ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

12.02.07                                                                                           Справа  № 1/918-7/298

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді          Кордюк Г.Т.

суддів:          Давид Л.Л.

Мурська Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ «Хлібосол»,м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області області від 3.10.2006 р.

у справі №1/918-7/298

за позовом Прокурора Галицького району м.Львова в інтересах держави в особі: Львівської міської ради, уповноважений орган Управління комунального майна Львівської міської ради,м.Львів

до ТзОВ «Хлібосол»,м.Львів

про розірвання договору оренди та виселення із приміщень.

За участю представників сторін:

від позивача –Ваверчак Б.П.- представник

від відповідача- Гриценко С.І. - представник

Прокурор:не з»явився.

Роз”яснено  права й обов”язки, передбачені ст.22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не поступало, від здійснення технічної фіксації судового процесу представники сторони відмовились. Клопотань по суті розгляду апеляційної скарги не заявлено.

Причини відкладення розгляду справи викладено в ухвалах Львівського апеляційного господарського суду від 07.12.2006р. та від 17.01.2007р.

В судовому засіданні 08.02.2007р. оголошено перерву до 12.02.2007р.

Прокуратура Галицького району міста Львова своїм процесуальним правом на захист не скористалася, явки свого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином і своєчасно була повідомлена про час та місце проведення судового засідання.

В судовому засіданні 08.02.2007р. позивачем в порядку ст. 25 ГПК України подано заяву №2302-414 від 08.02.2007р., в якій інформує суд апеляційної інстанції про те, що згідно ухвал сесії  Львівської міської ради від 06.07.2006 року №94 “Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання” і від 19.10.2006р. №219 “Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради”, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради “Про правонаступництво новоутворених виконавчих органів” Управління комунального майна Львівської міської ради реорганізовано в Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та повним правонаступником попередника і має статус юридичної особи, що підтверджується Довідкою №10 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, виданою Головним управлінням статистики у Львівській області 10.01.2007 року, Положенням про Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 27.10.2006р. №1203.

Розпорядженням Львівського міського голови від 27.12.2006 року №898-к “Про переведення Р.Ковальчука, за його згодою, на рівнозначну посаду і покладання виконання обов'язків начальника управління” з 04.01.2007р. виконання обов'язків начальника управління комунальної власності департаменту  економічної політики Львівської міської ради покладено на Ковальчука Романа Васильовича.

За таких обставин позивач просить в порядку ст.. 25 ГПК України здійснити процесуальне правонаступництво  Управління комунального майна Львівської міської ради, на  Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради.

За змістом статті 25 ГПК України господарський суд здійснює процесуальне правонступництво в зв'язку із реорганізацією підприємства чи організації, внаслідок чого господарський суд здійснює заміну відповідної сторони у справі її правонаступником.

З огляду на викладене та оцінивши подані позивчаем докази, що підтверджкють факт реорганізпції Управління комунального майна Львівської міської ради, суд апеляційної інстанції в порядку ст. 25 ГПК України здійснює процесуальне правонаступництво позивача у справі та замінює позивача у справі - Управління комунального майна Львівської міської ради, на його правонступника - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Рішенням Господарського суду Львівської області  від 03.10.2006р. у справі №1/918-7/298 задоволено позовні вимоги Прокурора Галицького району міста Львова та розірвано договір №2880 від 19.11.1993р. з додатком від 01.01.2004р. та від 30.08.2004р. оренди нежитлових приміщень площею 205 м2 по вул. Городоцькій,4 у м. Львові, укладений між Фондом комунального майна Львівської міської ради (правонаступник Управління комунального майна Львівської міської ради) та ТзОВ “Хлібосол”, а також виселено останнє із орендованих приміщень площею 205 м2 по вул. Городоцькій,4 у м. Львові та стягнуто з ТзОВ “Хлібосол” в доход Державного бюджету Уераїни 85,00 грн. державного митат та га користь ДП “Судовий інформаційний центр” 118,00 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з таким рішенням місцевого господарського суду, ТзОВ “Хлібосол” (відповідач у справі) –надалі скаржник, подало апеляційну скаргу від 12.10.2006р., в якій вважає оскаржуване рішення незаконним та таким що прийняте при неповному дослідженні всіх обставин справи, а тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, покликаючись,що:

