ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2007 р.
№ 2-8/4081.1-2007(2-5/9847-2003)

Вищий  господарський  суд  України  у  складі  колегії  суддів:

головуючого
Козир Т.П.

суддів :
Мележик Н.І.,
Подоляк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

ДП “Видавництво і друкарня
“Таврида”

на постанову
від 04.09.2007 р. Севастопольського
апеляційного господарського суду

у справі
№ 2-8/4081.1-2007

за позовом
ТОВ “Маглів”
(надалі –Товариство)

до
Сімферопольського міжміського БРТІ;
ДП “Радгосп-завод “Таврида”

третя особа
ДП “Видавництво і друкарня
“Таврида”
(надалі –Підприємство)

про
визнання права власності

за участю представників:

від позивача
-  Бакалова Г.А.

від відповідача-1
-  не з'явились

від відповідача-2
-  не з'явились

від третьої особи
-  Халецький О.В.

В С Т А Н О В И В:

В травні 2003 р. Товариство звернулось в господарський суд АР Крим з позовом до Сімферопольського міжміського бюро реєстрації та технічної інвентаризації (надалі –Сімферопольське міжміське БРТІ) про визнання права власності на капітальні споруди та основні засоби, що розташовані на території с. Лазурне на ділянці з межами, визначеними планом, а саме: будівлі –дробильний цех, спиртосховище, бочкомийка, компресорна, склад (бондарка), головний корпус; споруди –площадки дворові, тунель для вина, відстійник, забір до в/з "Кастель", забір до в/з "Кастель", ворота, ваги автомобільні.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на виникнення у нього права власності на майно за наслідком його викупу у відповідності до договору оренди № 67/39 від 16.07.1992 р., укладеного між радгоспом-заводом "Таврида"  ВАО "Масандра" (орендодавець) та малим науково-виробничим підприємством "Маглів" при інституті "Магарач" (орендар).

За наслідком уточнення позовних вимог в порядку ст. 22 ГПК України, Товариство просило суд визнати за ним право власності на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Алушта, с. Лазурне, а саме –винзавод, літери А, Б, В, Г, Д, Ж, 3, И, Л, Е, К, М, У, загальною площею 2471,3 кв. м. та зобов'язати Сімферопольське міжміське БРТІ здійснити державну реєстрацію права власності на згаданий об'єкт нерухомого майна.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою господарського суду АР Крим від 12.06.2007 р. залучено до участі у справі другого відповідача ДП “Радгосп-завод “Таврида”, а також ДП “Видавництво і друкарня “Таврида” у якості третьої особи.

В процесі розгляду справи Сімферопольське міжміське БРТІ проти задоволення позову не заперечувало, просило розглянути справу згідно діючого законодавства за наявними матеріалами без участі свого представника.

ДП "Таврида" (попередня назва –радгосп-завод "Таврида" ВАО "Масандра") визнавало позовні вимоги в повному обсязі, просило розглянути справу за наявними матеріалами без участі свого представника.

Рішенням господарського суду АР Крим від 25.06.2007 р. (суддя Чумаченко С.А.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.09.2007 р. (судді: Дугаренко О.В., Заплава Л.М., Котлярова О.Л.), позов задоволено частково: визнано право власності на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою –м. Алушта, с. Лазурне –винзавод, літери А, Б, В, Г, Д, Ж, 3, И, Л, Е, К, М, У, загальною площею 2471,3 кв. м. за Товариством; провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов'язання здійснити державну реєстрацію права власності на згаданий об'єкт нерухомого майна припинено.

Не погоджуючись з постановою, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на майно за Товариством та прийняте нове рішення в цій частині про відмову в позові, мотивуючи скаргу порушенням і неправильним застосуванням судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 16.07.1992 р. між радгоспом-заводом "Таврида"  ВАО "Масандра" (орендодавець) та малим науково-виробничим підприємством "Маглів" при інституті "Магарач" (орендар) укладено договір оренди № 67/39 (надалі –Договір оренди).

