СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05.10.07                                                                                 Справа № 9/503ад.

Суддя Ворожцов А.Г., розглянувши матеріали справи за позовом

Малого приватного підприємства виробничої торгівельно-комерційної фірми «Приват-коммерс», м. Луганськ

до  1. Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції у м. Луганську

2. Головного управління державного казначейства у Луганській області

про стягнення збитків на суму 259393,51 грн.

в присутності представників:

від позивача - Колотович Д.О., дов. б/н від 25.01.07, Прахова Н.І., дов. б/н від 25.01.07, Браун П.С. - директор, розпорядження № 2-К від 01.02.01,

від 1-го відповідача - Буркова О.М. - гол. держ. под. інсп., дов. № 39590/10 від 27.12.06,

від 2-го відповідача - Ямщікова Н.В. - гол.спец-юрискон., дов. № 11-22/1-76 від 26.07.07

Суть спору: позивачем заявлено вимогу про стягнення з державного бюджету на користь малого приватного підприємства Виробничої торгівельно–комерційної фірми «Приват –Коммерс»суми збитків, нанесених внаслідок неправомірних дій Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції, що виразилося у несвоєчасному відшкодуванні сум податку на додану вартість за податковою декларацією за квітень, липень, серпень та вересень 2006 року, у розмірі збитків 2599393,51грн.

1-й відповідач, Ленінська МДПІ, у письмових запереченнях на позов від 21.09.07р. за № 53234/10 просить у задоволенні позову відмовити, вважаючи його таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Крім того, податковий орган звертає увагу на те, що жодного судового рішення щодо його неправомірних дій стосовно позивача, не існує, а посилання позивача на ч. 3 ст. 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»є недостатнім доводом.

Ленінська МДПІ додає, що у спірних правовідносинах вона не є суб’єктом владних повноважень та не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо позивача.

2-й відповідач, ГУДК у Луганській області, відзивом на позов від 20.08.07р. за № 1139 пояснив, що 1-м відповідачем висновок щодо стягнення спірної суми бюджетного відшкодування йому не надавався.

В обгрунтування позовних вимог позивач виклав таке.

За результатами фінансово-господарської діяльності позивачем у 2006 –2007 роках, відповідно до вимог пункту 4.1 статті 4 Закону України від 21 грудня 2000 року N 2181-III “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” (далі —Закон N 2181), Закону України від 3 квітня 1997 року N 168/97-ВР (168/97-ВР) “Про податок на додану вартість” (далі —Закон про ПДВ) та Наказу Державної податкової адміністрації України № 166 від 30.05.97р. „Про затвердження форми податкової декларації та Порядку її заповнення і подання”, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 9 липня 1997 р.за N 250/2054, були подані до 1-го відповідача наступні податкові декларації по податку на додану вартість:

1. 11.05.2006 року податкова декларація з ПДВ за квітень 2006 року (вхідний № 33048 від 11.05.2006р.), згідно якої позивачем було задекларовано (відповідно до рядків 17 та 25 вказаної податкової декларації) сума, що підлягає відшкодуванню на рахунок платника податку  у розмірі –1020945,00 грн. –тобто сума податкового кредиту попереднього податкового періоду, фактично сплачена отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг).

Посадовими працівниками відповідача 07.07.2006 року була здійснена виїзна позапланова перевірка позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за період - квітень 2006 року, що підтверджується Довідкою № 346 (додається).

Згідно висновку вказаної Довідки відповідача № 346 визначено,  що перевіркою підтверджена заявлена Позивачем сума бюджетного відшкодування податку на додану вартість за квітень 2006 року в сумі –1020945,00 грн.

Висновком відповідача від 20.07.2006 року № 92 управлінням державного казначейства у м. Луганську (2-й відповідач)  21.07.2006 року було перераховано на розрахунковий рахунок Позивача сума податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню у розмірі –904353,00 грн. із призначенням платежу –„відшкодування ПДВ в рахунок платника за квітень 2006 року”, що підтверджується витягом з проведених розрахункових операцій від 21.07.2006 року, тобто 1-м відповідачем було повернуто з Державного бюджету України лише частина ПДВ.

