ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

23.03.07                                                                                           Справа  № 16/99

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді                                                                               Кордюк Г.Т.

суддів:                                                                                                      Давид Л.Л.

Краєвська М.В.

Розглянувши матеріали  апеляційної скарги  ЗАТ «Український кредитний банк»,м.Київ.

на рішення господарського суду Закарпатської  області від 27.12.2006р.

у справі №16/99

за позовом  ЗАТ «Український кредитний банк», м. Київ.

до відповідача ВАТ «Енергопостачальна компанія «Закарпаттяобленерго», м. Ужгород-Оноківці

про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 2355981,43 грн.

Представники:

Від позивача: Кулєшов В.П.- представник

Від відповідача:Габор О.М.- представник.

Представникам сторін роз”яснено їх права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України.Заяв про відвід суддів не поступало.Клопотань по суті розгляду апеляційної скарги не заявлено.В судовому засіданні заявлено клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 14.03.2007 року до 23.03.2007 року для прийняття постанови оголошено перерву.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 27.12.2006 р.

у справі №16/99 (суддя Васьковський О.В.),  позов ЗАТ «Український кредитний банк», м.Київ задоволено частково. Стягнено з ВАТ «Енергопостачальна компанія «Закарпаттяобленерго»1100 000 грн. основної заборгованості, 20 000 грн. пені, відшкодовано судові витрати.

Провадження у справі в частині стягнення 2060000 грн. припинено.

В стягненні 972369 грн. процентів та в іншій частині пені відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що відповідач  своєчасного повернення кредиту в строки, встановлені договором не здійснив, борг становить 1100000 грн., який підлягає стягненню в примусовому порядку.

В частині припинення провадження у справі про стягнення 2060000 грн. боргу, судом зроблено висновок, що такий борг  погашено відповідачем в ході розгляду справи, а тому відсутній предмет спору.

Відмовляючи в стягненні 972369 грн. процентів за користування коштами, судом зроблено висновок, що такі заявлені безпідставно, оскільки доповнення до кредитного договору (додаткова угода від 29.12.2003р.), а саме до тієї частини, щодо якої встановлено факт неукладеності, не може породжувати прав та обов»язків, на яких грунтуються позовні вимоги, за відсутності предмету  в цілому щодо цього зобов»язання, його істотних умов  та з огляду на предмет кредитного договору, який за своїм змістом є безвідплатним.

Щодо зменшення розміру пені з 283232 грн. до 20 000 грн., суд мотивував  підставу до зменшення тим, що   відповідач є підприємством паливно-енергетичного комплексу, розподіл коштів, що надходять від споживачів проводяться виключно до Алгоритму, встановленого Національною комісією регулювання електроенергетики України, а також наявністю заборгованості перед бюджетом в сумі 1755 тис. грн. та кредиторської заборгованості в сумі 322744 тис. грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині  зменшення розміру пені до  20000 грн. та в частині відмови в стягненні 972 369 грн.  процентів за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що додаткова угода від 29.12.20003р. була предметом  дослідження судом у справі №5/333, внаслідок  чого рішенням господарського суду Закарпатської області від 25.01.2006р. встановлено факт дійсності цієї додаткової угоди. Із змісту додаткової угоди вбачається, що сторони внесли доповнення саме до кредитного договору №01/03-10-99 від 19.10.1999р., а не  додаткової угоди. Окрім того, стверджує апелянт, відповідачем сплачувались проценти за користування  кредитом, що підтверджується копіями платіжних доручень, а тому своїми діями  боржник сам підтвердив факт укладення додаткової угоди щодо встановлення  тринадцять процентів річних.

Окрім того, вважає позивач, помилковим є висновок місцевого господарського суду щодо  безвідплатності кредитного договору, оскільки такий суперечить  ст.1 Закону України «Про фінансової послуги та державне регулювання  ринків фінансових послуг», ст.2,49 Закону України «Про  банки і банківську діяльність», ст.ст.536,1054 ЦК України, які містять положення щодо сплати процентів за користування кредитом.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки майже в 14 разів, місцевим господарським судом не було з»ясовано, який розмір збитків  поніс кредитор внаслідок невиконання зобов»язання боржником, а також  надана відповідачем  бухгалтерська документація не була підтверджена незалежним аудитом, а отже надані відповідачем докази належним чином не досліджувались і не оцінювались, а отже є такими, що не можуть об»єктивно підтверджувати фінансово-майновий стан відповідача і не  можуть бути підставою для зменшення розміру пені.