Відповідно до п. 1 Договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в орендне користування капітальні споруди та основні засоби (згідно додатку № 1), що складаються з будівель –дробильний цех, спиртосховище, бочкомийка, компресорна, склад (бондарка), головний корпус, а також споруд –площадки дворові, тунель для вина, відстійник, забір до в/з "Кастель", забір до в/з "Кастель", ворота, ваги автомобільні, які розташовані на території с. Лазурне на ділянці з межами, визначеними планом (додаток № 2).

Згідно п. 7 Договору оренди строк оренди 20 років, починаючи з моменту підписання. Орендар має право викупати шляхом одночасного погашення вартості об'єкту оренди на протязі всього строку оренди. Ціна викупу визначається виходячи із відновлювальної вартості заводу та вказується в додатку № 2.

Між орендодавцем та орендарем було складено акт приймання в оренду основних засобів: будівель –дробильний цех, спиртосховище, бочкомийка, компресорна, склад (бондарка), головний корпус, а також споруд –площадки дворові, тунель для вина, відстійник, забір до в/з "Кастель", забір до в/з "Кастель", ворота, ваги автомобільні.

Судами досліджено, що згідно проведеної інвентаризації майна визначені  наступні літери: А –головний  корпус основне, загальною площею 794,7 кв. м., Б –адміністративний корпус (колишня бочкомийка) основне, загальною площею 242,8 кв. м.;  В –склад  (колишній склад бондарка) основне, загальною площею 184,6 кв. м.; Г –цех (колишній дробильний цех) основне, загальною площею 461,6 кв. м.; Д –спиртосховище основне, загальною площею 156,8 кв. м., Ж –котельна (колишня компресорна) основне, загальною площею 68,9 кв. м.; З –прохідна основне, загальною площею 19,3 кв. м.; И –прохідна основне, загальною площею 5,2 кв. м.; Л –погріб основне, загальною площею 537,4 кв. м.; п/Л –погріб;  Е –незакінчене будівництво; К –навіс; М – навіс-сарай; У – вбиральня, - огорожі.

Приймаючи рішення та постанову в частині задоволення позову господарські суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що право власності Товариства на об'єкт нерухомого майна повністю підтверджується матеріалами справи та доводами сторін, а тому позовні вимоги про визнання цього права підлягають задоволенню у відповідності до положень ч. 2 ст. 328, ст. 392 ЦК України, ст. ст. 2, 48 Закону України "Про власність".

Проте, з необґрунтованими висновками судів погодитись не можна.

Твердження судів про те, що ціна викупу в сумі 2460000 крб. була перерахована малим науково-виробничим підприємством "Маглів" при інституті "Магарач" на рахунок радгоспу-заводу "Таврида" згідно платіжного доручення від 24.02.1993 р., а також про те, що обставини передачі майна у власність підтверджуються актами приймання-передачі основних засобів, є безпідставними. В платіжному дорученні не міститься посилань на договір оренди від 16.07.1992 р., не зазначено про викуп майна, а міститься інше призначення платежу. В актах не міститься посилань на передачу майна у власність малому науково-виробничому підприємству "Маглів". Крім цього, акти датовані 04.01.1993 р., а платіжне доручення 24.02.1993 р., тобто пізніше, що не відповідає умовам пункту 7 Договору оренди.

Судами не враховано відсутність в матеріалах справи додатку № 2 до Договору оренди, укладення якого передбачалось пунктом 1 Договору (план ділянки з визначеними межами), а також пунктом 7 Договору, відповідно до якого ціна викупу визначається виходячи із відновлювальної вартості заводу та вказується в додатку № 2.

Наявні матеріали справи суди безпідставно визнали достатніми для задоволення позову у даній справі.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами.

В силу положень ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

В порушення вказаних вимог, копії платіжного доручення № 248 від 24.02.1993 р., актів № 01 та № 02 приймання-передачі основних засобів від 04.01.1993 р., на які посилались суди в обґрунтування своїх висновків і які містяться в матеріалах справи, належним чином не засвідчені (т. 1 а. с. 42, 44, 45).

