ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2007 р.

Справа №  6/600/07

за позовом
ТОВ “Миколаївська агенція повітряних сполучень”

до відповідача
ДПІ у Центральному р-ні м.Миколаєва

про
Скасування рішень

Суддя                                                                                                       Ткаченко О.В

Секретар                                                                                                    Засядівко О.О.

Представники:

Від позивача
Євтєєва Т.В.

Від відповідача
Чаричанський П.О., Панчук С.Ю.

Суть спору: 24.04.2007р., 04.05.2007р., 25.07.2007р. і 11.09.2007 р. відповідачем були прийняті рішення № /0,  № /0, № і № , якими до товариства було застосовано фінансові санкції за  порушення п. 1 ст. 3, п. 1 ст. 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до суду з відповідними адміністративними позовами, які ухвалою суду були об’єднані в одне провадження, справі присвоєно номер 6/600/07.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав, надав заперечення, у яких просив суд у задоволенні позову відмовити.

Господарський суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно п. 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», РРО застосовуються суб’єктами підприємницької діяльності, які здійснюють операції з розрахунків у готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Таким чином, вказана норма права, на яку посилається ДПІ  в оскаржуваних рішеннях, зобов’язує суб’єктів господарювання застосовувати РРО тільки при продажу товарів чи наданні послуг. Проте Позивач не здійснює продажу товарів чи надання послуг, а фактично здійснює посередницьку діяльність з отриманням за це відповідної винагороди на підставі укладених з різними аерокомпаніями агентських договорів у формі заповнення та видачі документів на перевезення (квитків) між цими компаніями та споживачами, що підтверджується матеріалами справи –копіями агентських угод, наданими Позивачем, і не було спростовано Відповідачем належними та допустимими доказами.

Відповідно п. 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», за порушення вимог цього Закону до суб’єктів підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги) застосовуються штрафні санкції у п’ятикратному  розмірі вартості проданих товарів у разі проведення розрахункових операцій на неповну суму вартості проданих товарів. Як видно з актів проведених перевірок, на підставі яких було прийнято оскаржувані рішення, Відповідачем було визначено суму, на яку було нараховано штрафні санкції саме від суми реалізації квитків Позивачем від імені та за дорученням інших аерокомпаній.

Згідно п. 1.31. статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», продаж товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову (відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари.

Таким чином, оскільки Позивач не здійснює продажу товарів чи надання послуг, а фактично здійснює посередницьку діяльність з отриманням за це відповідної винагороди на підставі укладених з різними аерокомпаніями агентських договорів у формі заповнення та видачі документів на перевезення (квитків) між цими компаніями та споживачами. Враховуючи наведене, оскільки Позивач не є безпосереднім надавачем товарів або послуг споживачем і застосуванням до нього в якості підстави для застосування штрафних санкцій п. 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»є неправомірним.

Також суд не погоджується з аргументами ДПІ в акті планової перевірки від 12.07.2007р.

(с. 22) стосовно того, що Позивач в порушення п.п. 2.4.1. п. 2 Наказу Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства фінансів України від 09.01.2001р. № 1/3 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської з виготовлення бланків цінних паперів, документів суворої звітності»проводило розрахункові операції без застосування  РРО при продажу проїзних документів (авіаційних квитків) на загальну суму 10639915,51 грн.

Згідно п. 1.2. Ліцензійних умов провадження господарської з виготовлення бланків цінних паперів, документів суворої звітності», на які посилається ДПІ, поширюються тільки на суб'єктів господарювання, зареєстрованих в Україні, які здійснюють діяльність у галузі виготовлення бланків цінних паперів, документів суворої звітності.

Відповідно п.2.4.1 даних вказаних Ліцензійних умов при виготовленні бланків за межами України, суб'єкт господарювання, зареєстрований в Україні, повинен узгодити з Міністерством фінансів України їх технічний опис, який є невід'ємною частиною договору (контракту) на виготовлення бланків.

