ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2007 р.  15-25              Справа № АС-27/827-06

вх. № 16140/1-27

Суддя господарського суду Харківської області Ольшанченко В.І.

за участю секретаря судового засідання Єрьоміна О.Ю.

представників сторін :

позивача – Чалої І.В. (довіреність від 25.11.06 р.),

відповідача – голов. спец. Івашкіної М.В. (довіреність від 06.12.06 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

по справі за позовом  Приватного підприємства „ВОФ – Техсервіс” (Харківська обл., м. Вовчанськ)

до  Управління Пенсійного фонду України в Вовчанському районі Харківськоїобласті (Харківська обл., м. Вовчанськ)

про визнання нечинною вимогу.

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить визнати нечинною вимогу відповідача № Ю-230 від 28.11.06 р. про сплату недоїмки зі страхових внесків в сумі 41283,28 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є платником єдиного податку і відповідно до Указу Президента України „Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб’єктів малого підприємництва” (надалі – Указ) не є платником збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, так як цей збір він сплачує у складі сум єдиного податку, посилаючись на те, що органи Державного казначейства України, відповідно до п. 3 Указу, перераховують до Пенсійного фонду України грошові кошти в розмірі 42% від суми сплаченого єдиного податку.

Відповідач проти позову заперечує. Свої заперечення обґрунтовує тим, що Указ не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки він регулює питання оподаткування суб’єктів малого підприємництва, а також суперечить вимогам п.15 прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.03 р. № 1058-ІV (надалі – Закон № 1058), який є спеціальним для даних правовідносин.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексом адміністративного судочинства України (скорочено - КАС України) до початку діяльності окружного адміністративного суду адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішуються відповідним господарським судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин, справа розглядається в порядку, встановленому КАС України.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Позивач є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом № 73 про право сплати єдиного податку суб’єктом малого підприємництва – юридичною особою серії А № 817267 від 01.06.06 р., виданого Вовчанською МДПІ.

Позивач сплачував єдиний податок платіжними дорученнями № 16 від 17.08.06 р. на суму 2300,09 грн., № 20 від 20.09.06 р. на суму 2850,00 грн., № 35 від 20.10.06 р. на суму 3000,00 грн., № 36 від 23.10.06 р. на суму 20,00 грн., № 38 від 20.11.06 р. на суму 2950,14 грн., № 48 від 11.12.06 р. на суму 3440,00 грн.

28.11.06 р. уповноваженими представниками відповідача була проведена планова перевірка правильності обчислення, повноти нарахування страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування позивачем за період з 01.06.06 р. по 27.11.06 р.

Перевіркою встановлено, що позивач не проводив нарахування внесків за ставкою 31,8% на фонд оплати праці, в зв’язку з чим позивачу було донараховано страхових внесків на суму 41283,28 грн., про що складено акт № 87 від 28.11.06 р., примірник якого отримано позивачем 28.11.06 р., про що свідчить підпис керівника позивача на акті.

За результатами перевірки відповідачем була направлена позивачу вимога від 28.11.06 р. № Ю-230 про сплату недоїмки зі страхових внесків в сумі 41283,28 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Страхувальниками відповідно до п. 1 ст. 14 Закону № 1058 є підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, для осіб, зазначених у п.п. 1, 10, 15 ст. 11 цього Закону.

Зазначені страхувальники згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 1058 є платниками страхових внесків до Пенсійного фонду. Страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки і в повному обсязі страхові внески (п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону).

Для роботодавців страхові внески до солідарної пенсійної системи, згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 1058, нараховуються на суми фактичних витрат на оплату праці (грошового забезпечення) працівників, що включають витрати на виплату основної і додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, які визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за угодами цивільно-правового характеру, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а також на суми оплати перших п'яти днів і тимчасової непрацездатності, яка здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги і по тимчасовій непрацездатності.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" розмір страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування для даної категорії осіб становить з 01.01.2006 року 31,8%.

Таким чином, суб'єкти підприємницької діяльності, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, починаючи з 01.01.2004 р. (дня набрання чинності Законом № 1058) сплачують до Пенсійного фонду України страхові внески на загальних підставах.

У зв'язку з набранням чинності Закону № 1058, до внесення відповідних змін, з метою уникнення надмірної сплати коштів до Пенсійного фонду платниками єдиного та фіксованого податків за найманих працівників сума коштів, що спрямовується до Пенсійного фонду у вигляді частини ставки єдиного та фіксованого податків, зараховується в рахунок сплати страхових внесків за відповідні періоди.

Згідно зі ст. 106 Закону № 1058 суми страхових внесків своєчасно не нараховані та (або) не сплачені страхувальниками, у строки визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду вважаються простроченою заборгованістю (недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

На виконання вимог зазначеного Закону постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.03 р. № 21-1 було затверджено Інструкцію „Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України”, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 16.01.04 р. за № 64/8663 (надалі – Інструкція № 21-1).

Згідно з ст.106 Закону № 1058 та п. 8.2 Інструкції № 21-1 органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності страхувальника свідчать про донарахування сум страхових внесків.

Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону № 1058 законодавством про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не передбачено пільг з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Таким чином, аналіз вищенаведених норм чинного законодавства свідчить про обов’язок позивача сплачувати страхові внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування на загальних підставах.

Відповідно до пунктів 14, 15 Прикінцевих положень Закону № 1058 усі законодавчі акти, у тому числі й ті, що регулюють спрощену систему оподаткування, повинні бути приведені у відповідність до вимог цього Закону, а до того часу закони України та інші нормативно - правові акти застосовуються в частині, що не суперечить вищезазначеному Закону.

Таким чином, Указ відносно сплати страхових внесків до Пенсійного фонду суб'єктами підприємницької діяльності - юридичними особами, діє в частині, що не суперечить Закону № 1058.

Крім того, Закон № 1058 має вищу юридичну силу ніж Указ та є спеціальним для даних правовідносин.

Як свідчать матеріали справи, у зв'язку з одночасною дією Закону № 1058 та Указу сума коштів, що спрямовується до Пенсійного фонду у вигляді частини ставки єдиного податку у 2006 році зараховувалась відповідачем в рахунок сплати страхових внесків.

Як вбачається із матеріалів справи Підприємство використовує працю найманих працівників, але страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за період з 01.06.06 р. по 27.11.06 р. на фонд оплати праці не нараховувало, чим порушило п. 6 ч. 2 ст. 17 та ст. 19 Закону № 1058.

Отже, відповідачем правомірно донараховані позивачу зобов’язання зі сплати страхових внесків на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування за період 01.06.06 р. по 27.11.06 р. в сумі 41283,28 грн.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем правомірно направлена позивачу вимога № Ю-230 від 28.11.06. р. про сплату недоїмки зі страхових внесків в сумі 41283,28 грн. і підстави для визнання її нечинною відсутні.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Керуючись Законом України „Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, статтями 86, 94, 98, 160 -  163 , п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ПОСТАНОВИВ:

В позові відмовити повністю.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову суду першої інстанції повністю або частково.

Про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції спочатку подається заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції викладаються в апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі - з дня складення в повному обсязі.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя                                                                                            Ольшанченко В.І.

Повний текст постанови складений 20.03.07 р.