ВАТ «Закарпаттяобленерго»у  відзиві на апеляційну скаргу, представником в судовому засіданні, доводи апеляційної скарги відхилено, з покликанням на те, що рішенням господарського суду Закарпатської області від 24.01.2006р., додаткова угода від 28.10.1999р. в якій  встановлювалась  оплата за користування кредитом, визнана судом неукладеною, а тому проведення позивачем нарахування процентів за користування кредитом є безпідставне, а додаткова угода від 29.12.2003р.,  не може змінювати статтю «кредитного договору»якої фактично і юридично не існує, а тому висновок  місцевого господарського суду є вірним.

Щодо зменшення суми пені, місцевим господарським  судом правомірно взято до уваги об’єктивні причини щодо реальної  неможливості товариства погасити борг із значною сумою штрафних санкцій.

Львівським апеляційним  господарським судом встановлено:

19.10.1999 р. між Українським кредитним банком (в подальшому «Банк») та ВАТ «Енергопостачальна  компанія «Закарпаттятобленерго»укладено кредитний договір №01/03-10-99 відповідно до якого банк  надав позичальнику кредит в сумі 55 00 000 (п»ять мільйонів п»ятсот тисяч гривень) шляхом перерахування кредитних коштів з  позичкового рахунку відповідача, згідно його розпоряджень.

20.10.99 між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою продовжено термін повернення кредитних коштів в сумі 5 500 000 грн. до 31.03.2000 р.

28.10.99 р. між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою текст кредитного договору доповнено статтею 8 „Ціна кредиту”, якою встановлено, що відповідач сплачує позивачу  за користування кредитом проценти по ставці, встановленій з розрахунку однієї облікової ставки НБУ + 3% річних від суми кредиту за фактичне користування з 01.11.99 р. Проценти сплачуються в кінці строку дії кредитного договору.

Крім того, 24.03.2000 р., 28.03.2000 р., 26.09.2001 р., 25.09.2002 р., 26.09.2002 р., 29.09.2003 р., 25.12.2003 р. між сторонами укладено додаткові угоди до кредитного договору, згідно з якими остаточний термін повернення залишкових кредитних коштів відстрочено до 29.12.2004 р.

29.12.03 р. між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою п.8.1 кредитного договору доповнено абзацом наступного змісту: ”позичальник сплачує банку за користування кредитом проценти по ставці в розмірі 13% річних сум кредиту за фактично використаний час з 29.12.2003 р.”

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 24.01.2006 р. у справі №5/333, яке набрало законної сили, за позовом ВАТ ЕК „Закарпаттяобленерго”, м. Ужгород до ЗАТ „Український кредитний банк”, м. Київ про визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод, судом встановлено, що додаткові угоди від 28.10.1999 р., від 27.03.2001 р. від 27.03.2001р. до кредитного договору є неукладеними.

Частиною 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішені  інших спорів, в яких беруть участь  ті самі сторони.

Додатковою угодою до кредитного договору від 29.12.2003 р. сторонами внесено доповнення до пункту 8.1 статті 8 кредитного договору про встановлення процентної ставки у розмірі 13% річних за користування кредитом.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи і прийняте в ній судове рішення, Львівський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи  з наступного:

Між сторонами у справі укладено договір, який за своєю правовою природою є договором позики і на час укладення та до 1.01.2004 р. права та обов‘язки сторін  регулювалися положеннями гл. 32 ЦК УРСР, а після 1.01.2004р. застосовуються положення параграфу 2 гл. 71 ЦК України до тих прав і обов»язків, які виникли до 01.01.20004 р. і продовжують існувати.

Крім того, правовідносини, які виникли з кредитного договору регулюються нормами Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положенням «Про кредитування», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 28.09.1995р. №299 (із змінами), Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»  від 7.12.2001р. №2664-ІІІ.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Норми ч.1 ст.1054 ЦК України прямо передбачають, що за  кредитним договором позичальник зобов»язаний не тільки повернути банку кредит, а і сплатити за ним проценти. Норми  частини другої ст.1054 ЦК України встановлюють, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України, які регулюють договір позики, якщо інше не встановлено параграфом 2 гл.71 ЦК України, і не випливає із суті кредитного договору.

