ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2007 р.
№ 13/272-06

Вищий господарський  суд  України у складі колегії суддів :

головуючого судді
Овечкіна В.Е.,

суддів
Чернова Є.В.,

Цвігун В.Л.,

розглянув касаційну скаргу

ВАТ по газопостачанню  та газифікації “Сумигаз”

на постанову
від 06.11.06 Харківського апеляційного  господарського суду

у справі
№ 13/272-06 господарського суду Сумської області

за позовом
ВАТ по газопостачанню  та газифікації “Сумигаз”

до
Приватного сільськогосподарського  підприємства агрофірми “Україна”

3-тя особа на стороні позивача, яка не заявляє самосійних вимог
Територіальне управління Державного департаменту промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Сумській області

про
зобов’язання укласти догові

за участю представників сторін

позивача: не з’явилися

відповідача: не з’явилися

3-ої особи: не з’явилися

Рішенням господарського суду Сумської області № 13/272-06 від 20.07.2006 (суддя Б. Лиховид), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 6.11.2006 (колегія суддів: І. Карбань, Л. Бабакова, І. Шутенко), в задоволенні позову  укласти договір відмовлено. Судові рішення мотивовані тим, що передача газопроводу на технічне обслуговування позивачу є виключно правом, а не обов’язком відповідача.

ВАТ “Сумигаз” не є єдиним спецпідприємством газового господарства, що здійснює обслуговування газопроводів. Законодавство допускає можливість здійснювати експлуатацію газопроводу власником самостійно.

В поданій касаційній скарзі позивач ВАТ “Сумигаз” просить скасувати прийняті у справі судові акти і позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права. Судом порушено ч.3 ст. 179 ГК України та неправильно застосовано ст. 627 ЦК України, ст. 67 ГК України, оскільки їх застосовано без системного зв’язку з іншими нормами ЦКУ, ГКУ, чинного законодавства, що регулює відносини у нафтогазовій галузі і без врахування фактичних обставин справи. Частина 3 ст. 179 ГК України обмежує договірну свободу в сфері господарювання встановленням обов’язковості укладання договору. Газопровід відповідача є об’єктом підвищеної небезпеки і для надійного та безпечного функціонування його відповідач зобов’язаний здійснювати необхідні і обов’язкові технічні заходи для встановлення гарантій безпеки життя та здоров’я населення, забезпечення охорони навколишнього природного середовища. Судами встановлено, що ці заходи відповідачем не виконуються. Незважаючи на це, суди не надали відповідної правової оцінки свідченням 3 особи про порушення відповідачем вимог безпеки при експлуатації газопроводу; факту відсутності у відповідача з 1999 року власної газової служби. Таким чином, позивач з моменту введення цього газопроводу в дію не забезпечує покладену на нього законом безпечну експлуатацію газопроводу, зловживаючи своїм правом власності і створюючи суттєву загрозу безпеці життя та здоров’я населення.

Судом  неправильно визначений предмет спору. Ним є не “передача газопроводу”, а укладення договору на технічне обслуговування газопроводу. Право власності відповідача залишається непорушним. Висновок суду, що ВАТ “Сумигаз” фактично використовує газопровід і отримує всі економічні вигоди від його використання зроблений за відсутністю належних доказів. Наведене свідчить про порушення ст. 83 Господарського процесуального кодексу України щодо виходу за межі позовних вимог.

Крім цього, в порушення ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судом не надана правова оцінка доводам позивача та 3-ої особи про порушення відповідачем вимог безпеки при експлуатації газопроводу. Не наведено, чому доводи і докази на їх підтвердження не взято до уваги. В порушення вимог ст. 27 Господарського процесуального кодексу України в рішенні взагалі відсутнє посилання про наявність у справі 3-ої особи –представника Територіального управління Державного департаменту промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Сумській області. В порушення вимог ст. ст. 79, 99 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга   підлягає  частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ПСП агрофірма “Україна” відмовилась від укладання договору з позивачем № 1 від 28.12.2005 на виконання технічного огляду, технічного обслуговування і поточного ремонту газового обладнання ГРП, ШРП. ГРУ та технічного обслуговування газопроводу шляхом обходу  трас. Позивач вважає, що з моменту введення в експлуатацію цього газопроводу відповідач не забезпечує покладену на нього законом безпечну експлуатацію газопроводу, зловживаючи своїм правом власності, оскільки знає, що                 ВАТ “Сумигаз” у всякому разі буде здійснювати технічне обслуговування газопроводу і тому навмисно не укладає договір на техобслуговування. Позивач з посиланням на ст. 179 ГК України  вважає укладання такого договору обов’язковим, керуючись п.6 ст. 13 ЦКУ просить суд зобов’язати відповідача припинити зловживання своїм правом власності і укласти договір № 1 від 28.12.2005 на технічне обслуговування газопроводу.

