ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  42/42

06.03.07

За позовом Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” м. Києва

до Закритого акціонерного товариства “Укргаз-Енерго” м. Києва

про визнання договору недійсним

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача Тютюнник С.В.,

від відповідача Волосна Я.Ю.

СУТЬ СПОРУ :

У січня 2007 року Дочірня компанія “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” звернулася в господарський суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що 19 травня 2006 р. між ним та відповідачем було укладено договір № 06/06-403-137/77/П купівлі-продажу природного газу, за яким відповідач зобов’язався передати, а він –прийняти та оплатити природний газ для подальшого постачання промисловим підприємствам, в т.ч. через ВАТ з газопостачання і газифікації; для забезпечення власних потреб об’єктів, які знаходяться на балансі ДК “Укртрансгаз”; для ДК “Укртрансгаз” (для реалізації газу як моторного палива через АГНКС); для забезпечення виробничо-технологічних нормованих витрат, нормованих технологічних втрат та власних потреб ВАТ з газопостачання і газифікації, які зазначені у фактичному розподілі газу по споживачах.

Посилаючись на те, що вказаний договір укладений без дотримання вимог Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”, положення якого поширюються на предмет та склад учасників закупівлі, позивач на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України просив задовольнити позов та визнати цей договір недійсним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених вимог, відповідність спірного договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що 19 травня 2006 р. між сторонами по справі укладено договір купівлі-продажу природного газу № 06/06-403-137/77/П, згідно з умовами якого відповідач зобов’язався передати, а позивач прийняти та оплатити на умовах цього договору природний газ в обсязі, вказаному в статті 2 цього договору. Відповідач передає за цим договором газ, імпортований за зовнішньоекономічним контрактом. Позивач приймає за цим договором газ виключно для подальшого постачання промисловим підприємствам, в т.ч. через ВАТ з газопостачання і газифікації; для забезпечення власних потреб об’єктів, які знаходяться на балансі ДК “Укртрансгаз”; для ДК “Укртрансгаз” (для реалізації газу як моторного палива через АГНКС); для забезпечення виробничо-технологічних нормованих витрат, нормованих технологічних втрат та власних потреб ВАТ з газопостачання і газифікації, які зазначені у фактичному розподілі газу по споживачах, вказаних в п. 3.3 цього договору.

Спірний договір укладено у порядку передбаченому ЦК України та ГК України без застосування Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”.

Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” та інших законодавчих актів України” від 15 грудня 2005 р. № 3205-IV дію Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти” (далі-Закон) поширено на державні, казенні, комунальні підприємства та господарські товариства, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків.

Зазначений закон набрав чинності 17 березня 2006 р.

Частиною 1 ст. 2 Закону встановлено, що він застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів за умови, що вартість закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 30 тисяч гривень, а робіт - 300 тисяч гривень.

Державні кошти відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону це кошти Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, державні кредитні ресурси, а також кошти Національного банку України, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування, кошти страхування на випадок безробіття, кошти загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням ти похованням, кошти, передбачені Законом України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку”на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», гуманітарна допомога в грошовій формі, кошти державних, казенних, комунальних підприємств та господарських товариств, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків, які спрямовуються на придбання товарів, робіт і послуг.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону розпорядники державних коштів - це органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, інші органи, установи, організації, визначені Конституцією України та законодавством України, а також підприємства, установи чи організації, створені в установленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим чи органами місцевого самоврядування та уповноважені на отримання державних коштів, взяття за ними зобов'язань та здійснення платежів, державні, казенні, комунальні підприємства та господарські товариства, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків.

Отже, Законом визначено коло суб’єктів на яких розповсюджується його дія, зокрема це державні, казенні, комунальні підприємства та господарські товариства, в яких державна частка акцій перевищує 50 відсотків.

Згідно з п. 1.4 Статуту позивача засновником та власником компанії є юридична особа, створена відповідно до законодавства України, Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України “Про утворення Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” від 25 травня 1998 № 747 визначено, що Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” утворена у формі відкритого акціонерного товариства.

Згідно з п. 4.1 Статуту Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” остання є юридичною особою відповідно до законодавства України. Компанія набуває права юридичної особи з дня її державної реєстрації.

Суб’єктами права власності відповідно до ст. 2 та ч. 1 ст. 318 ЦК України є Український народ, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права, фізичні особи та юридичні особи.

Згідно з ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Суб'єктами права приватної власності відповідно до ст. 325 ЦК України є фізичні та юридичні особи.

Зі змісту вказаних статей вбачається, що юридичні особи не можуть бути суб’єктами права державної власності.

Таким чином, Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” як юридична особа є суб'єктом права приватної власності.

Пунктами 4.5 та 4.6 Статуту Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” передбачено, що компанія має право утворювати в установленому порядку філії, представництва, інші відокремлені структурні підрозділи та дочірні підприємства як на території України, так і за її межами, наділяючи їх основними та обіговими засобами.

Філії, представництва та інші відокремлені структурні підрозділи Компанії діють на підставі положень, а дочірні підприємства - на підставі статутів, що затверджуються Компанією. Керівництво їх діяльністю здійснюють особи, які призначаються головою правління Компанії.

Компанія не відповідає за майновими зобов'язаннями акціонерів та дочірніх підприємств.

