СЕВАСТОПОЛЬСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД
Постанова

Іменем України

31 січня 2007 року

Справа № 2-26/14478-2006

Севастопольський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді                                                  Плута
В.М.,

суддів                                                                      Гонтаря
В.І.,

Сотула В.В.,

за участю представників сторін:

позивача: Формус Ю.В.;

1 відповідача - товариства з
обмеженою відповідальністю "Глобус": Гурін Д.А., Нагайченко В.С., за
довіреностями;

2 відповідача - комунального
підприємства "Ялтажитлоексплуатація": не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
товариства з обмеженою відповідальністю "Глобус" на рішення
господарського суду Автономної Республіки Крим (суддя    Проніна О.Л.) від 24.10.2006 у справі №
2-26/14478-2006

за позовом           суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1)

до           товариства з обмеженою відповідальністю
"Глобус" (вул. Інститутська, 16-14,Київ 21,01021); (01021, м. Київ,
Печерський район, вул. Грушевського, 28/2-А, Н/П № 43); (м. Севастополь, вул.
Новоросійська, 51, кв. 2, 99011)

до
комунального підприємства "Ялтажитлоексплуатація" (вул.
Дзержинського, 4,Ялта,98612)

про визнання недійсною додаткової
угоди до договору та спонукання до виконання певних дій

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від 24 жовтня 2006 року у справі № 2-26/14478-2006,
позов суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1задоволено. Суд визнав
недійсним на майбутнє додаткову угоду від 23 вересня. 2003 року до договору
оренди від 10 січня 2002 року домоволодіння АДРЕСА_2, укладену між
«Орендодавцем»- комунальним підприємством «Ялтажитлоексплуатація», «Новим
Орендарем»- товариством  з обмеженою
відповідальністю «Глобус»та «Старим Орендарем»- суб`єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1на підставі розпорядження Ялтинського міського голови
НОМЕР_1.

Суд зобов'язав товариство з
обмеженою відповідальністю «Глобус»повернути суб`єкту підприємницької
діяльності ОСОБА_1об`єкт договору оренди від 10 січня 2002 року -домоволодіння
АДРЕСА_2 загальною площею 1096,9 м2., а також, стягнув з
відповідачів судові витрати.

При прийнятті рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що при укладені додаткової угоди від 23.09.2003 року
до договору оренди від 10 січня 2002 року було порушені вимоги спеціального
закону -Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, а саме,
не був дотриманий порядок повернення об'єкту оренди Орендодавцю та не дотримано
загального порядку укладення договору оренди комунального майна з новим
орендарем.

Не погодившись з цим судовим актом,
товариство з обмеженою відповідальністю „Глобус” звернулось до
Севастопольського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в
якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову
суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 відмовити.

Доводи відповідача, викладені в
апеляційній скарзі, полягають у неповному вивченні судом першої інстанції
обставин справи та порушенням норм матеріального права щодо чинності правочину,
а саме, норм 202, 203, 215 Цивільного кодексу України.

Позивач у судовому засіданні з
доводами апеляційної скарги не погодився, надав відзив на апеляційну скаргу, в
якому вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та
обґрунтованим.

Представники апелянта у судовому
засіданні підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача
-комунального підприємства „Ялтажитлоексплуатація” у судове засідання не
з'явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, але,
до початку слухання справи, ним було надіслано телеграму з клопотанням
розглянути апеляційну скаргу без участі його представника.

Відповідно до частини 2 статті 101
Господарського процесуального Кодексу України, апеляційний господарський суд не
зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Повторно, у повному обсязі
розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального Кодексу
України, вислухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників
сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна
скарга товариства з обмеженою відповідальністю „Глобус” підлягає задоволенню з
наступних підстав.

10 січня 2002 року, між Фондом
майна Автономної Республіки Крим -Орендодавець та суб`єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1 був укладений договір оренди комунального майна -
домоволодіння АДРЕСА_2 загальною площею 1096,9 м2.

Відповідно пункту 5.1.2 договору
оренди, строк його дії становить до 10 січня 2052 року.

22 травня 2002 року, між
комунальним підприємством „Ялтажитлоексплутація” та суб`єктом підприємницької
діяльності ОСОБА_1, на підставі рішень виконавчого комітету Ялтинської міської
ради НОМЕР_2 та НОМЕР_3, було укладено додаткову угоду №1 до договору оренди
від 10січня 2002 року, відповідно до якої орендодавцем, замість Фонду майна
Автономної Республіки Крим, було визначено комунальне підприємство
„Ялтажитлоексплуатація”.

З матеріалів справи вбачається, що
23 вересня 2003 року, між комунальним підприємством „Ялтажитлоексплутація”,
суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та товариством з обмеженою
відповідальністю „Глобус” було укладено додаткову угоду до договору оренди від
10.01.2002 року, згідно з якою новим орендарем домоволодіння АДРЕСА_2 загальною
площею 1096,9 м2 визначалось товариство з обмеженою відповідальністю
„Глобус”.

Предметом розгляду у даній справі,
є позовні вимоги суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 про визнання
недійсною на майбутнє додаткової угоди від 23 вересня 2003 року до договору
оренди від 10 січня 2002 року.

Надаючи правову оцінку заявленим
вимогам, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правичину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою-шостою статті 203 Цивільного Кодексу України.

Частини перша-третя, п'ята-шоста
статті 203 Цивільного кодексу України, встановлюють загальні вимоги, додержання
яких, є необхідним для дійсності правочину, а саме:

1) зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;

У даному випадку сторонами договору
оренди укладено додаткову угоду предметом якої, є зміна суб`єктного складу
договору, а саме - орендаря.

