ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 р.
№ 38/261

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Козир Т.П.
Владимиренко С.В.
Кота О.В.

розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю ТПФ "Фінекс"

на  постанову Київського апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2006 року
у справі                                   № 38/261

за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю ТПФ "Фінекс" (далі - Товариство)

До
Товариства з додатковою відповідальністю "Торгівельно-промислова компанія "Інтерметал" (далі - Компанія)

Про
Стягнення 218768,07грн.

за участю представників:

позивача – Тригуба В.І.;

відповідача –не з’явилися;

встановив:

Рішенням господарського суду м. Києва від 8 серпня 2006 року (суддя Власов Ю.Л.) позов Товариства задоволено повністю; стягнуто з Компанії на користь Товариства основний борг в сумі 81 630,40грн., збитки в сумі 104 637 грн. 67 коп. та судові витрати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2006 року (судді Брайко А.І., ,Бившева Л.І., Розваляєва Т.С.) рішення місцевого господарського суду скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові по кожній вимозі відмовлено повністю, стягнуто судові витрати.

Товариство звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, оскільки ним невірно застосовані норми матеріального та процесуального права та залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

Сторони, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України, були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, проте не скористались передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Як встановлено господарськими судами, 2 вересня 2005 року між позивачем (консигнант) та відповідачем (консигнатор) укладено договір консигнації на продаж продукції, п. п. 1.1., 1.2., 2.1., 3.1., 5.1.–5.3., 6.2., 7.1., 8.1., 9.1., 10.1., 12.3., 12.4., 15.1., 15.2. якого, з врахуванням додаткової угоди № 3 від 14.10.2005р. до нього, відповідно, передбачено: передачу консигнатору металопродукції для її продажу з його складу від його імені за рахунок консигнанта третім особам; визначення кількості, номенклатури, ціни, періодичності поставки та ін. товару в додатку № 1, що є невід’ємною частиною договору; договірну територію –м. Київ, Київська, Житомирська, Вінницька, Рівненська, Львівська області; відповідальність консигнатора за втрату, недостачу, пошкодження товару; строк консигнації – 30 календарних днів з моменту його отримання консигнатором від перевізника; повернення нереалізованого товару консигнанту, або, за погодженням сторін, продовження терміну консигнації; ризик випадкового знищення чи пошкодження товару лежить на консигнаторові з моменту отримання ним товару; право консигнатора самостійно визначати ціни на товари; винагороду консигнатору в розмірі 50 % суми з ПДВ, визначеної як різниця між ціною продажу товару покупцю та мінімальною ціною реалізації; перерахунок консигнатором отриманих від покупця товару грошових коштів протягом двох банківських днів з дати їх отримання від покупця; надання консигнатором щотижневого та щомісячного письмових звітів про здійснені правочини і понесені витрати; повернення товару протягом двох днів у випадку його нереалізації протягом двох місяців з дати отримання; компенсацію консигнатором протягом п’яти днів від дати отримання повідомлення збитків консигнанту, викликаних втратою, недостачею, пошкодженням товару в період консигнації; набрання договором чинності з моменту його підписання та скріплення підписів печатками сторін; дію договору з моменту набрання чинності і до 31 грудня 2006 року.

Апеляційний господарський суд підставно встановив, що за своєю правовою природою договір від 2 вересня 2005 року є договором консигнації. Оскільки договір консигнації є різновидом договору комісії, а відтак до спірних правовідносин застосовуються положення глави 69 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Отже, виходячи з викладеного, господарським судам необхідно при вирішенні спору застосувати норми ЦК України та ГК України з врахуванням умов договору.

Апеляційним господарським судом підставно скасовано рішення місцевого господарського суду, оскільки останнім не враховано, що відповідач не є покупцем товару, а фактично є реалізатором, а тому стягнення з відповідача вартості продукції, переданої під реалізацію є безпідставним.

Крім того, додатковою угодою № 2 від 5 жовтня 2005 року до договору передбачено, що консигнатор зобов’язується реалізовувати товар покупцям тільки за попередньої письмової згоди Консигнанта, для чого завчасно –до моменту укладання з покупцем відповідного договору або підписання додаткової угоди (додатку, специфікації тощо) до існуючого договору –направити Консигнанту письмовий запит із зазначенням номенклатури, кількості, ціни та умов реалізації товару.

Оцінку вказаним умовам договору місцевим господарським судом не надано.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Рішення господарського суду м. Києва від 8 серпня 2006 року вищевказаним вимогам не відповідає.

Так, господарським судом в порушення ст. 43 ГПК України не дано оцінку умовам договору, зокрема пункту 9.2 договору та додатковій угоді № 2 до договору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частина 1 ст. 32 ГПК України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом  порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, якщо поданих сторонами доказів недостатньо, господарський суд зобов'язаний витребувати від підприємств та організацій  незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для  вирішення  спору, як це передбачено частиною 1 ст. 38 ГПК України.

Проте, апеляційний господарський суд не витребував у позивача та відповідача докази, що підтверджують перерахування покупцями на рахунок відповідача коштів за реалізовану продукцію.

Водночас, суди не зробили посилання на норми матеріального права, якими визначена форма вищезазначеного акту.

Приймаючи оскаржувані рішення та постанову, господарські суди зазначеного не врахували, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення місцевого та постанова апеляційного господарського суду підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю ТПФ "Фінекс" задовольнити частково.

Рішення господарського суду м. Києва від 8 серпня 2006 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 31 жовтня 2006 року у справі № 38/261 скасувати, а справу передати на новий розгляд до господарського суду м. Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя                                                                       Т. Козир

судді                                                                      С. Владимиренко

О. Кот