Проте, як було встановлено судом при розгляді справи, Позивач не здійснює будь-якої діяльності по виготовленню будь-яких бланків цінних паперів (в тому числі квитків на перевезення), через що в нього не виникає будь-якого обов’язку узгоджувати будь-що з Міністерством фінансів України і дія вказаної норми на нього не поширюється. Таким чином, накладення штрафних санкцій з цього приводу є неправомірним.

Згідно статті 69 Повітряного Кодексу України, кожний договір повітряного перевезення та його умови посвідчуються документом на перевезення, який видається авіаційним підприємством або уповноваженими ним організаціями чи особами (агентами). Форми документів на перевезення  та правила їх застосування встановлюються органом державного регулювання діяльності авіації України. Термін «квиток»та вимоги стосовно його форми встановлено Правилами повітряних перевезень пасажирів та багажу, затверджених наказом Державної служби України з нагляду за забезпеченням безпеки авіації від 14.03.2006р. У п.1.2. даних Правил вказано, що вони розроблені з урахуванням положень Варшавської конвенції та Загальних умов перевезень пасажирів та багажу, встановлених Міжнародною асоціацією повітряного транспорту. В даних же документах немає ніяких вказівок про необхідність погоджувати форми авіаквитків підприємствами, які здійснюють повітряні перевезення та продаж цих квитків.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»не передбачає права Позивача здійснювати перевірку порядку виготовлення іншими суб’єктами підприємницької діяльності типових форм авіаквитків, а також обов’язку Позивача нести будь-яку відповідальності за наслідками такої перевірки. Крім того, слід звернути увагу також на той факт, що Позивач взагалі не знаходиться у будь-яких правових відносинах з тими суб’єктами господарювання, які здійснюють діяльність по виготовленню авіаквитків, через що в нього немає ніяких підстав для перевірки дотримання ними процесу їх виготовлення.

Згідно статті 42 Господарського Кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Відповідно статті 43 Господарського Кодексу України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Відповідно статті 6 Господарського Кодексу України, до загальних принципів господарювання належить заборона незаконного втручання у господарські відносини.

Таким чином, оскільки будь-який суб’єкт господарювання (в тому числі і той, хто здійснює підприємницьку діяльність у сфері виготовлення авіаквитків) є незалежним та самостійним у процесі здійснення своєї діяльності, у Позивача відсутнє право здійснювати втручання у цю діяльність засобами, не передбаченими в чинному законодавстві. Враховуючи наведене, вважаємо, що у Позивача в будь-якому випадку відсутні правові підстави здійснювати перевірку порядку виготовлення квитків, які Позивач використовує  у власній діяльності, а Відповідач не має права накладати на Позивача за це будь-які штрафні санкції.

Крім того, відповідно п. 2.3.4 п. 2.3. Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПАУ № 327 від 10.08.2005р., не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб’єктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів та різного роду висновків. Проте, в акті проведеної планової перевірки від 12.07.2007р. (с.22-23) Відповідач, посилаючись на положення підпункту 2.4.1. п. 2 Наказу комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства фінансів України від 09.01.2001р. № 1/3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.01.2001р. за № 58/5249 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виготовлення бланків цінних паперів, документів суворої звітності»допускає необґрунтоване припущення, вказуючи, що Позивач використовував у своїй підприємницькій діяльності бланки проїзних документів, що виготовлені за межами України та технічний опис яких не погоджено іншими суб’єктами підприємницької діяльності з Міністерством фінансів України. Аналогічні висновки було зроблено посадовими особами державної податкової інспекції і в актах від 04.04.2007р. та від 12.04.2007р. При цьому Відповідач взагалі не наводить будь-якого обґрунтування цих припущень і не підтверджує свої твердження жодним належним та допустимим доказом, що порушує вимоги чинного законодавства  і є підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Діючим законодавством не встановлено необхідність обов’язкового дотримання підпункту 2.4.1. п. 2 Наказу комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, Міністерства фінансів України від 09.01.2001р. № 1/3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.01.2001р. за № 58/5249 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виготовлення бланків цінних паперів, документів суворої звітності»в якості умови віднесення будь-яких авіаквитків до бланків суворої звітності. За своїм правовим змістом єдиною ознакою віднесення квитків на авіаперевезення до бланків суворої звітності є дотримання відповідних вимог щодо їх відображення у бухгалтерському обліку, що і було виконано Позивачем у повному обсязі. Факт відображення у власному бухгалтерському обліку спірних авіаквитків як бланків суворої звітності було встановлено судом на підставі вивчення внутрішніх бухгалтерських документів, наданих Позивачем для залучення до матеріалів справи. Крім того, незважаючи на відсутність законодавчої необхідності погодження Позивачем бланків використовуваних ним авіаквитків з Міністерством фінансів України, відповідно наданим Позивачем листам Міністерства фінансів України від 18.04.2007р. та від 01.10.2007р., квитки відповідних серій та номерів, які було ним реалізовано у квітні 2007р. без застосування реєстраторів розрахункових операцій, за якими відповідачем було складено відповідні акти від 04.04.07р. та від 12.04.07р., дані бланки авіаквитків було погоджено з Міністерством фінансів України.

