ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"04" грудня 2007 р.
справа № 20-7/347

За позовом:          Міністерства Оборони Російської Федерації

(199160, Росія, м. Москва, вул. Знаменка, 19)

в особі командира військової частини 53158

Чорноморського Флоту

Міністерства Оборони Російської Федерації

(99050, м. Севастополь, пр. Нахімова, 13)

(1997 ВМІС: м. Севастополь, пр. Ген. Острякова, 6)

до відповідача:          Державного підприємства „471 відділ військової торгівлі

Управління торгівлі Чорноморського Флоту”

(99007, м. Севастополь, вул. Мічурина, 1-А)

про          стягнення вартості безпідставно набутого майна в сумі 197464,00 грн.,

Суддя Ілюхіна Г.П.

Представники сторін:

від позивача          - Щербаков Л.М., юрисконсульт 1997 ВМІС, довіреність №1735 від 20.07.2007;

від відповідача          - Кричун М.М., юрисконсульт, довіреність б/н від 01.03.2007;

Суть спору:

05.10.2007 (вх.№3526) Міністерства Оборони Російської Федерації в особі командира військової частини 53158 Чорноморського Флоту Міністерства Оборони Російської Федерації звернулось до господарського суду м. Севастополя з позовними вимогами до Державного підприємства „471 відділ військової торгівлі Управління торгівлі Чорноморського Флоту” про стягнення вартості безпідставно набутого майна в сумі 197464,00 грн., з посиланням на статті 15, 16, 22, 1166, 1212, 1213 Цивільного кодексу України,  статті 26, 27 Закону України „Про електроенергетику”.

Ухвалою суду від 08.10.2007 порушено провадження у справі (арк.с.1-2).

Відповідач у відзиві на позов (вх.№34386) позовні вимоги не визнав по мотивам, викладеним в ньому, основні з яких полягають в тому, що позивач посилається на те, що наказом Командувача Чорноморського Флоту № 528 від 08.08.2003 відповідач був позбавлений права укладати договори суборенди, що, на думку відповідача, було б підставою для визнання всіх угод, укладених відповідачем після 08.08.2003 недійсними, але позивач з такими вимогами до суду не звертався;вважає, що порушення порядку витрачання грошових коштів не може бути предметом позову про повернення майна, придбаного без достатніх правових підстав; позивач не підтвердив свої позовні вимоги належними доказами, тому відповідач вважає, що позов підлягає залишенню без розгляду; посилання позивача на зазначений вище наказ безпідставна, так як в наказі зазначено: „укладення договорів покласти на начальників відділення МІС Чорноморського Флоту” і це не може бути застосовано до відповідача, як до самостійного суб’єкта господарювання зі статусом юридичної особи, майно закріплене за відповідачем на праві господарського відання, Статут підприємства надає йому свободу в господарській діяльності, просить в задоволенні позову відмовити (арк.с.17-21).

Поясненнями (вх.№№50518, 51008) відповідач надав докази збитковості основної діяльності відповідача та її причини (арк.с.54-58).

Розгляд справи відкладався в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд -

в с т а н о в и в:

З`ясовані наступні обставини:

Згідно довідки про включення до Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України № 23-5/266/736 від 12.02.1998, Державне підприємство „471 відділ військової торгівлі Управління торгівлі Чорноморського Флоту” зареєстровано Міською державною адміністрацією 02.02.1998 на підставі рішення ГП-11/9745 зі статусом юридичної особи; організаційно-правова форма господарювання: підприємство зі 100% інвестицією; форма власності: власність міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав (арк.с.26).

Згідно Статуту Державного підприємства „471 відділ військової торгівлі Управління торгівлі Чорноморського Флоту” 01.01.1963 наказом начальника тилу ЗС СРСР № 3/833387 (Х-62) був сформований воєнторг № 760, який директивою заступника Міністра Оборони по тилу –начальника тилу ЗС № 158/1/1940 від 28.10.1991 перейменований в 471 відділ торгівлі.

Державне підприємство „471 відділ військової торгівлі Управління торгівлі Чорноморського Флоту” в своєї діяльності керується наказами, директивами Міністра Оборони Російської Федерації та його заступника по тилу, начальника ГУТ Міністерства Оборони Російської Федерації, начальника УТ К Чорноморського Флоту та цим Статутом, а з питань ціноутворення та організації торгівлі діючим законодавством.

471 відділ військової торгівлі є юридичною особою, має гербову печатку, відповідні штампи та бланки.

