ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2007 р.
№ 21/144

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. –головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.,

розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Центр тендерних процедур", м. Київ,

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2006

зі справи № 21/144

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Центр тендерних процедур" (далі –Товариство)

до Міністерства економіки України (далі –Міністерство), м. Київ,

про захист ділової репутації та стягнення 10 000 грн. моральної шкоди,

за участю представників:

позивача –Мовчана А.О.,

відповідача –Кондратова А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом  про:

- визнання інформації, поширеної відповідачем на урядовому порталі http://www.kmu.gov.ua такою, що принижує ділову репутацію позивача в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, дискредитує позивача, схиляє до бойкоту позивача з боку інших осіб, неточною, а тому - недостовірною та негативною;

- зобов'язання відповідача спростувати розповсюджену ним недостовірну та негативну інформацію про позивача в такий самий спосіб (на урядовому порталі http://www.kmu.gov.ua) шляхом розміщення повідомлення певного змісту;

- стягнення з Міністерства 10 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.09.2006 (суддя Шевченко Е.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2006 (колегія суддів у складі: Отрюх Б.В. –головуючий, судді Верховець А.А., Тищенко А.І.), у позові відмовлено. Прийняті судові рішення мотивовано недоведеністю факту поширення відповідачем оспорюваної інформації.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Товариство просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати внаслідок її прийняття з порушенням норм матеріального і процесуального права, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Міністерство подало відзив (письмові пояснення) на касаційну скаргу, в якому зазначило про безпідставність її доводів та просило постанову апеляційного суду залишити без змін, а скаргу –без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим господарським судом встановлено, що:

- 12.12.2005 у мережі Інтернет на урядовому порталі http://www.kmu.gov.ua поширено інформацію, що не містить відомостей стосовно позивача та його діяльності;

- інформацію, про яку йдеться в позовній заяві, відповідачем було надіслано до відповідального підрозділу секретаріату Кабінету Міністрів України в робочому порядку електронною поштою для оперативного опрацювання та розміщення на урядовому порталі, тоді як після одержання офіційного повідомлення прес-служби Міністерства на урядовому порталі розміщено інформацію, яка не містить відомостей стосовно позивача, що підтверджується листом секретаріату Кабінету Міністрів України від 06.09.2006 № 6335/0/2-06 (а.с. 75, 76);

- позивачем: не подано доказів поширення інформації, наведеної в його позовній заяві; не доведено поширення інформації саме стосовно нього та не доведено її негативного характеру; не подано доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди, протиправності діяння відповідача, його вини та наявності причинного зв’язку між шкодою і протиправними діями відповідача.

Апеляційним господарським судом додатково встановлено, що:

- в тексті роз'яснення, оприлюдненого на урядовому порталі за офіційними даними прес-служби Міністерства, відсутня інформація про позивача, що підтверджується копіями листів секретаріату Кабінету Міністрів України від 09.10.2006 № 7051/0/2-06 та від 06.09.06 № 6335/0/2-06 (а.с. 102-104, 105-106);

- урядовий портал http://www.kmu.gov.ua є офіційним сайтом Кабінету Міністрів України, безпосереднє розміщення інформації на якому перебуває поза межами повноважень Міністерства;

- позивачем не подано фактичних даних про те, з якого саме сайта ним взято наведену в позовній заяві інформацію.

Причиною виникнення спору стало питання про наявність підстав для спростування відповідачем поширених відомостей стосовно позивача, які не відповідають дійсності.

Статтею 47 Закону України “Про інформацію” поширення відомостей, що не відповідають дійсності, визнано порушенням законодавства України про інформацію, що тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України (далі –ЦК України) спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1990 № 7 “Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій” визначено, що під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. До відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Відповідно до статті 471 Закону України “Про інформацію” ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно з частиною першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Межі даного судового провадження визначило Товариство в позовній заяві, відповідно до якої позивач вважає порушенням його прав поширення Міністерством 12.12.2005 недостовірної інформації стосовно нього в мережі Інтернет на урядовому порталі http://www.kmu.gov.ua.

Отже, посилання в касаційній скарзі на залишення попередніми судовими інстанціями без дослідження факту поширення недостовірної інформації Міністерством шляхом її направлення секретаріату Кабінету Міністрів України не може бути підставою для скасування судових рішень зі справи.

Відповідно до статті 1117 ГПК України касаційна інстанція, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи перевіряє застосування ними норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, попередні судові інстанції, встановивши відсутність факту розміщення відповідачем інформації на урядовому порталі, факт відсутності в наявній на урядовому порталі інформації відомостей щодо позивача, а також недоведеність Товариством фактів заподіяння йому шкоди, протиправності дій відповідача та вини Міністерства, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Посилання скаржника на прийняття апеляційним господарським судом постанови, що стосується прав і обов’язків секретаріату Кабінету Міністрів України, спростовується фактичним змістом судових рішень зі справи.

З урахуванням меж повноважень касаційної інстанції, визначених частинами першою і другою статті 1117 ГПК України, не може бути підставою для задоволення касаційної скарги й посилання Товариства на лист секретаріату Кабінету Міністрів України від 15.12.2006 № 8991/0/2-06, який не подавався позивачем до судів першої і апеляційної інстанцій та не досліджувався ними. До того ж згідно з частиною третьою статті 1117 ГПК України в касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, постанова апеляційного господарського суду зі справи відповідає встановленим попередніми судовими інстанціями фактичним обставинам, прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права і передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2006 зі справи № 21/144 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Центр тендерних процедур" –без задоволення.

Суддя               В.Селіваненко

Суддя                І.Бенедисюк

Суддя                                                                                                Б.Львов