Згідно п.1 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються: при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва та наданні послуг підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку.

Оскільки Позивачем надавались послуги у відповідності з вимогами п.1 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», тобто з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку, суд вважає, що застосування реєстраторів розрахункових операцій для Позивача не є необхідним.

Крім того, фінансові санкції, які було застосовано Відповідачем до Позивача, за своєю правовою природою відносяться до адміністративно-господарських санкцій. Відповідно до ст. 238 ГК України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Одним з видів адміністративно-господарських санкцій є адміністративно-господарський штраф (ст. 239 ГК України). Зокрема ч.1 ст. 241 відносить до таких штрафів грошові суми, що сплачуються суб'єктом господарювання до відповідного бюджету у разі порушення ним встановлених правил господарської діяльності.

За таких умов, з'ясувавши, що накладені на Позивача санкції за своєю правовою природою є адміністративно-господарськими санкціями, необхідно застосовувати і інші положення Господарського Кодексу України, а саме ті, що регулюють строки застосування та стягнення санкцій. Стаття 250 Господарського Кодексу України від 16.01.2003р. обумовлює строки застосування адміністративно-господарських санкцій. Так, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Згідно з правилами, встановленими ст. 223 ГК України, при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлені цим Кодексом. Таким чином, ст. 223 ГК України має бланкетну (відсилочну) норму до Цивільного Кодексу України, який має застосовуватися до відносин, що врегульовані Господарським кодексом в тій частині, в якій вміщується посилання, тобто з питань застосування строків позовної давності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік для стягнення пені та штрафів. У ст. 253 ЦК України зазначається, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно зі ст. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, позовна давність в один рік передбачена і Кодексом адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ст. 99 КАСУ, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Таким чином, суд вважає, що Відповідачем при проведенні планової перевірки неправомірно було застосовано до Позивача фінансові санкції у вигляді штрафу за останні три роки (2004-2007рр.), оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства і є самостійною підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Відповідно п. п. 4.4.1 п. 4.1. статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», у разі, коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов’язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Виходячи з цього, суд погоджується з доводами Позивача і вважає неправомірним прийняття Відповідачем оскаржуваних рішень про застосування штрафних (фінансових санкцій).

Таким чином, прийняті Відповідачем  рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій є такими, що суперечать чинному законодавству, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94,161-163 КАС України,

господарський суд

П О С Т А Н О В И В  :

Позов задовольнити.

Скасувати рішення ДПІ у Центральному р-ні м. Миколаєва про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 24.04.2007р., 04.05.2007р., 25.07.2007р., 11.09.2007 р. № /0, № /0, № , № .

Постанова  або ухвала суду першої інстанції,  якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова або ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд  першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суддя
О.В.Ткаченко