- 16.08.2005р. Господарським судом Львівської області винесено рішення у справі №1/442-28/186 за позовом Прокурора Галицького  району  м.Львова в  інтересах  держави  в  особі:  Львівської міської ради, уповноважений орган Управління комунального майна Львівської міської ради до ТзОВ “Хлібосол” про розірвання  договору  оренди  та  виселення  із  приміщень, згідно якого в позові відмовлено повністю, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2005р. зазначене рішення залишено без змін, підставами для пред'явлення цього позову були несплата орендної  плати за період з 01.01.2004р. по 01.04.2004р., недотримання істотних умов договору оренди в частині   струхвання приміщення, незабезпечення його  пожежної безпеки, самовілне перепланування цих приміщень та невикористання їх за призначенням, а отже даний позов пред'явлений з тих же підстав, по тому ж предмету та між тими ж сторонами;

- відповідач 23.04.2005р. платіжним дорученням №191 здійснив проплату за 1-й, 2-й та 3-й місяці поточного року, що зазначено в платіжних дорученнях, а тому в позивача відсутні підстави вимагати дострокового розірвання договору в зв'язку з невиплатою орендної плати і відповідно, виселення із приміщень;

- позивач не довів належним чином невиконання відповідачем зобов'язань, передбачених законодавством чи договором, а тому суд першої інстанції неправомірно задоволив його позовні вимоги.

Прокуратура  Галицького  району  м.Львова проти доводів апеляційної скарги заперечує з підстав, викладених у своєму вілзиві на апеляційноу скаргу, в якому просить в задоволенні апеляціної скарги відмовити, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін,  виходячи з такого:

- судом першої інстанції встановлено, що відповідач здійснював платежі в розмірах, менших ніж зазначено у договорі, що призвело до виникнення заборгованості по платі за користування приміщенням, зокрема, як вбачається з матеріалів справи, а саме з Особового рахунку заборгованості відповідача з орендної плати, заборгованість за 2004р. становила 3650,26 грн.  за 2005р. -  4096,42 грн., а за 9 місяців 2006 року (в тому числі і станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) –4279,45 грн.;

- сплата відповідачем орендної плати протягом 2004р., 2005 та 2006 років не в повному обсязі свідчить про порушення останнім умов договору оренди, що є істотним порушенням, а відтак невиконання обов’язку щодо внесення у встановлений договором строк та розмірі орендної плати, виходячи зі змісту ст. 18 Закону та ст.ст. 651, 783 ЦК України, є підставою для дострокового розірвання договору оренди та виселення відповідача із займаних приміщень згідно статті 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та ч. 2 ст. 651 ЦК України,  п.1 ст. 783 ЦК України;

- порушення орендарем зобов’язання щодо внесення протягом року орендної плати у розмірі, встановленому договором, є підставою для дострокового розірвання договору в порядку, передбаченому частиною третьою статті 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та  п.1 ст. 783 ЦК України;

- як підтверджується наявними у справі матеріалами, зокрема актом №736 від 26.10.2005р. обстеження нежитлових приміщень, відповідач всупереч умовам договору оренди, об'єкт оренди не використовує, приміщення закриті, що також є підставою для розірвання договору оренди відповідно до п.1 ст. 783 ЦК України;

- обставини, пов'язані з наявністю заборгованості з орендної плати за результатами 2005 року та першого півріччя 2006 року не були і не могли бути предметом дослідження господарськими судами у справі № 1/442-28/186, на яку скаржник посилається як на підставу своїх заперечень, оскільки рішення господарського суду Львівської області у вказаній справі прийнято 16.08.2005р., тобто вказані обставини не збігаються в часі, оскільки виникли пізніше, виходячи з результатів господарювання за період після прийняття рішення у справі № 1/442-28/186, а тому посилання скаржника, що між сторонами уже розгядвався спір з цього ж предмету та з цих же підстав, не заслуговують на увагу;

- спірний договір припинив свою дію 31.12.2004р. та відповідно до ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, в зв'язку з відсутністю заяви про відмову від договору, останній було пролонговано, а відтак з цього моменту на відповідача  відповідно до п.12 договору поширює свої вимоги діюче на вказаний час законодавство, в тому числі і вимоги щодо страхування об'єкта оренди як такі, що є звичайними умовами договору оренди і не потребують окремого внесення до нього (ст.ст. 10, 24 Закону), проте відповідач всупереч вказаним вимогам Закону, об'єкт оренди на 2006 рік не застрахував, що є підставою для розірвання договору оренди.

Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради у своєму відзиві від 06.12.2006р. №12-4141на апеляційну скаргу проти доводів скаржника також заперечує з аналогічних підстав та просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанцій обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Зі змісту ст. 4 ЦК УРСР в редакції 1963р., що діяв на момент виникнення спірних правовідносин,  випливає, що цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством , а також з дій громадян і організацій, які хоч  і  не передбачені законом,  але  в  силу загальних  начал  і  змісту  цивільного  законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Відповідно до приписів ст. 41 ЦК УРСР під угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані  на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

19.11.1993р. між Фондом комунального майна м. Львова (правонаступником якого є Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради) та ТзОВ “Хлібосол” укладено договір №2880 на оренду не житлових приміщень, відповідно до п.1 якого орендодавець (позивач у справі) здав, а орендар (відповідач у справі) прийняв в оренду з 01.01.1992р. на невизначений термін до узгодження в користування нежитлові приміщення першого поверху площею 183,0 м.кв. та підвалу площею 6,0 м.кв. за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 4 під літерою 4-6, 8 для виробничої діяльності.

Пунктом 3 договору оренди сторони визначили розмір орендної плати, а згідно п.4 цього договору за здане в оренду приміщення орендар повинен щомісячно до 10 числа місяця за попередній місяць сплачувати орендодавцю орендну плату у встановленому розмірі.

Згідно п.14 договору відповідач взяв на себе зобов'язання користуватися приміщеннями відповідно до договору оренди і їх призначення, зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його пошкодженню та псуванню, а при припиненні або розірванні договору оренди повернути об'єкт оренди протягом 15 днів орендодавцю за актом приймання-передачі у стані, обумовленому договором оренди.

01.01.2004р. між сторонами укладено додаток №1 до договору оренди №2880 від 19.11.1993р., відповідно до якого внесли зміни в п.4 цього договору в частині отримувача платежу, а саме орендна плата перераховується орендарем на рахунок відділу житлового господарства Галицької районної адміністрації.

Також між сторонами укладено Додаток №1 від 30.08.2004р. до договору оренди №2880 від 19.11.1993р., яким сторони внесли зміни до п. 1 цього договору в частині визначення орендованих приміщень, зокрема встановили, що загальна площа орендованих приміщень становить 205,2 м.кв., в тому числі площа приміщень першого поверху становить 199,2м.кв., підвальні приміщення –6,0 м.кв.

Також сторони визначили розмір орендної плати станом на 01.09.2004р. в розмірі 1424,41 грн.

Термін дії додатку до 31.12.2004р.

В матеріалах справи відсутні докази того, що сторони у встановленому порядку  заявляли про припинення дії цього договору в зв'язку із закінченням його терміну або про дострокове припинення за згодою сторін, а отже на момент звернення з позовом відповідач користувався спірними приміщеннями на підставі укладеного між сторонами договору оренди №2880 від 19.11.1993р. з наступними змінами до нього, внесеними додатками №1 від 01.01.2004р. та від 30.08.2004р.

Згідно ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно  до  вимог  ст.  4-7  ГПК  України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної  істини,  тобто  відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.  43 ГПК України,  згідно  з  якою господарський  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,  повному і об'єктивному  розгляді  в судовому  процесі всіх обставин справи в їх сукупності,  керуючись законом.

Судом апеляційної інстанції з'ясовано, що 10.05.2005р. Прокурор Галицького району міста Львова звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради, уповноважений орган: Управління комунального майна Львівської міської ради, до ТзОВ “Хлібосол” про розірвання укладеного між сторонами договору оренди №2880 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) від 19.11.1993р., стягнення заборгованості в сумі 1921,32 грн. та виселення відповідача із не житлових приміщень по вул.. Городоцькій,4 у м. Львові.

Підставою звернення з позовом було невиконання ТзОВ “Хлібосол” своїх зобов'язань за договором оренди, а саме:

- всупереч п.1 ст. 10 та ст. 24 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” не уклав договору страхування взятого ним в оренду майна на термін дії договору оренди;

- всупереч п.1 ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” не забезпечив пожежної безпеки об'єкту оренди;

- внаслідок несвоєчасної сплати орендної плати за період з 01.01.2004р. по 01.01.2005р. допустив заборгованість по орендній платі і борг становить 1921,32 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.08.2005р. у справі №1/442-28/186, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2005р. у цій же справі,  в задоволенні вказаного вище позову Прокурору Галицького району м. Львова було відмовлено повністю.

Судові акти у зазначеній справі  №1/442-28/186 вмотивовані  тим, що позивач та прокурор не довели факту неналежного виконання чи невиконання орендарем своїх зобов'язань за договором.