Залишок бюджетного відшкодування з ПДВ за вказаною податковою декларацією у сумі 116667,00 грн. не було повернуто 1-м відповідачем згідно вимог закону у встановлені строки, а тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Постановою господарського суду Луганської області по справі № 9/80ад від 12.03.2007 року позовні вимоги позивача були задоволені та стягнуто з Державного бюджету України  сума бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за декларацією за квітень 2006 року у сумі –116592,00 грн. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17.05.2007 року постанова господарського суду Луганської області по справі № 9/80ад (22-а-263/07) залишена без змін, а апеляційна скарга 1-го відповідача –без задоволення (додається).

2. Податкова декларація з ПДВ за липень 2006 року, що зареєстрована у 1-го відповідача за вхідним № 63637 від 16.08.2006р. (копія додається).

Відповідно до рядку 25 вказаної податкової декларації від 16.08.2006 року та розрахунку суми бюджетного відшкодування (додаток № 3 до вказаної декларації) позивачем була заявлена сума податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню на рахунок платника податку  у розмірі –6965,00 грн..

3. Податкова декларація по податку на додану вартість за серпень 2006 року, що зареєстрована у 1-го відповідача за вхідним № 68183 від 18.09.2006р. (копія додається).

Відповідно до рядку 25 вказаної податкової декларації від 18.09.2006 року та розрахунку суми бюджетного відшкодування (додаток № 3 до декларації) позивачем була заявлена сума податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню на рахунок платника податку  у розмірі –150818,00 грн.

4. Податкова декларація по податку на додану вартість за вересень 2006 року, що зареєстрована у 1-го Відповідача від 11.10.2006р. (копія додається).

Відповідно до рядку 25 вказаної податкової декларації від 11.10.2006 року та розрахунку суми бюджетного відшкодування (додаток № 3 до декларації)  позивачем була заявлена сума податку на додану вартість, що підлягає відшкодуванню на рахунок платника податку  у розмірі –776755,00 грн..

1-м відповідачем 01.11.2006 року була здійснена виїзна позапланова перевірка позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на розрахунковий рахунок за період  з липня по вересень 2006 року, що підтверджується Довідкою № 716/23-6/21799042 (далі –Довідка № 716, що додається).

Додатковою перевіркою (довідка додається) 1-й відповідач повністю підтвердив суми бюджетного відшкодування з ПДВ у загальній сумі за вказаними податковими деклараціями у розмірі - 927573,00 грн.

Але за вказаними податковими деклараціями 1-й відповідач також не здійснив дії визначені законом і у визначені строки та не спрямував до 2-го відповідача висновок про бюджетне відшкодування ПДВ за вказаною сумою, а тому позивач знов змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Постановою господарського суду Луганської області по справі № 10/272ад від 18.07.2007 року були  задоволені позовні вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України суми бюджетного відшкодування з ПДВ за деклараціями за липень, серпень та вересень 2006 року на суму - 927573,00 грн. (копія постанови додається)

Таким чином, на думку позивача, дії 1-го відповідача систематично порушували вимоги чинного законодавства України, що встановлені:

- пунктом 7.7. статті 7 Закону про ПДВ: законодавцем встановлено порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків, яка розраховується як різниця між сумою податкового зобов’язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду (п.п. 7.7.1. п. 7.1. ст. 7 Закону).

При від’ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності —зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

- підпунктом 7.7.2. пункту 7..7. статті 7 Закону про ПДВ визначено, що якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від’ємне значення, то - бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від’ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг);

Відповідно до підпункту 7.7.4. пункту 7.7. статті 7 Закону про ПДВ платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

- підпунктом 7.7.5. пункту 7.7. статті 7 Закону про ПДВ встановлено, що протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних.  Визначені перевірки були дійсно проведені 1-м відповідачем, що підтверджується Довідками № 716 від 01.11.2006 року та № 346 від 07.07.2006р., що додаються.

Цією ж нормою встановлено, що податковий орган зобов’язаний у п’ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

На підставі отриманого висновку відповідного податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку зазначену у ній суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п’яти операційних днів після отримання висновку податкового органу. (п.п. 7.7.6. п. 7.7. ст. 7 Закону).

