ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

29.10.2007
Справа №2-15/10578-2007

За позовом Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» (98433, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Віліно, вул.. Чапаєва, 9, ідентифікаційний код 31332064)

До відповідача Фермерського господарства «Гедеон Фарм» (98451, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Фурманівка, вул.. Ювілейна , 102-б, ідентифікаційний код 33965658)

Про стягнення 67608,00 грн.

Суддя ГС АР Крим І.А. Іщенко

представники:

Від позивача – Коссов В.Є., довіреність № 01-10/629 від 04.10.2006 р., у справі

Від відповідача  - не з’явився

Обставини справи: Державне підприємство «Агрофірма «Магарач» звернулось до господарського суду з позовом до Фермерського господарства «Гедеон Фарм» про стягнення 67608,00 грн. заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем своїх зобов’язань по оплаті поставленого йому товару за договором № 72 від 17.07.2006 р. на суму 67608,00 грн., що призвело до утворення заборгованості та до часу подачі позову до суду в добровільному порядку не погашена, що і стало приводом для звернення Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» з позовом до суду про стягнення вказаної суми заборгованості в примусовому порядку.

У судовому засіданні 16.10.2007 р. представником позивача була надана заява в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України про зміну позовних вимог за вих.. № 09-09/1727 від 14.09.2007 р., відповідно якої позивач просить суд стягнути з відповідача 67608,00 грн. основного боргу та 13521,60 грн. штрафу.

Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Відповідач явку представника у судове засідання жодного разу не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, вимоги суду не виконав, відзиву на позов не надав, про час та місце слухання справи був поінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ :

17.07.2006 р. між Державним підприємством «Агрофірма «Магарач» (Продавець) та Фермерським господарством «Гедеон Фарм» (Покупець) був укладений договір купівлі-продажу № 72. (а.с. 6)

Згідно з пунктом 1 Договору Продавець зобов’язується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов’язується прийняти товар та оплатити його на умовах дійсного Договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що остаточна сума по дійсному договору визначається згідно живої ваги із розрахунку 8 грн. за 1 кг та складає 117608,00 грн.

Пунктом 2.2 Договору передбачений порядок оплати : протягом 3-х банківських днів після підписання дійсного договору – 50000,00 грн., до 01.12.2006 р. – 50000,00 грн., до 01.03.2007 р. – 17608,00 грн..

Згідно до пункту 4.2 Договору  передача товару здійснюється згідно акту приймання-передачі, складеного у 2-х екземплярах.

Вказаний договір набирає сили з моменту його підписання та діє до 01.03.2007 р., а в частині оплати – до його повного виконання. (пункт 3.1 Договору)

Так, позивачем було передано відповідачеві поголів’я свиней кількістю 265 голів, вагою 14701 кг, у відповідності до умов договору, що підтверджується доданим до матеріалів справи підписаним обома сторонами актом приймання-передачі від 17.07.2006 р. (а.с. 7)

19.07.2006 р. відповідачем була здійснена часткова оплата отриманого товару відповідно до умов договору у розмірі 50000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку позивача (а.с. 39)

Проте, відповідачем  не була здійснена оплата переданого позивачем товару в добровільному порядку та в повному обсязі, в результаті чого за відповідачем склалася заборгованість у розмірі 67608,00 грн., що і стало підставою для звернення Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» з позовом до суду про стягнення вказаної суми заборгованості в примусовому порядку.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов  договору  та  вимог  цього  Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до   звичаїв   ділового  обороту  або  інших  вимог,  що  звичайно ставляться. Аналогічне положення міститься в частині 1 статті 193 Господарського кодексу України, якою визначено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання — відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті  530 Цивільного кодексу України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння  відмова  від  зобов'язання  або одностороння зміна  його  умов  не допускається,  якщо  інше  не   встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов’язковим для виконання сторонами.

Статтею 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Таким чином, відповідач  відповідно до статті  33 Господарського процесуального кодексу України  не представив доказів оплати за поставлений позивачем товар.  При таких обставинах  матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань по оплаті наданого йому позивачем товару за договором купівлі-продажу № 72 від 17.07.2006 р. на суму 67608,00 грн., через що  позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 67608,00 грн. підлягають задоволенню.