Зокрема, що відповідач 23.04.2005р. платіжним дорученням №193 здійснив проплату за 1-й, 2-й та 3-й місяці поточного року, а тому відсутні підстави вимагати дострокового розірвання договору оренди, а що стосується несплати орендної плати протягом трьох місяців підряд, то такий факт є підставою для відмови від договору оренди згідно ст.. 782 ЦК України, однак відсутні докази того, що позивачем направлялися відповідачу повідомлення про відмову від договору як засіб реалізації свого права, визначеного вказаною статтею Кодексу.

Також судові інстанції не погодилися з такими підставами для розірвання договору оренди як невиконання умов договору оренди щодо страхування об'єкта оренди та забезпечення пожежної безпеки з огляду на те, що такі вимоги в ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”  були внесенні в диспозицію цієї статті з 1995р. (щодо страхування –Закон України від 14.03.1995р. № 98/95 ВР) та з 1997р. (щодо забезпечення пожежної безпеки –Закон України від  19.11.1997р. № 651/97 ВР), а отже не мають зворотної дії в часі.

Крім цього вказаними судовими рішеннями у справі №1/442-28/186 встановлено факт відсутності порушення відповідачем умов договору щодо використання об'єкту оренди не за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних  прав і охоронюваних законом інтересів.

Це право кореспондується  з повноваженням суду щодо захисту цих прав та охоронюваних законом інтересів, які передбачені Законом України “Про господарські суди”.

Предмет позову означає певні матеріально-правові вимоги позивача,  підстави позову- обставин, якими позивач обгрунтовує свою вимогу до відповідача.

За змістом п.2 ст.80 ГПК України,  господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Доводи апеляційної скарги не підтверджують того факту, що рішення господарського суду від 16.08.2005р. у справі №1/442-28/186  є саме тим рішенням, яким уже вирішено даний спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги у даній справі.

Так, прокурор Галицького району міста Львова звернувся до місцевого господарського суду з позовною заявою від 30.08.2006р. №219 в інтересах держави в особі Львівської міської ради, уповноважений орган Управління комунального майна Львівської області до ТзОВ “Хлібосол” про розірвання  договору №2880 від 19.11.1993р. з додатком від 01.01.2004р. та від 30.08.2004р. оренди нежитлових приміщень площею 205 м.кв. по вул. Городоцькій,4 у м. Львові, укладеного між Фондом комунального майна Львівської міської ради та ТзОВ “Хлібосол”, а також про виселенея товариства із орендованих приміщень площею 205 м.кв. по вул. Городоцькій,4 у м. Львові.

Причиною спору стало невиконання ТзОВ “Хлібосол” своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором  №2880 від 19.11.1993р.

Підстави, на які посилається прокурор у своїй позовній заяві та обгрунтовує свої позовні вимоги, є те, що відповідач:

-          несвоєчасно та не в повному обсязі здіснює орендні платежі за договором, чим допустив заборгованість станом на 01.05.2006р. в сумі 1934,77 грн.;

-          не використовує об'єкт оренди за призначенням;

-          не застрахував взяте в оренду майно;

-          не забезпечив пожежної безпеки орендованого майна.

Відповідно до п.4  Прикінцевих та перехідних  положень Цивільного кодексу України в редакції від 16.01.2003 р. N 435-IV (надалі ЦК України), ЦК  України  застосовується  до  цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.   Щодо цивільних відносин,  які виникли  до  набрання  чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків,  що  виникли  або  продовжують  існувати після набрання ним чинності (Кодекс набрав чинності з 01.01.2004р.).

Також відповідно до п.4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, цей кодекс застосовується до господарських відносин,  які виникли  після  набрання  чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

До господарських  відносин,  що  виникли до набрання чинності відповідними положеннями Господарського кодексу України, зазначені положення   застосовуються   щодо   тих  прав  і  обов'язків,  які продовжують існувати або  виникли  після  набрання  чинності  цими положеннями.

Згідно зі статтею 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим  учасником (учасниками) відносин в сфері господарювання на підставах, передбачених цим Кодексом, відповідно до якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінського-господарського  характеру  на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 509 ЦК України встанволено, що зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 202 ЦК України в контексті з ст. 626 ЦК України, під  договорами визнається двосторонній правочин як погоджена дія двох сторін, спрямована на набуття, зміну або припинення  цивільних прав та обов'язків.

Сторони вільні в укладені договору  та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, відповідно до яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію  на користь другої сторони або утриматись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 763 ЦК України, договір найму укладеється на строк, встановлений договором.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов’язки відповідно до договору.