Крім того, згідно ст.ст. 2, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»,  банківський кредит є зобов»язання банку надати певну суму грошей, а боржник зобов»язаний повернути кредит, а також сплатити проценти.

Надання строкового кредиту та під проценти встановлюють норми ст.1 Закону України «Про фінансові  послуги та державне регулювання  ринків  фінансових послуг».

Аналіз  вищенаведених норм свідчить, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім, оплатним, тобто  встановлює обов»язок позичальника сплатити  кредитодавцю проценти за користування кредитними коштами, розмір яких та порядок сплати визначаються у договорі залежно від групи кредитного договору, строку користування кредитом, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, облікової ставки та інших факторів.

Враховуючи вищезазначені норми закону, колегія Львівського апеляційного господарського суду не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо безвідплатності укладеного між сторонами кредитного договору.

Крім того, додаткова угода від 29.12.2003 р. до кредитного договору №01/03-10-99 від 19.10.1999р. відповідно до якої сторони визначили проценти за користування кредитом в розмірі 13% річних від суми кредиту за час фактичного користування з 29 грудня 2003р., укладена сторонами у письмовій формі, підписана  сторонами та скріплена печатками, була предметом дослідження судом у справі №5/333 і рішенням суду від 24.01.2006 р. встановлено факт її укладення, та із змісту самої додаткової угоди вбачається, що така є доповненням щодо кредитного договору, а отже висновок місцевого господарського суду, що остання не породжує  прав та обов»язків для сторін на яких ґрунтуються позовні вимоги є необгрутованим.

Окрім того, висновок господарського суду Закарпатської області про те, що визнання додаткової угоди від 28.10.1999р. неукладеною, не може породжувати для відповідача правових наслідків щодо сплати процентів за користування кредитом, спростовуються діями позичальника, а саме  сплатою ним процентів за користування кредитом.

Отже, рішення господарського суду Закарпатської області в частині відмови в стягненні 972 369 грн. процентів за користування кредитними коштами прийняте з порушенням норм матеріального права, при неповному з»ясуванні обставин справи, а тому в цій частині  підлягає скасуванню.

Щодо зменшення господарським судом розміру неустойки з 283 612,30 грн. до 20 000 грн. то рішення в цій частині підлягає  скасуванню, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пеня це неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Встановлена кредитним договором неустойка у вигляді пені є господарською штрафною санкцією, тобто правовим засобом відповідальності у сфері господарювання (ст. ст. 217, 231 ГК України). Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі, якщо розмір неустойки не встановлений законом, санкція застосовується в розмірі, передбаченому договором. Пункт 5.1 ст. 5 кредитного договору № 01/03-10-99 від 19.10.1999р. встановив пеню у розмірі 1% від суми своєчасно не поверненого кредиту за кожен день просрочки.

В зв'язку з невиконанням Відповідачем грошового зобов'язання щодо повернення кредиту (згідно додаткової угоди від 25.12.2003р. відповідач мав повернути кредит в строк до 29.12.2004р.). Позивач вимагав сплати відповідачем пені в розмірі, що не перевищує розміру подвійній обліковій ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені. Отже, розмір пені нарахованої відповідачу не перевищував максимального розміру пені, встановленого статтею 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" №543/96 від 22.11.1996р. Таким чином, нарахована Позивачем сума пені в розмірі 283 612,30 (двісті вісімдесят три тисячі шістсот дванадцять гривень 30 коп.) грн. є обгрунтованою та такою, що відповідає умовам кредитного договору та нормам чинного законодавства.

