІІІ кварталу 2005 року позивача становить 742928,18 грн., проте,  серед вказаних витрат спірного авансового платежу перерахованого підприємцю Івановчику М.М. у сумі 5000 грн. не встановлено. З наявних в матеріалах справи пояснень  позивача вбачається, що згідно платіжного доручення №145 від 21.07.05 підприємцю Івановчик М.М. позивачем перераховано суму 32000 грн. за інформаційно-консультаційні послуги, однак вказана сума до складу валових витрат не включалася.

З наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для прийняття оскаржуваного рішення, оскільки податковим органом  відповідно до ч.2 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України  не доведено  з посиланням на конкретний первинний документ, існування вищенаведеної господарської операції, а отже й факт самого порушення податкового законодавства.

Підставою прийняття податкових повідомлень -рішень від 06.03.2006 року за №80/23-0/32703326/2981, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов’язань наступних періодів)  з податку на додану вартість на загальну суму 826936,15 грн. та  у зв’язку з тим, що заявлені до відшкодування суми ПДВ на момент перевірки ТзОВ „Топко-Україна” відшкодовано в розмірі 480704,00 грн., то  позивачу визначено податкове зобов’язання з ПДВ та зобов’язано сплатити суму податку у розмірі 480704 грн. та штрафні (фінансові) санкції в розмірі 240352 грн., усього 721056 грн., та  №79/23-0/32703326/2982, яким позивачу визначено податкове зобов’язання по податку на  додану вартість у розмірі  126903,3 грн., у т.ч. 84602,2 грн. основного платежу та  42301,1 грн. штрафних (фінансових) санкцій,  є зафіксований в акті перевірки від 22.02.06 №3/23-011/32703326 факт порушення позивачем пп.7.4.1 п.7.4. ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість”, а саме безпідставне включення до податкового кредиту суми ПДВ 871133,95 грн., оскільки ПП „Торіус” та ПП „Причілокуспіх”, як постачальники ТзОВ „Троян” і відповідно позивача, не включили їх до податкових зобов’язань та не сплатили до бюджету.

Проте, такий висновок податкового органу не відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Відповідно до п.п.7.7.1. ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість" від  3 квітня 1997 року №168/97-ВР (в редакції, що діяла на час виникнення у позивача права на відшкодування) суми податку, що підлягають сплаті до бюджету або відшкодуванню  з  бюджету,  визначаються  як різниця  між  загальною  сумою  податкових зобов”язань, що виникли у зв'язку з будь-якою поставкою товарів (робіт, послуг) протягом звітного періоду, та сумою податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додну вартість" подактовий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку у звітному періоді, у зв"язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, а згідно  п.п.7.4.5 вказаної  статті не дозволяється включення до складу податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) –актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Керуючись п.7.5 ст.5 вищенаведеного Закону, датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: за вимогами п.п.7.5.1. дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У відповідності до п.п.7.2.6. п.7.2. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Наявні в матеріалах справи податкові накладні №143 від 18.11.04; №146 від 24.11.04; №39 від 29.04.04; №150 від 29.11.04; №157 від 06.12.04; №160 від 09.12.04; №164 від 13.12.04; №167 від 14.12.04; №169 від 20.12.04; №172 від 23.12.04; №71 від 08.07.04; №76 від 14.07.04; №00000005 від 10.01.05; №9 від 24.01.05; №79 від 28.07.04; №80 від 03.08.04; №10 від 04.02.05; №11 від 04.02.05; № 20 від 21.02.05; №89 від 17.08.04; №104 від 30.08.04; №29 від 09.03.05; №36 від 22.03.05; №44 від 05.04.05; №45 від 09.04.05; на загальну суму –918466,51 грн. податку на додану вартість містять усі необхідні реквізити передбачені п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” та підтверджують сплату сум ПДВ позивачем в ціні товару, який придбавався, що відповідає вищезазначеним вимогам.

З наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про правомірність включення ТзОВ „Топко-Україна” до податкового кредиту за IV квартал 2004 року та за 9 місяців 2005 року суми податку на додану вартість відповідно до податкових накладних, отриманих від ТзОВ „Троян”, у сумі  911538,35 грн., оскільки позивачем процедуру сторнування (зобов'язання з ПДВ/ податковий кредит) та розрахунків з бюджетом проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Помилковим є висновок  суду першої інстанції про непідтвердження позивачем права на податковий кредит з огляду на визнання в наступному за рішенням суду, недійсними державної реєстрації, реєстрації платником ПДВ та первинних документів контрагента позивача вже після здійснення господарських операцій, за якими ним були видані податкові накладні, та фактичну несплату податку до бюджету контрагентами позивача.

Визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних.

Податковим органом не спростовані доводи позивача про те, що на момент здійснення господарських операцій в позивача у відповідність до вимог Закону України «Про податок на додану вартість»виникло право на віднесення до податкового кредиту, сум податку на додану вартість, оскільки  продавці були зареєстровані  в Єдиному державному реєстрі, у них було свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість. Зокрема, ТзОВ „Топко-Україна” взято на податковий облік в Ужгородській міжрайонній податковій інспекції 22.10.03 та згідно свідоцтва від 10.1.2003 р. №10626257  зареєстроване платником податку на додану вартість.

За таких обставин, не передбачена діючим податковим законодавством відповідальність покупця(в даному випадку –позивача)  за несплату податків контрагентами угод , так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої.

Закон України «Про податок на додану вартість»не пов»язує право на віднесення до податкового кредиту, сплачених сум ПДВ в ціні товару, окрім тих, підстав, які викладені у змісті цього закону і додаткових підстав не передбачає, в тому числі, і щодо визнання в наступному недійсними  державну реєстрацію, реєстрацію платником ПДВ.

Чинним на момент розгляду справи Законом "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" було встановлено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними (ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону).

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону "Про податок на додану вартість" платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у пп. "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п. 10.2 ст. 10 Закону).

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладення штрафних санкцій.

З наведеного, висновок податкового органу про безпідставність включення позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість  на суму 871133,95 грн. не відповідає встановленим обставинам по справі та вимогам діючого законодавства, а тому податкові повідомлення-рішення від 06.03.2006 року за №80/23-0/32703326/2981 та №79/23-0/32703326/2982 підставно скасовано місцевим судом.

З вищенаведеного доводи скаржника про скасування постанови місцевого суду є безпідставними.

Постанова місцевого суду прийнята у відповідності з вимогами  діючого законодавства, а тому підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 198,200,205,206 КАС України, суд,

ухвалив :

постанову господарського суду Закарпатської області від 04.12.2006 року в  справі за номером 16/329 залишити без змін, а апеляційну скаргу Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції –без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи  повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя:                                                                      С.М. Бойко

Судді:                                                                                                Т.Б.Бонк

Р.І.Марко