ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2007                                                                                       Справа № 14/216

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецової І.Л.,

суддів: Швець В.В. (доповідач), Сизько І.А.

при секретарі судового засідання: Гайдук Ю.А.

за участю представників:

від позивача: Донцова Т.В., довіреність №222  від 07.12.06,  представник;

від відповідач: Подлесний В.В., довіреність № б/н від 05.02.07, головний державний податковий інспектор.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Знам’янської об’єднаної державної податкової інспекції, місто Знам’янка, Кіровоградської області;

на постанову господарського суду Кіровоградської області від 28 серпня 2006 року;

у справі №14/216;

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма “Іванківці”, село Іванківці, Знам’янського району, Кіровоградської області;

до Знам’янської об’єднаної державної податкової інспекції, місто Знам’янка, Кіровоградської області;

про визнання недійсним рішення.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма “Іванківці”, село Іванківці, Знам’янського району, Кіровоградської області

звернувся до господарського суду з позовом, в якому просить з урахуванням уточнень до позовної заяви визнати недійсним податкове повідомлення-рішення №/3 від 27 квітня 2006 року, яким Позивачу визначено податкове зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 240991,32 гривень з яких 160660,88 гривень основного платежу 80330,44 гривень штрафних санкцій, прийнятого Відповідачем Знам’янською об’єднаною державною податковою інспекцією.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідачем помилково не визнано право Позивача на застосування у оподаткуванні своєї діяльності пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Відповідно до вказаної норми визначено, що пільга в частині сплати до бюджету податку на додану вартість надається щодо операцій з поставки товарів (робіт, послуг) власного виробництва сільськогосподарським виробникам в яких сума, одержана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік становить не менше 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 271 від 26 лютого 1999 року Позивач не перераховував до бюджету позитивну різницю між сумою податкового зобов’язання та податкового кредиту відображену у Декларації №2, а на законних підставах залишав її у своєму розпорядженні для подальшого використання згідно норм законодавства.

Оскільки, Позивач отримував у вигляді попередньої оплати від ТОВ “Торговий дім “Крахмалопродукт” лише виручку від продажу кукурудзи власного виробництва, правомірно відносив суми податку на додану вартість, отримані у складі виручки до податкового зобов’язання згідно з підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Постановою господарського суду у справі №14/216 від 28 серпня 2006 року (суддя Колодій С.Б.) позовні вимоги задоволені частково.

Визнано недійсним податкове повідомлення-рішення Відповідача №/3 від 27 квітня 2006 року в частині визначення податкового зобов’язання з податку на додану вартість в розмірі 158858,07 гривень основного платежу та 79429,04 гривень штрафних санкцій.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На користь Позивача стягнуто судові витрати.

Приймаючи спірну постанову господарський суд послався на пункт 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” відповідно до якого передбачені пільги та відображення податкового зобов’язання по податку на додану вартість, пов’язаного з реалізацією майбутнього врожаю кукурудзи в Декларації №2 (спеціальній декларації з податку на додану вартість в якій відображаються податкові зобов’язання і податковий кредит з продажу сільськогосподарської продукції власного виробництва), оскільки у перевіряємому періоді Позивач був сільськогосподарським товаровиробником, в якого сума, одержана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва за звітний період становила не менше 50% загальної суми валового доходу підприємства.

Відповідач не погодившись з постановою господарського суду подав апеляційну скаргу.

Вважає, що вона винесена з порушенням закону.

Господарський суд при винесенні постанови не повно з’ясував усі обставини справи тому неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідач просить спірну постанову скасувати та у позовних вимогах відмовити посилаючись на те, що на момент створення товариства Позивача, а також протягом перевіряємого періоду з 20 липня 2004 року по 30 червня 2005 року товариством незавершене виробництво не придбавалось, реалізацію сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки товариство Позивача не проводило.

Але відповідно до розрахунку фіксованого сільськогосподарського податку та розрахунку визначення питомої ваги доходу (виручки) від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки в загальному обсязі валового доходу товариства за 2004 рік, наданого до Знам’янської ОДПІ підприємством Позивачем, вказано 100 % вартості реалізованої продукції рослинництва.

Тому Відповідач вважає, що Господарським судом Кіровоградської області невірно застосовані норми матеріального права що призвело до прийняття неправильного рішення.

На апеляційну скаргу Позивач надав заперечення, в якому посилається на те, що висновки, викладені в апеляційній скарзі безпідставні і необгрунтовані, тому просить постанову залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, вважає необхідним в задоволені апеляційної скарги відмовити.

Постанову місцевого господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін.

Відмовляючи в задоволені апеляційної скарги судова колегія виходила з наступного:

З матеріалів справи вбачається, що документальною перевіркою було встановлено порушення підприємством Позивача пунктів 2, 3 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками - платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах власної сільськогосподарської сировини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №271 від 26 лютого 1999 року, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість”, в зв’язку з чим податковий орган прийшов до висновку про заниження Позивачем податку на додану вартість та упереджено до відшкодування податку на додану вартість з бюджету та інші норми права.