Відповідно до ст.2 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” від 14.03.1995р., орендою визнається основане на договорі строкове платне користування майном, що необхідне орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Зазначене дає підстави дійти висновку, що договір оренди за своєю правовою природою двохсторонній, консесуальний та оплатний, за яким сторни здійснюють свої права та обов'язки протягом строку, встановленого цим договором, що свідчить про те, що відносини між сторонами за таким договором є триваючими в часі, а тому сторона може заявляти вимоги про усунення порушення другою стороною своїх прав та охоронюваних законом інтересів в разі здійснення такого порушення протягом всього строку дії договору оренди.

Таким чином господарський суд, з'ясувавши, що між сторонами мав місце спір, який був розгляний господарським судом і є відповідне рішення за результатами розгляду цього спору, повинен з'ясувати, в якому проміжку часу вчинені порушення орендарем та розглянути даний спір виключно в межах  здійснення сторонами цивільних прав та обов'язків, які продовжували існувати після прийнятого господарським судом рішення від 16.08.2005р. у справі №1/442-28/186, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що такий спір між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав був розглянутий господарським судом, оскільки підстави звернення з позовом  у даній справі розглядаються господарським судом, як зазначено вище, в розрізі обставин, які виникли після прийняття вказаного вище рішення господарського суду.

Так, підставою для розірвання договору оренди може бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його зобов’язань, передбачених статтею 18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”  або договором оренди, а також вчинення ним одного чи кількох порушень, зазначених у статті 783 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 ст. 18 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” встановлено, що орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно та у повному обсязі. Закон не надає наймачу права відмовитися в односторонньому порядку від внесення плати.

Стаття 783 ЦК України визначає випадку, коли наймодавець має право розрівати договір найму, а саме такою підставою є користування річчю наймачем всупереч договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно п.2 договору  на оренду нежитлових приміщень №2880 від 19.11.1993р. в редакції додатку №1 від 30.08.2004р., орендна плата на 01.09.2004р. складає 1424,41 грн а згідно п.4 договору, за здане в оренду приміщення відповідач повинен був щомісячно до 10 числа місяця за попередній місяць сплачувати орендодавцю орендну плату у встанволеному розмірі.

Однією з підстав, на які прокурор посилається як на обставини, що дають підстави розірвати договір оренди, є неналежне виконання  скаржником умов договору щодо внесення орендної плати в повному обсязі та в установлений договором строк.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач здійснював платежі в розмірах, менших ніж зазначено у договорі, що призвело до виникнення заборгованості по платі за користування приміщенням.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, а саме з Особового рахунку заборгованості відповідача з орендної плати, заборгованість за 2004р. становила 3650,26 грн.  за 2005р. -  4096,42 грн., а за 9 місяців 2006 року (в тому числі і станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) –4279,45 грн.

Сплата відповідачем орендної плати протягом 2004р. та першого півріччя 2005р. були предметом розгляду у справі № 1/442-28/186, за результатами якого прийнято рішення від 16.08.2005р. про відмову в задоволенні позову.

Проте обставини пов'язані зі сплатою орендних платежів та наявністю заборгованості з орендної плати за друге півріччя 2005 року та першого півріччя 2006 року не були і не могли бути предметом дослідження господарським судом справі № 1/442-28/186,а тому посилання скаржника, що між сторонами уже розгядвався спір з цього ж предмету та з цих же підстав, не заслуговують на увагу, так як йдеться про інший проміжок часу виконання договору оренди.

Разом з цим наявні у справі матеріали підтверджують те, що в цей період відповідач допустив прострочення внесення орендної плати у визначені договором строки, а так само має місце факт несплати такої плати та відповідно заборгованості по ній.

Зокрема, як вбачається з вказаного розрахунку,  в вересні, листопаді 2005 року та в січні, червні 2006 року відповідач при наявності боргу за попердній місяць оренндну плату взагалі не сплачував.

Сплата орендної плати в період другого півріччя 2005 року та першого півріччя 2006 року не в повному обсязі, порушення строків її сплати та сам факт наявності заборгованості в сумі 4279,45 грн. станом на 01.09.2006р. при орендній платі 1758,00 грн. за серпень 2006року  свідчить про порушення останнім умов договору оренди, що є істотним порушенням відповідачем умов договору, а відтак невиконання обов’язку щодо внесення у встановлений договором строк та розмірі орендної плати, виходячи зі змісту ст. 18 Закону та ст.ст. 651, 783 ЦК України є підставою для дострокового розірвання договору оренди та виселення відповідача із займаних приміщень згідно статті 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” та ч. 2 ст. 651 ЦК України,  п.1 ст. 783 ЦК України.