471 відділ військової торгівлі діє на повному господарському розрахунку, має власні основні та оборотні кошти, доходи, отримані від реалізації товарів, розрахунковий, спецпозичковий рахунок в Севастопольському відділенні Укрсоцбанку, користується банківським кредитом та веде законну бухгалтерську звітність.

471 відділ військової торгівлі забезпечує, зокрема, укладення господарських договорів, разових правочинів на поставку товару, а також приймання товарів по кількості та якості.

Начальник 471 відділ військової торгівлі без особливої на то довіреності діє від імені відділу торгівлі на підставі службового положення, цього Статуту, укладає договори, видає довіреності, передає підприємства в оренду, відкриває рахунки в установах банку, видає накази, обов’язкові для виконання всіма працівниками, представляє відділ торгівлі особисто, або через своїх представників в установах, організаціях, Арбітражному та народних судах (арк.с.23--26).

В період з 2003 по 2005 роки відповідач здавав по договорам в суборенду приблизно 5000 м2 тимчасово звільнених площ будівель та споруд, в результаті чого ним отримано 658213,00 грн. орендної плати, з них 172482,00 грн. –перераховано відповідачем до державного бюджету України, 288267,00 грн. –витрачено на ремонт та підтримку будівель в належному стані та 197464,00 грн. використані відповідачем на інші цілі, що встановлено перевіркою воєнторгу Рахунковою палатою Російської Федерації в 2006 році, яка дійшла до висновку, що в результаті нецільового використання посадовими особами відповідача частини надходжень від орендної плати коштів, економічним інтересам Чорноморського Флоту заподіяно шкоду в сумі 197464,00 грн. (арк.с.10, 49-50).

Постановою Уряду Російської Федерації № 873 від 31.07.1998 створена єдина система військової торгівлі, до якої відповідач не увійшов як державне унітарне підприємство, що створювались на праві оперативного управління.

Відповідач розташовується на земельних ділянках та розміщених на них об’єктах берегової інфраструктури тилу (військові містечка №№ 466, 469, 499, 487, 100, 149, 480, 461, К-1, 116), які Уряд України передав Уряду Російської Федерації для використання Чорноморським Флотом на підставі пунктів 9, 10 статті 4 Додатку № 2 до Угоди між Україною та Російською Федерацією про параметри розподілу Чорноморського Флоту.

08.08.2003 наказом Командувача № 528 право укладання договорів суборенди покладено на начальників відділень МІС Чорноморського Флоту (арк.с.528).

Згідно даних відповідача „Основні фонди (будівлі, споруди), що належать відповідачу та здаються в оренду в 2003-2005 роках, об’єкти, зазначені в позові знаходяться на балансі підприємства відповідача (арк.с.39).

Реєстр наявності та використання земельних ділянок Чорноморського Флоту Російської Федерації в адміністративних межах м. Севастополя затверджений 25.03.1998 Головою Севастопольської міської Ради та Командувачем Чорноморського Флоту Російської Федерації 06.03.1998, містить перелік спірних об’єктів, якими користується Чорноморський Флот.

Відповідач надавав Звіти про фінансові результати та Баланси за 2003, 2004, 2005 роки (арк.с.55-57, 59-65).

Згідно перерахунку позивача, сума економічних збитків складає 198579,56 грн., заява в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України про збільшення позовних вимог не надавалась, державне мито не сплачувалось (арк.с.67).

Спір виник в зв’язку з тим, що, на думку позивача, відповідач допустив нецільове використання майна та доходів від нього, чим заподіяв шкоду економічним інтересам Чорноморського Флоту в сумі 1105803,00 російських рублів, що еквівалентно 197464,00 грн., згідно перерахунку 198579,56 грн., відповідно.

Правовідносини сторін регулюються статтями 65, 116, 117, 133, 136, 137, 396 Господарського кодексу України, статтями 91, 96, 97 Цивільного кодексу України, статтею 22 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”.

Згідно зі статтею 65 Господарського кодексу України,  управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Відповідно до статей 91, 96, 97 Цивільного кодексу України, юридична особа  здатна  мати  такі  ж  цивільні  права  та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Юридична    особа    самостійно   відповідає   за   своїми зобов'язаннями.

Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Управління товариством здійснюють його органи.

Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтями 74, 133, 136 Господарського кодексу України, державне комерційне  підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на  праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

Статутний фонд державного комерційного підприємства утворюється уповноваженим органом, до сфери управління якого воно входить, до реєстрації цього підприємства як суб'єкта господарювання. Мінімальний розмір статутного фонду державного комерційного підприємства встановлюється законом.