Викладене свідчить про порушення судами правил оцінки доказів (ст. ст. 32, 36, 43 ГПК України).

Також, юридично невмотивованим слід визнати висновки судів про те, що підставою для виникнення права власності на майно у позивача є непонесення відповідачем та третьою особою витрат на придбання об'єкту нерухомого майна.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності суди послались на те, що в січні 2003 р. Товариство звернулось до Сімферопольського міжміського БРТІ із заявою про видачу свідоцтва на право власності на орендований малим науково-виробничим підприємством "Маглів" об'єкт нерухомості, а Сімферопольське міжміське БРТІ відмовило Товариству у видачі свідоцтва про право власності.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, в матеріалах справи відсутні документи щодо звернення Товариства до Сімферопольського міжміського БРТІ із заявою про видачу свідоцтва на право власності, як і відсутня відмова останнього у видачі цього свідоцтва.

Застосування місцевим господарським судом положень Закону України "Про власність" слід визнати помилковим, оскільки останній втратив чинність згідно із Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України" від 27.04.2007 р. № 997-V, який відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень набрав чинності з 20.06.2007 р.

Визнання права відноситься до способів захисту цивільних прав та інтересів. За захистом свого майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду.

В силу ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Позов про визнання права власності у даній справі Товариство пред'явило Сімферопольському міжміському БРТІ.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Сімферопольське міжміське БРТІ право позивача не оспорювало та не порушувало, в процесі розгляду справи проти задоволення позову не заперечувало.

Крім цього колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5 (із змінами і доповненнями), бюро технічної інвентаризації здійснює лише державну реєстрацію об’єктів нерухомого  майна, а тому не може виступати відповідачем за позовом про визнання права власності на об’єкт нерухомого майна.

ДП "Таврида", яке мало попередню назву –радгосп-завод "Таврида" ВАО "Масандра" і яке було залучено судом до участі в справі, також права позивача не оспорювало та не порушувало, а в процесі розгляду справи визнавало позовні вимоги в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що права позивача відповідачами під сумнів не ставилися, не оспорювались та не порушувались (ст. 1 ГПК України, ст. 392 ЦК України), не можна погодитись з висновками господарських судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на майно за Товариством.

Допущені судами порушення норм законодавства є істотними, оскільки судами не дотримано конституційних положень щодо законності судочинства.

Таким чином, рішення та постанова господарських судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову не відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам  справи, нормам матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовані положення ч. 2 ст. 328, ст. 392 ЦК України, ст. ст. 2, 48 Закону України "Про власність", а тому рішення судів, які в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на майно не можна визнати законними та обґрунтованими, підлягають скасуванню частково із прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а в силу п. 2 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції і прийняти нове рішення.

Враховуючи надання господарськими судами в рішенні та постанові неналежної юридичної оцінки обставинам справи, а також допущені судами порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.09.2007 р. та рішення господарського суду АР Крим від 25.06.2007 р. в частині визнання за Товариством права власності на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: с. Лазурне - винзавод, літери А, Б, В, Г, Д, Ж, 3, И, Л, Е, К, М, У, загальною площею 2471,3 кв. м., підлягають скасуванню із прийняттям нового рішення в цій частині про відмову в позові.

В решті рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду підлягають залишенню без змін, оскільки колегія суддів погоджується із висновками судів, а також приймає до уваги, що в іншій частині судові рішення не оскаржені.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ДП “Видавництво і друкарня “Таврида” задовольнити.

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.09.2007 р. та рішення господарського суду АР Крим від 25.06.2007 р. у справі № 2-8/4081.1-2007 в частині визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: м. Алупка, с. Лазурне - винзавод, літери А,Б,В,Г,Д,Ж,3,И,Л,Е,К,М,У, загальною площею 2471,3 кв. м. за ТОВ "Маглів" (98612, АР Крим, м. Ялта, вул. Вергасова, 1, кв. 26) скасувати. В позові в цій частині відмовити.

В решті рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                      Т. Козир

С у д д і                                                                                            Н. Мележик

О. Подоляк