Господарським судом у судовому засіданні встановлено, що відповідно до статті 2 Закону України “Про фіксований сільськогосподарський податок” підприємство Позивача ТОВ Агрофірма “Іванківці” є платником фіксованого сільськогосподарського податку, як сільськогосподарське підприємство, з моменту створення.

У  перевіряємому періоді підприємство Позивача було новоствореним сільськогосподарським товаровиробником, та як платник податку на додану вартість зареєстровано 27 вересня 2004 року.

Для новостворених сільськогосподарських товаровиробників різних форм власності питома вага сільськогосподарської продукції в загальній сумі валового доходу підприємства в поточному році визначається за даними звітного періоду.

Позивач вважає, що датою виникнення податкових зобов’язань з продажу товарів (робіт, послуг) є дата зарахування коштів від покупця продукції (робіт, послуг) на банківський рахунок платника податків.

Протягом перевіряємого періоду Підприємство Позивача отримувало кошти у вигляді попередньої оплати за сільгосппродукцію власного виробництва, а саме за кукурудзу, згідно з договором купівлі-продажу з ТОВ “Торговий дім “Крахмалопродукт” та відображало їх у податковому обліку за правилами встановленими підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України “Про податок на додану вартість” та статті 9 Закону України “Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років”.

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону України “Про податок на додану вартість” поставка товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Судова колегія вважає, що господарський суд зробив правомірний висновок про те, що незалежно від строків поставки товару, обумовленого договором, компенсація (сума виручки) вважається такою що надійшла за поставку цього обумовленого товару незалежно від строків надання такої компенсації. Тобто, якщо виручка або частина виручки надходить за товар, що є предметом договору купівлі-продажу, у вигляді попередньої оплати або ж після передачі права власності на товар, вона є сумою одержаною від поставки обумовленого договором товару незалежно від строків її надходження.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств” валовий дохід - це загальна сума доходу платника податків від усіх видів діяльності отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач подав першу декларацію з податку на додану вартість до Знам’янської ОДПІ за жовтень 2004 року,

Відповідно до пункту 3 Порядку акумуляції та використання коштів, які нараховуються сільськогосподарськими товаровиробниками - платниками податку на додану вартість щодо операцій з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних товарів), виготовлену на давальницьких умовах власної сільськогосподарської сировини, затверджену Постановою Кабінету Міністрів України №271 від 26 лютого 1999 року, першим звітним періодом з податку на додану вартість для підприємства Позивача господарський суд вважає жовтень 2004 року.

Відповідно до пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість” сільгоспвиробники - платники податку на додану вартість у яких сума, отримана від поставки сільськогосподарської продукції власного виробництва і продуктів її переробки за попередній звітний (податковий) рік, становить не менше 50 % від загальної суми валового доходу підприємства, податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за операціями з продажу товарів (робіт, послуг) власного виробництва, включаючи продукцію (крім підакцизних), виготовлену на давальницьких умовах із власної сільськогосподарської сировини, за винятком операцій з продажу переробним підприємствам молока та м’яса у живій вазі, до бюджету не сплачують, а перераховують на спеціальний рахунок.

За даними податкового обліку підприємства сума загального валового доходу у жовтні 2004 року складала 1280000 гривень.

Визначення валового доходу було за правилами встановленими у пунктах 4.1 - 4.2 Закону України “Про оподаткування прибутку підприємств”, а саме:

1536000 гривень - загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг);

256000 гривень - 20% податку на додану вартість;

1536000 – 256000 = 1280000 гривень.

Виходячи з вищенаведеного одержана Позивачем від поставки сільськогосподарської продукції у жовтні 2004 року складає 1536000 гривень, що становить більше 50% загальної суми валового доходу підприємства, який складає 1280000 гривень.

Судова колегія вважає, що господарським судом правомірно було застосовано норми статей 1, 7, пункту 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”, статті 9 Закону України “Про стимулювання розвитку сільського господарства”, Постанови №271 КМ України від 26 лютого 1999 року та зроблено правомірний висновок про те, що на підприємство Позивача розповсюджується пільга передбачена пунктом 11.29 статті 11 Закону України “Про податок на додану вартість”.

Позивач правомірно не перераховув до бюджету позитивну різницю між сумою податкового зобов’язання та податкового кредиту відображену у Декларації №2, а на законних підставах залишив її у своєму розпорядженні для подальшого використання згідно норм законодавства.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає апеляційну  скаргу залишити без задоволення, постанову залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись статтями 160, 167, 200, 205, 206 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Знам’янської об’єднаної державної податкової інспекції, місто Знам’янка, Кіровоградської області, залишити без задоволення.

Постанову господарського суду Кіровоградської області від 28 серпня 2006 року у справі №14/216, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом одного місяця до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий                                                                              І.Л. Кузнецова

Судді:                                                                                       В.В. Швець

І.А. Сизько