Задовольняючи позов про визнання
недійсною такої додаткової угоди, суд першої інстанції прийшов до висновку, що
відповідно до норм Цивільного кодексу України, Закону України „Про оренду
державного та комунального майна” укладення додаткової угоди про зміну сторін
за договором оренди можливо лише у випадку заміни сторони за договором
внаслідок правонаступництва, або зміни сторони, уповноваженої управляти та
розпоряджатися об'єктом комунальної власності.

Оскільки, товариство з обмеженою
відповідальністю „Глобус” не є правонаступником суб`єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_1, господарський суд Автономної Республіки Крим дійшов
висновку, що укладення договору із зміною сторони можливо лише у випадку
розірвання попереднього договору оренди та у встановленому законом порядку
укладення нового договору оренди.

Судова колегія не може погодитись з
таким висновком, оскільки, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено,
що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом
або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно статті 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та обов'язків.

Можливість внесення змін до діючого
договору прямо передбачається нормами Цивільного кодексу України та
Господарського кодексу України.

Розділ 8 договору оренди від 10
січня 2002 року, також, надає його сторонам можливість вносити зміни до
договору. Що стосується внeсення змін до договору оренди комунального майна,
стосовно суб`єктного складу договору,  то,
можливість таких змін, хоча й не передбачена нормами Закону України „Про оренду
державного та комунального майна”, прямих посилань на їх недійсність не
містить.

2) особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

У даному випадку підставою внесення
змін до договору оренди від 10 січня 2002 року, а саме, заміни орендаря,
з`явилось розпорядження голови Ялтинської міської ради від 28 липня 2003 року
за №237-р, винесеного на підставі засідання комісії з розгляду умов оренди
нерухомості комунальної власності Ялтинської міської ради від 24 липня 2003
року.

При цьому, розпорядження міського
голови Ялтинської міської ради від 28 липня 2003 року за № 237-р у
встановленому законом порядку не скасовано та не визнано недійсним, тому, є
обов`язковим до виконання.

Однак, критично поставившись до
зазначеного вище розпорядження, суд першої інстанції не навів конкретних
доводів в обґрунтування власної позиції та не зробив посилань на конкретні
норми законодавства.

У зв`язку з цим, є обґрунтованими
посилання заявника апеляційної скарги на пункт 1 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1976 року „Про судове рішення”, згідно з яким,
рішення визнається обґрунтованим, в якому повно відображені обставини, які
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлення обставин та
правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Що стосується посилань позивача на
порушення при укладенні спірної додаткової угоди норми статті 9 Закону України
„Про оренду державного та комунального майна”, а також висновку суду першої
інстанції про те, що у даному випаду істотною умовою договору оренди
комунального майна є його ціна, яка визначається на підставі проведеної оцінки
об'єкту оренди, судова колегія не може визнати їх обґрунтованими,
оскільки,  норма статті 9 вищеназваного
Закону, та вимога щодо ціни договору, застосовуються при укладенні нового
договору особами, які не знаходяться в орендних правовідносинах щодо оренди
комунального майна.

Позивачем, в обґрунтування власної
позиції, не надавалось суду доказів того, що при укладенні спірної додаткової
угоди від 23 серпня 2003 року сторонами було порушено вимоги статті 10 Закону
України „Про оренду державного та комунального майна”, щодо істотних умов
договору.

Також, позивачем не доведено того,
що товариство з обмеженою відповідальністю „Глобус”, під час дії договору
оренди від 10 січня 2002 року порушувало вимоги статті 18 Закону України „Про
оренду державного та комунального майна” щодо виконання прийнятих на себе
зобов`язань.

3) волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

5) правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на
які вона посилається як на підстави свої вимог та заперечень.

Судова колегія виходить з того, що
суду не надавалось доказів невідповідності додаткової угоди від 23 вересня 2003
року вимогам пунктів 3 та 5 статті 203 Цивільного кодексу України.
Волевиявлення сторін при укладанні додаткової угоди від 23 серпня 2003 року до
договору оренди від 10 січня 2002 року було вільним та спрямованим на реальне
настання правових наслідків -набуття товариством з обмеженою відповідальністю
„Глобус” прав та обoв`язків орендаря за договором оренди від 23 серпня 2003
року.

При цьому, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що посилання позивача на наявність між ним та товариством
з обмеженою відповідальністю «Глобус»правовідносин за договором від 24 серпня
2003 року не можуть бути визнані правомірними, оскільки відсутній прямий
правовий зв`язок між договором від 24 серпня 2003 року та додатковою угодою від
23 серпня 2003 року до договору оренди від 10 січня 2002 року.

6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи
непрацездатних дітей. До правовідносин у даній справі відношення цей пункт
відношення не має.

Таким чином, аналіз матеріалів
справи та фактичних обставин справи свідчить про те, що додаткова угоди від 23
серпня 2003 року до договору оренди від 10 січня 2002 року відповідає вимогам
чинності правочину. У зв`язку з цим, відсутні підстави для застосування пункту
3 статті 215 Цивільного кодексу України, згідно з якою якщо недійсність
правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його дійсності на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

За таких обставин, оскаржуване
рішення господарського суду Автономної Республіки Крим, є прийнятим при
неповному дослідженні обставин справи та з порушенням норм матеріального права,
у зв`язку з чим, підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 101, пунктом 2 статті 103, пунктами 1, 4 частини 1
статті 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Глобус" задовольнити.

2. Рішення господарського суду
Автономної Республіки Крим від 24 жовтня 2006 року у справі № 2-26/14478-2006
скасувати.

3. У задоволенні позову суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 відмовити.

Головуючий суддя                              підпис                    В.М. Плут

Судді
підпис                    В.І.
Гонтар

підпис
В.В.Сотула