У судовому засіданні 16.10.2007 р. представником позивача була надана заява в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України про зміну позовних вимог за вих.. № 09-09/1727 від 14.09.2007 р., відповідно якої позивач просить суд стягнути з відповідача 67608,00 грн. основного боргу та 13521,60 грн. штрафу.

Суд вважає за можливе вказану заяву задовольнити, прийняти відмову від частини позовних вимог,  оскільки це не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси та не суперечить  частині 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу  України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до статті 549 Цивільного кодексу  України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, види забезпечення виконання зобов’язань є спеціальними мірами майнового характеру, які стимулюють належне виконання зобов’язання боржником шляхом встановлення додаткових гарантій задоволення вимог кредитора, а тому забезпечення виконання зобов’язань будь-яким з видів, передбачених статтею 546 Цивільного кодексу України, також створює зобов’язувальні правовідносини між кредитором та боржником.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов’язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов’язання. Причому, згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 4.1  Договору сторони передбачили, що за порушення графіку оплати, зазначеного у пункті 2.2 Договору, Покупець сплачує штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.

Заявлена позивачем сума штрафу у розмірі 13521,60 грн. підтверджується матеріалами справи та підлягає стягненню з відповідача.

Частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України передбачено, що якщо порушення зобов’язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Судом встановлено, що порушення відповідачем зобов’язань по оплаті наданих позивачем послуг з перевезення вантажу не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Іншого, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України суду не доведено.

Пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов’язання.

За таких обставин суд вважає за доцільне зменшити розмір штрафу на 50 % та стягнути з Фермерського господарства «Гедеон Фарм» суму штрафу у розмірі 6760,80 грн.

Державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що позивачем при збільшення розміру позовних вимог не було доплачено держане мито у розмірі 135,22 грн., що є порушенням частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до підпункту ”а” пункту 2 статті 3 Декрету в новій редакції із заяв майнового характеру, що подаються до господарських судів, встановлена ставка державного мита у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 6 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (102 грн.) і не більше 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (25500 грн.).

Позивачем заявлена позовна вимога зокрема про стягнення 81129,60 грн.

Так 1 відсоток від вказаної суми становить 811,30 грн., тоді як з платіжного доручення  № 675 від 27.07.2007 р., доданого до позовної заяви, держмито сплачено у розмірі 676,08 грн.

Отже, вказана сума державного мита у розмірі 135,22 грн. підлягає стягненню з Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» в доход Державного бюджету України.

Вказаний висновок суду відповідає також пункту 4.2 Роз’яснень Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики застосування розділу УІ  Господарського процесуального кодексу України» №02-5/78 від 04.03.1998 р.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 33, 34, 46, 49, 75, 82-84  Господарського процесуального кодексу  України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Позов задовольнити частково.

2.          Стягнути з Фермерського господарства «Гедеон Фарм» (98451, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Фурманівка, вул.. Ювілейна , 102-б, ідентифікаційний код 33965658, р/р 4973 в СФ КБ «Приватбанк» МФО 324935) на користь Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» (98433, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Віліно, вул.. Чапаєва, 9, ідентифікаційний код 31332064, р/р № в КРД АППБ «Аваль» м. Сімферополь, МФО 324021)   заборгованість у розмірі 67608,00 грн., 6760,80 грн. штрафу, 743,69 грн. державного мита та 107,12 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

3.          В іншій частині позову відмовити.

4.          Стягнути з Державного підприємства «Агрофірма «Магарач» (98433, АР Крим, Бахчисарайський район, с. Віліно, вул.. Чапаєва, 9, ідентифікаційний код 31332064, р/р № в КРД АППБ «Аваль» м. Сімферополь, МФО 324021)   в доход Державного бюджету України (р/р 0002, код платежу 22090200, в банку одержувача: Управління держказначейства в АР Крим, МФО 824026, одержувач: Держбюджет, м. Сімферополь, ОКПО 37440405)  державне мито в розмірі  135,22 грн.

5.          Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко І.А.