У разі якщо вартість активів державного комерційного підприємства за результатами його діяльності виявиться меншою, ніж розмір статутного фонду, передбачений статутом підприємства, орган, до сфери управління якого входить дане підприємство, зобов'язаний провести в установленому законодавством порядку зменшення його статутного фонду, але не нижче встановленого мінімального розміру статутного фонду.

Держава та орган, до сфери управління якого входить державне комерційне підприємство, не несуть відповідальності за його зобов'язаннями, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.

Майно суб'єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна.

Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб'єктів господарювання.

Право господарського відання  є  речовим  правом  суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з  обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або  через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Аналогічні положення містяться в статті 137 Господарського кодексу України в частині оперативного управління майном.

Статтями 116, 117 Господарського кодексу України встановлено, що підприємство, створене відповідно до вимог цього Кодексу, в статутному фонді якого не менш як десять відсотків становить іноземна інвестиція, визнається підприємством з іноземними інвестиціями. Підприємство набуває статусу підприємства з іноземними інвестиціями з дня зарахування іноземної інвестиції на його баланс.

Іноземною інвестицією є цінності, що вкладаються іноземними інвесторами в об'єкти інвестиційної діяльності відповідно до законодавства України з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту.

Іноземні інвестиції можуть вкладатися в об'єкти, інвестування в які не заборонено законами України.

Підприємства з іноземними інвестиціями мають право бути засновниками дочірніх підприємств, створювати філії і представництва на території України і за її межами з додержанням вимог законодавства України та законодавства відповідних держав.

Законом можуть бути визначені галузі господарювання та/або території, в яких встановлюється загальний розмір участі іноземного інвестора, а також території, на яких діяльність підприємств з іноземними інвестиціями обмежується або забороняється, виходячи з вимог забезпечення національної безпеки.

Правовий статус і порядок діяльності підприємств з іноземними інвестиціями визначаються цим Кодексом, законом про режим іноземного інвестування в Україні, іншими законодавчими актами.

Іноземним підприємством є унітарне або корпоративне підприємство, створене за законодавством України, що діє виключно на основі власності іноземців або іноземних юридичних осіб, або діюче підприємство, придбане повністю у власність цих осіб.

Діяльність філій, представництв та інших відокремлених підрозділів підприємств, утворених за законодавством інших держав, здійснюється на території України відповідно до законодавства України.

Умови і порядок створення, вимоги до організації та діяльності іноземних підприємств визначаються цим Кодексом, законом про режим іноземного інвестування, іншими законами.

Згідно зі статтею 396 Господарського кодексу України, на території України можуть створюватися і діяти суб'єкти господарювання з іноземними інвестиціями, які здійснюють свою діяльність у формах підприємства з іноземними інвестиціями (стаття 116 цього Кодексу), іноземного підприємства (стаття 117 цього Кодексу), інших формах, не заборонених законом.

Порядок утворення підприємств з іноземними інвестиціями та іноземних підприємств регулюється цим Кодексом, іншими законами, прийнятими відповідно до нього. Особливості створення банківських, страхових та інших фінансових установ за участі іноземного інвестора визначаються відповідними законами.

Відповідно до статті 22 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

Плата за суборенду цього майна, яку отримує орендар, не повинна перевищувати орендної плати орендаря.

Порядок використання плати за суборенду майна визначається: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності.

До договору суборенди застосовуються положення про договір оренди.

Посилання позивача на статті 1166, 1212, 1213 Цивільного кодексу України безпідставне, так як ними регулюються питання стягнення майнової шкоди,  завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, набуття майна  або  збереження  його  у  себе  за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно).

Між сторонами існують правові відносини засновника та юридичної особи, що ним створена.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ні Угодою, ні Договором, ні законом, ні Статутом відповідача не передбачено обмеження його прав на надання майна в суборенду, яке знаходиться  у відповідача на праві господарського відання, і права розпорядження отриманими від здачі в суборенду доходами.

Все вищеперелічене дає суду право для висновку про безпідставність позовних вимог та правомірність заперечень відповідача.

При таких обставинах, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 65, 116, 117, 133, 136, 137,  396 Господарського кодексу України, статтями 91, 96, 97 Цивільного кодексу України, статтею 22 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, статтями 33, 34, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,  суд, –

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суддя                                                                                                       Г.П. Ілюхіна

Рішення оформлено і підписано,

в порядку ст. 84 ГПК України

10.12.2007