Приймаючи рішення суд зменшив розмір пені з 283 612,30 грн. до 20 000 грн. (більш ніж у 14 разів). Зменшення пені суд мотивував тим, що під час судового розгляду відповідач повернув більшу частину кредиту (21.12.2006 року платіжним дорученням №126 від 21.12.2006р., 25.12.2006р. платіжним дорученням № 654 від 22.12.2006р, відповідач погасив частину суми кредиту в розмірі 2 060 000 грн.), а також тим, що відповідач є підприємством паливно-енергетичного комплексу, яке надає послуги споживачам, та має значну кредиторську та дебіторську заборгованість. Останнє, було встановлено судом з огляду лише на подане відповідачем клопотання та його бухгалтерську звітність. При цьому бухгалтерська експертиза звітності відповідача судом не призначалася та не проводилася, надана відповідачем бухгалтерська документація не була підтверджена незалежним аудитором. Отже, оскільки надані відповідачем докази належним чином не досліджувалися, і не оцінювалися, вони є такими, що не можуть об'єктивно підтверджувати фінансово-майновий стан відповідача, а відповідно з цим і не можуть бути підставою для зменшення розміру пені.

Крім того, при прийнятті рішення судом не було враховано норми статті 233 ГК України, які встановлюють підстави зменшення розміру штрафних санкцій у господарських відносинах. Вказана стаття ГК України встановлює, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Якщо, таке перевищення має місце до уваги повинно бути взято: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, зменшення судом пені можливе за умови, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. В той же час розмір збитків кредитора, що понесені ним внаслідок невиконання Відповідачем грошових зобов'язаннь на протязі майже двох років судом не встановлювалися. Отже, з огляду на вказане, підстави для зменшення пені у суду були відсутні.

Крім того, місцевим господарським судом не взято до уваги  майновий стан позивача та те, що  борг по кредиту  в сумі 2060 000 грн. погашено під час провадження  справи у суді, тобто своїми діями боржник сприяв до збільшення розміру неустойки.

В зв»язку з вищевикладеним, рішенням місцевого господарського суду щодо зменшення 263612,30 грн. пені прийняте при неповному з»ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування в цій частині.

Вимоги в частині стягнення 263612,30 грн. пені підлягають до задоволення.

Судові витрати за позовом в частині стягнення 972369 грн. процентів та 263612,30 грн. пені (12359,81 грн.), та за розгляд апеляційної скарги (50 процентів ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми (12359,81:2)=6179,90 грн. підлягають стягненню з відповідача.

В іншій частині, рішення суду прийнято з урахуванням обставин справи, з дотриманням  норм процесуального та матеріального права.

Зайво  сплачене держмито, платіжним дорученням №93 від 23.01.2007р. в сумі (12359,81грн.-6179,90)=6179,90грн. підлягає поверненню позивачу з Держбюджету України в порядку ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито»№7-93 від 21.001.1993р. (із змінами і доповненнями).

Із суми 20 000 грн. пені, яка місцевим господарським судом підставно стягнена, держмито  в цій частині покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 99,101-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу  ЗАТ «Український кредитний банк», м.Київ задоволити частково.

2.          Рішення господарського суду Закарпатської області від 27.12.2006р. в частині відмови в решті позовних вимог скасувати.

3.          В цій частині вимог прийняти  нове рішення. Позов в частині стягнення 972369 грн. процентів за користування кредитом, 263612,30 грн. пені –задоволити.

Стягнути з ВАТ «Енергопостачальна компанія»«Закарпаттяобленерго»(м.Ужгород-Оноківці, вул.Головна,57, )  на користь ЗАТ «Український кредитний банк»(м.Київ, пр-т Перемоги, ) -972369 грн. процентів за користування кредитом, 263612,3 грн. пені, 12359,81 грн. держмита за позовом.

Стягнути з ВАТ «Енергопостачальна компанія «Закарпаттяобленерго», (м.Ужгород-Оноківці вул.Головна,57, ) на користь ЗАТ «Український кредитний банк»(м.Київ, пр-т Перемоги, ) 6179,90 грн. держмита за розгляд апеляційної скарги.

Повернути ЗАТ «Український кредитний банк «(м. Київ) з Державного бюджету України держмито в сумі  6179,90 грн., зайво сплаченого платіжним дорученням №93 від 23.01.2007р. Довідку видати.

4. Доручити господарському суду Закарпатської  області видати накази.

5. Матеріали справи направити до господарського суду Закарпатської  області.

Головуючий-суддя                                                                       Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                              Давид Л.Л.

Суддя                                                                                            Краєвська М.В.