Пунктом 4.1 Статуту позивача передбачено, що майно компанії формується за рахунок майна та активів, переданих їй засновником до статутного фонду (капіталу), доходів отриманих від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг, а також іншої господарської діяльності та інші.

Таким чином, компанія позивача не може бути віднесена до державних підприємств, оскільки не діє на основі державної власності.

Статтею 63 ГК України передбачено, що у випадках існування залежності від іншого підприємства, передбачених ст. 126 цього Кодексу, підприємство визнається дочірнім.

Згідно зі ст. 126 ГК України асоційовані підприємства (господарські організації) - це група суб'єктів господарювання - юридичних осіб, пов'язаних між собою відносинами економічної та/або організаційної залежності у формі участі в статутному фонді та/або управлінні. Залежність між асоційованими підприємствами може бути простою і вирішальною.

Про наявність простої та вирішальної залежності має бути зазначено у відомостях державної реєстрації залежного (дочірнього) підприємства та опубліковано відповідно до закону.

Організаційно-правові форми суб'єктів господарювання визначаються Класифікацією організаційно-правових форм господарювання Державного класифікатора України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. № 97, який розроблений відповідно до вимог ГК України.

Згідно із зазначеним Класифікатором існує окрема організаційно-правова форма, як “дочірнє підприємство”.

Відповідно до пп. 3.1.7 п. 3 Держаного класифікатора України дочірнє підприємство –це підприємство, єдиним засновником якого є інше підприємство (підприємство, залежне від іншого).

Позивач за організаційно-правовою формою є дочірнім підприємством, тому посилання, що він є підприємством державної форми власності не відповідає фактичним обставинам, оскільки її засновником є юридична особа, а не орган державної влади.

Згідно з ст. 63 ГК України державне підприємство –це підприємство, що діє на основі державної власності.

Частиною 1 ст. 73 ГК України передбачено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Аналогічна вимога щодо утворення державних підприємств за рішенням міністерств та інших підвідомчих Кабінету Міністрів України органів державної влади, рішеннями яких також затверджуються статути державних підприємств міститься у Декреті Кабінету Міністрів України “Про управління майном, яке знаходиться у загальнодержавній власності” від 15 грудня 1992 р.

Тобто засновником державного підприємства виступає держава в особі уповноваженого органу державної влади.

Частиною 4 ст. 73 Господарського кодексу України передбачено, що найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова “державне підприємство”. А ч. 8 ст. 73 ГК України вказує, що державні унітарні підприємства діють як державні комерційні або казенні.

Державне комерційне підприємство - суб'єкт підприємницької діяльності, діє на основі статуту на принципах підприємництва і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном (ст.ст. 63, 73, 74 ГК України).

Частиною 6 ст. 73 ГК України передбачено, що органом управління державного унітарного підприємства є керівник підприємства, який призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові.

Позивача не відповідає указаним критеріям, оскільки створений рішенням Спостережної ради Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” у порядку передбаченому Законом України “Про господарські товариства”, а не Декретом Кабінету Міністрів України “Про управління майном, яке знаходиться у загальнодержавній власності” та її засновником є господарське товариство, а не держава в особі уповноваженого органу державної влади.

Органи управління позивача і порядок їх призначення відрізняються від тих, які встановлені для державних підприємств законом. Так, відповідно до п. 6 його Статуту керівником компанії є генеральний директор, який призначається та звільняється наказом голови правління Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України”. Найменування позивача не містить слів “державне підприємство”.

Позивач за своєю організаційно-правовою формою не відноситься до казенних підприємств, ознаки яких визначені ч. 8 ст. 73, з ч. 2 ст. 76 ГК України.

Також позивач не відноситься до комунальних підприємств, оскільки всупереч ч. 1 ст. 78 ГК України утворений Національною акціонерною компанією “Нафтогаз України” на базі її майна, а не компетентним органом місцевого самоврядування на базі частини комунальної власності.

Компанія позивача не є господарським товариством, в якому державна частка перевищує 50 відсотків.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГК України господарськими товариствами визнаються підприємства або інші суб'єкти господарювання, створені юридичними особами та/або громадянами шляхом об'єднання їх майна і участі в підприємницькій діяльності товариства з метою одержання прибутку.

Аналогічні вимоги до створення господарського товариства містяться в ст. 1 Закону України “Про господарські товариства”, відповідно до якої господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

До господарських товариств належать акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства

Майно ж позивача, як слідує з його установчих документів сформоване не за рахунок об'єднання майна і участі в його підприємницькій діяльності юридичних та фізичних осіб, позивач є дочірньою компанією Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” яка відповідно до ст. 325 ЦК України є суб'єктом права приватної власності.

Таким чином, позивач не відноситься до кола суб’єктів, кошти яких в розумінні Закону належать до державних коштів.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 2 Закону дія цього Закону не поширюється на випадки, якщо предметом закупівлі є енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також: забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Передача природного газу в межах спірного договору № 06/06-403-137/77/П купівлі-продажу природного газу від 19 травня 2006 р. охоплюється поняттям постачання енергетичними ресурсами в розумінні ст. 714 ЦК України.

Виходячи з наведеного, спірний договір не суперечить вимогам Закону України “Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти”.

За таких обставин у задоволенні позову відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” м. Києва відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва                                                                      П.І.Паламар