КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2007                                                                                           № 2/276

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:                     Дегтярюк Л.О.

За участю представників:

від позивача - Рачко О.В. (довіреність б/н від 26.02.2007);

від відповідача - Антонович А.В. (довіреність 03/01-15 від 26.02.2007);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Самоцвіти"

на рішення Господарського суду м.Києва від 05.04.2007

у справі № 2/276 (Домнічева І.О.)

за позовом                               Приватного підприємства "Самоцвіти"

до                                                   Національного заповідника "Софія Київська"

т

про                                                  визнання договорів частково недійсним

Постанова прийнята 26.06.2007 у зв’язку з тим, що в судовому засіданні 12.06.2007 відповідно до ст. ст. 77, 99 ГПК України оголошувалась перерва.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м.Києва від05.04.2007 у справі №2/276 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю, оскільки вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального права. При цьому позивач вказує на те, що у відповідності до ст. 5 Закону України ”Про плату за землю” об’єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб’єктом плати за землю є власник земельної ділянки і землекористувач, у тому числі орендар. Однак, позивач не є землекористувачем земельної ділянки, не внесений в якості такого до земельного кадастру, а предметом укладених з відповідачем договорів оренди є оренда нежитлових приміщень, а не оренда земельної ділянки. Крім того, згідно із ст. 2 Закону України ”Про плату за землю”, в редакції 19.09.1996, плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Земельний податок сплачують власники землі та землекористувачі, крім орендарів. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата. В той же час Законом України ”Про плату за землю” не передбачена можливість стягнення плати за землю у будь-який інший спосіб, в тому числі із суб’єктів, які орендують нерухомість, тим більше на підставі рахунків орендодавців. Згідно із п. 3.6. договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та п. 3.7. договору оренди від 03.04.1999 плата за землю здійснюється згідно з рахунками, які виставляє відповідач. Таким чином, позивач вважає, що вказані пункти договорів оренди суперечать ст. ст. 2, 5 Закону України ”Про плату за землю” і повинні бути визнані недійсними.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін. При цьому відповідач зазначає, що позивач безпосередньо не сплачує до бюджету земельний податок, а при оренді приміщення сплачує відповідачу плату за користування приміщеннями та компенсує плату за землю.

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представників сторін, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з позовом про визнання п. 3.6. договорів оренди приміщення від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та п. 3.7. договору оренди приміщення від 03.04.1999 недійсними, з підстав невідповідності вказаних пунктів договорів оренди ст. ст. 2, 5 Закону України ”Про плату за землю”.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.03.1998 між сторонами було укладено договір оренди приміщення (далі договір оренди від 23.03.1998), відповідно до умов якого відповідач, як орендодавець, передав, а позивач, як орендар прийняв в строкове платне користування нежиле підвальне приміщення, що раніше використовувалось як службова квартира, площею 38,4 кв. м., розташоване по вул. Володимирська, 24, корп. 2 та дві телефонні мережі з номерами: 228-46-98, 228-76-62 (п. 1.1.).

01.06.1998 між сторонами було укладено договір оренди приміщення (далі договір оренди від 01.06.1998), відповідно до умов якого відповідач, як орендодавець, передав, а позивач, як орендар прийняв в строкове платне користування нежилі приміщення, площею 23,5 кв. м., розташоване в окремій будівлі заповідника по вул. Володимирська, 24, корп. 2, з метою використання вказаного приміщення під магазин по торгівлі сувенірною продукцією та товарами народного промислу (п. 1.1.).

01.06.1998 між сторонами було укладено договір оренди приміщення (далі договір оренди від 01.06.1998), відповідно до умов якого відповідач, як орендодавець, передав, а позивач, як орендар прийняв в строкове платне користування приміщення, площею 24 кв. м., розташоване в дзвіниці заповідника по вул. Володимирська, 24, корп. 2, з метою використання вказаного приміщення під магазин по торгівлі сувенірною продукцією та товарами народного промислу (п. 1.1.).

03.04.1999 між сторонами було укладено договір оренди приміщення (далі договір оренди від 03.04.1999), відповідно до умов якого відповідач, як орендодавець, передав, а позивач, як орендар прийняв в строкове платне користування приміщення, площею 10 кв. м., розташоване в дзвіниці заповідника по вул. Володимирська, 24, корп. 2, з метою використання вказаного приміщення під магазин по торгівлі сувенірною продукцією та товарами народного промислу (п. 1.1.).

Відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили (абзац 3 п. 10 роз’яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 № 02-5/111 ”Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними”).

У пунктах 3.6. договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та п. 3.7. договору оренди від 03.04.1999 передбачено, що позивач сплачує відповідачу плату за телефонні мережі, комунальні послуги та землю згідно з рахунками, які виставляє відповідач.

Відповідно до ст. 2 Закону України ”Про плату за землю”, в редакції на час укладення договорів оренди, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники землі та землекористувачі, крім орендарів, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно із ст. 5 Закону України ”Про плату за землю”, в редакції на час укладення договорів оренди, об’єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб’єктом плати за землю (платником) є власник землі і землекористувач, у тому числі орендар.

Отже, виходячи з норм вказаних статей, плату за землю повинні сплачувати лише власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, земельних ділянок.

Матеріали справи свідчать, що позивач не є власником землі чи землекористувачем, у тому числі орендарем, земельної ділянки по вул. Володимирська, 24, корп. 2, проти чого не заперечує і відповідач.

Із умов договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та від 03.04.1999 вбачається, що позивач є лише орендарем нежитлових приміщень, розташованих за адресою вул. Володимирська, 24, корп. 2.

Таким чином, позивач та відповідач в п. 3.6. договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та в п. 3.7. договору оренди від 03.04.1999 передбачили обов’язок позивача, як орендаря нежитлових приміщень, сплачувати плату за землю, тоді як відповідно до Закону України ”Про плату за землю” плату за землю повинні сплачувати лише власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, земельних ділянок.

Разом з тим, з вищезазначених договорів оренди приміщень вбачається, що вони були укладені сторонами 23.03.1998, 01.06.1998, 01.06.1998 та 03.04.1999.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004, правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки з матеріалів справи слідує, що взаємовідносини між сторонами виникли у 1998-1999 роках під час дії Цивільного кодексу УРСР, тобто до набрання чинності ЦК України, то відповідно до наведеної норми Прикінцевих та перехідних положень ЦК України при розгляді даного спору слід керуватися правилами про позовну давність встановленими нормами ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовами особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно із ст. 74 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК УРСР встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Оскільки спірні договори оренди були укладені сторонами 23.03.1998, 01.06.1998, 01.06.1998 та 03.04.1999, то про порушення свого права позивач довідався в день укладення вказаних договорів оренди, а тому право на звернення з позовом виникло у позивача відповідно 23.03.1998, 01.06.1998, 01.06.1998 та 03.04.1999 і припинилося із спливом трьохрічного строку позовної давності відповідно 23.03.2001, 01.06.2001, 01.06.2001 та 03.04.2002.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав позов про визнання п. 3.6. договорів оренди приміщення від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та п. 3.7. договору оренди приміщення від 03.04.1999 недійсними до господарського суду першої інстанції 06.05.2006, про що свідчить вхідний штамп суду, отже позивачем був пропущений строк позовної давності, в межах якого він міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Викладені позивачем у позовній заяві, причини пропуску строку позовної давності, такі як те, що позивач про порушення свого права дізнався 25.06.2005 коли відповідач надіслав позивачу рахунки-фактури, в яких заявив першу вимогу про сплату плати за землю на підставі договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та від 03.04.1999, не можуть бути визнані поважними, оскільки з урахуванням ст. 76 ЦК УРСР, позивач при підписанні договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та від 03.04.1999 знав або мав знати про своє порушене право за вказаними договорами оренди і міг звернутися до суду за його захистом в межах строку позовної давності. Зазначені позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку обставини не свідчать про відсутність у нього об’єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів.

Закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову відповідно до ст. 80 ЦК УРСР (п. 4 ст. 267 ЦК України) є підставою для відмови у позові.

Таким чином, хоч  п. 3.6. договорів оренди від 23.03.1998, від 01.06.1998, від 01.06.1998 та п. 3.7. договору оренди від 03.04.1999 порушують право позивача, про захист якого він просить, однак, враховуючи, що строк позовної давності позивачем пропущено, поважних причин пропущення такого строку позивач не вказав, то позивачу слід відмовити в позові у зв’язку із закінченням строку позовної давності (саме таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України в постанові від 25.03.2003 № 14/68).

Враховуючи викладене та матеріали справи, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову позивачу в позові незалежно від мотивації, приведеної у рішенні господарського суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103,105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду м.Києва від05.04.2007 у справі №2/276 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 2/276 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.