Апеляційним судом встановлено, що фактично ВАТ “Сумигаз” без згоди відповідача, як власника газопроводу, використовує газопровід і отримує всі економічні вигоди без належної правової підстави. ПСП АФ “Україна” газопровід в своїй господарській діяльності за його призначенням (для постачання або транспортування газу) не використовує. Позивачем не підтверджено виконання будь-яких робіт або послуг на газопроводі, понесення будь-яких витрат по його технічному обслуговуванню. Суд дійшов висновку, що оскільки відповідач є власником газопроводу, він має право на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном.

Пунктами 4.2.5 –4.2.7 Правил безпеки систем газопостачання України передбачено, що власник може здійснювати експлуатацію газопроводу власними силами через утворену на підприємстві газову службу і нести передбачену законодавством адміністративну, цивільну, кримінальну відповідальність за порушення Правил безпеки  на газопроводі. Суди дійшли висновку, що в діючому законодавстві, що регулює спірні правовідносини, відсутні прямі вказівки на обов’язковість укладання договору, запропонованого позивачем.

Касаційна інстанція вважає, що висновки попередніх інстанцій передчасні, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки суттєві обставини справи судами не досліджені.  Відповідно ст. 1 Закону України “Про трубопровідний транспорт” магістральний трубопровід –технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входять окремий трубопровід з усіма об’єктами і спорудами, зв’язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів. Промислові трубопроводи – всі інші немагістральні трубопроводи в  межах виробництв.... (ст.1 цього Закону). Магістральний трубопровідний транспорт має важливе  народногосподарське та  оборонне значення і є державною власністю України (ст. 7 зазначеного Закону).

Позивач в позовній заяві вказав, що газопровід високого тиску і ГРП є ділянкою газопроводу, яким транспортується газ до споживачів                          смт. Тьоткіно Курської області Російської Федерації, тобто даний газопровід є ділянкою стратегічного об’єкту –газопроводу за допомогою якого здійснюються міждержавні поставки природного газу за Контрактом від 21.06.2002, укладеним між НАК “Нафтогаз України” (Україна) і ВАТ “ГазПром” (Російська Федерація) про обсяги та умови транзиту природного газу територією України на період з 2003 по 2013 роки (том 1, арк. 4).

З огляду на зазначене в позові і в Законі “Про трубопровідний транспорт” суди не вказали на підставі яких доказів вони дійшли висновку, що спірний газопровід є власністю відповідача. Знаходження майна на балансі підприємства ще не є безспірною ознакою його права власності на це майно.

Крім цього, в ст. 9 Закону України “Про трубопровідний транспорт” зазначено, що підприємства, установи та організації, що експлуатують трубопроводи, які підпорядковані різним відомствам, але розташовані в одному технічному коридорі, повинні узгодити умови їх експлуатації....

Таким чином, касаційна інстанція дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій не з’ясували до якого виду трубопроводів відносяться 23 км. спірного газопроводу, хто є його власником, хто його експортує, хто обслуговує та відповідає за безпеку населення та навколишнього природного середовища. Не виключена можливість, що трубопровід є власністю іншої держави і його експлуатація регулюється міждержавними договорами. Не спростували належним чином доводи відповідача у запереченнях на позов. За таких обставин касаційна інстанція не має можливості перевірити юридичну оцінку, надану попередніми судовими інстанціями всім обставинам справи. Справа розглянута судами в порушенням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України і прийняті судові акти підлягають скасуванню, оскільки всупереч вимогам постанови Верховного Суду України “Про судове рішення” 1976 р. не містять в собі повно відображених обставин, які мають значення для даної справи, підтверджених достовірними доказами, дослідженими в судовому порядку.

При повторному розгляді справи необхідно усунути зазначені порушення, повно, ретельно, всебічно з’ясувати обставини справи; дослідити належні докази по справі, залучити до розгляду справи спеціалістів підприємств, державних органів для дачі пояснень з  питань, що виникають під час розгляду справи, скориставшись правами, наданими суду ст. 30 Господарського процесуального кодексу України. До встановлених обставин правильно застосувати законодавство, що регулює спірні правовідносини та винести обгрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 –11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ВАТ по газопостачанню та газифікації “Сумигаз” задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 01.11.2006 та рішення господарського суду Сумської області від 20.07.2006 у справі № 134/272-06 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді                    Є.Чернов

В.Цвігун