Другою підставою позовних вимог є те, що орендар не використовує об'єкт оренди за призначенням.

З позовної заяви прокурора від 28.04.2005о. №35/09-05 у справі № 1/442-28/186, не вбачається, що останній як підставу своїх вимог про розірвання спірного договору визначив невикористання об'єкту оренди за призначенням, оскільки такими підставами були визначені лише обстаини, пов'язані з несплатою орендної плати до 01.01.2005р., нестрахування об'єкту оренди та незабезпечення його пожежної безпеки.

З судових рішень у цій справі  вбачається, що господарськими судами першої та апеляційної інстанції досліджувалися обставини, пов'язані з самовільним переплануванням об'єкту оренли та  встанволення факту використання відповідачем орендованих приміщенням не за їх цільовим призначенням.

Водночас у даній справі прокурор та позивач посилаються на те, що відповідач взагалі не використовує об'єкт оренди, про що як доказ в порядку ст. 4-3 ГПК України подано Акти обстеження нерухомого майна №736 від 26.10.2005р. та  від 02.10.2006р., з якого вбачається, що об'єкт оренди зачинений а приміщення тривалий час не використовується взагалі, що також є підставою для розірвання договору оренди відповідно до п.1 ст. 783 ЦК України.

Таким чином, як видно з матеріалів справи, скаржник порушив одну з істотних умов договору оренди (п.14 договору) та не використовує об'єкт оренди за призначенням. Також як встановлено апеляційною інстанцією, орендарем систематично  з пропуском строку, встановленого в п.4 договору та не в повному обсязі сплачувалися орендні платежі, що в сукупності та поодинці вже є підставою для розірвання договору оренди.

Крім цього, як вбачається з рішення господарського суду Львівської області від 16.08.2005р. у справі №1/442-28/186 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 01.11.2005р. у цій справі, невиконання вимог щодо страхування та пожежної безпеки об'єкта оренди  з огляду на внесення змін про це до ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” після укладення спірного договору, можуть бути підставою для розірвання договору оренди в разі внесення про це відповідних змін до договору.

Колегія суддів зазначає, що умови щодо страхування об'єкту оренди є звичайними умовами, тобто такими, що не потребують спеціального включення до тексту договору, оскільки вважається, що вони є обов’язковими для сторін в силу самого факту укладення договору, виходячи з того, що орендоване майно страхується орендарем на користь того учасника договору оренди, який бере на себе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об’єкта оренди, а згідно ст. 24 Закону, відповідно до якої ризик випадкової загибелі чи пошкодження об’єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не встановлено договором оренди.

Позивач листом №12-2254 від 26.07.2006р. просив відповідача  надати договір страхування орендованого майна.

Проте доказів, що об'єкт оренди на вимогу позивача був застрахований, скаржник ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не представив.

У статті 33 ГПК України визначено правила розподілу тягаря доказування, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Отже, кожна сторона повинна самостійно визначати предмет доказування, тобто коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. На склад цих фактів вказує норма матеріального права, яка визначає права і обов’язки сторін у конкретній справі.

Відповідач має добросовісно відповідно до вимог статті 22 ГПК України користуватися належними йому процесуальними правами у процесі доказування, а отже самостійно визначати та подавати необхідні докази для обґрунтування своїх заперечень. Відповідно до вимог статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 34 цього Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак належних та беззаперечних доказів на підтвердження своїх заперечень та доводів апеляційної скарги відповідачем надано не було ні суду першої інстанції, ані апеляційному суду, з огляду на що попередня судова інстанція правомірно задоволила позовні вимоги.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

За таких обставин в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги віднести на скаржника.

Керуючись ст. ст. 25, 99, 101 – 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,-

Львівський апеляційний господарський суд  ПОСТАНОВИВ :

1.          Здійснити процесуальне правонаступництво позивача у справі та замінити Управління комунального майна Львівської міської ради, на його правонступника - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради.

2.          Рішення Господарського суду Львівської області  від 03.10.2006р. у справі №1/918-7/298  залишити без змін,  апеляційну скаргу ТзОВ “Хлібосол”  без задоволення.

3.          Судові витрати за розгляд апеляційної скарги віднести на ТзОВ “Хлібосол”.

4.          Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку.

5.          Справу №1/918-7/298 повернути в господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя                                   Кордюк Г.Т.

Суддя          Давид Л.Л.

Суддя                                                                                                 Мурська Х.В.