Закон про ПДВ у підпункті 7.7.10. пункту 7.7. статті 7 визначає, що джерелом сплати бюджетного відшкодування (у тому числі бюджетного боргу) є загальні доходи Державного бюджету України та встановлює, що забороняється обумовлювати або обмежувати виплату бюджетного відшкодування наявністю або відсутністю доходів, отриманих від цього податку в окремих регіонах України.

Позивач стверджує, що такі дії (бездіяльність) 1-го відповідача спричинила підприємству певні збитки, які полягають у наступному.

Здійснюючи підприємницьку діяльність, позивачем було укладено 27.09.2005 року кредитний договір № 846 з Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, відповідно до якого позивачу була відкрита кредитна лінія на суму –1000000,00 грн. зі строком погашення - 26.09.2006 року та зі сплатою процентів, що дорівнює –20 відсотків річних.

Цільовим призначенням кредиту є –оплата товарів поточної реалізації, послуг з капітального ремонту тепловозів та  інше.

30.03.2006 року позивачем було підписано зміни до вказаного кредитного договору, згідно яких сума кредитної лінії становить 1500000,00 грн. зі сплатою 17 процентів річних.

Підтвердженням видачі суми кредиту є –витяги з поточного рахунку Позивача із визначенням часткового отримання сум кредиту (копії додаються).

За весь термін дії кредитної угоди позивачем було сплачено до банківської установи наступні суми процентів - 16780,24 грн. (березень 2006р.), 18271,37 грн. (квітень 2006р.), 19985,98 грн. (травень 2006р.), 20868,71 грн. (червень 2006р.), 20868,71 грн. (червень 2006р.), 20396,63 грн. (липень 2006р.), 19222,73 грн. (серпень 2006р.),, 21123,28 грн. (вересень 2006р.),, 22931,51 грн. (жовтень 2006р.),, 19232,88 грн. (листопад 2006р.), тобто на загальну суму –199682,04 грн., що підтверджується відповідними виписками з кредитної установи (додається).

Очікуючи отримання бюджетного відшкодування за податковим деклараціями за квітень, липень, серпень та вересень 2006 року позивач мав намір повністю погасити вказаний кредит, але дії (бездіяльність) 1-го відповідача, щодо своєчасного спрямування висновку до 2-го відповідача про суму бюджетного відшкодування –поставило позивача у скрутне матеріальне становище та позивач змушений був 24.11.2006 року укласти з Відкритим акціонерним товариством „Райффайзен Банк Аваль” кредитний договір № 010/06-2/524/Г-1, відповідно до якого позивачу була відкрита відновлювана (револьверна) кредитна лінія у сумі –1500000,00 гривень строком погашення до 23.11.2007 року із сплатою 18 % процентів річних.

Призначення кредитних коштів за вказаним кредитом є –рефінансування заборгованості по кредиту АК „Промислово-інвестиційний банк” за договором № 846 від 27.09.2005 року.

Підтвердженням видачі суми кредиту є –витяг з поточного рахунку позивача від 27.11.2006 року, що визначає що за  платіжним документом № 8533 позивачем було отримано 1500000,00 грн. кредитних коштів.

За весь термін дії кредитної угоди позивачем було сплачено до банківської установи наступні суми процентів –2958,90 грн. (листопад 2006р.), 22241,10 грн. (грудень 2006р.), 21452,05 грн. (січень 2007р.), 20712,32 грн. (лютий 2007 р.), 19410,96 грн. (березень 2007р.), 19232,88 грн. (квітень 2007р.), 21373,15 грн. (травень 2007р.), 23671,23 грн. (червень 2007р.), 21452,05 грн. (липень 2007р.) тобто на загальну суму –151052,59 грн., що підтверджується відповідними виписками з кредитної установи (додається).

Таким чином, загальна сума платежів Позивача по сплаті процентів за отримані кредити становить: 199682,04  + 172504,64 =  372186,68 грн.

Доказами того, що вказані отримані суми банківського кредиту були безпосередньо залучені до підприємницької діяльності позивача є наступні докази:

1.          31.03.2006 року платіжним дорученням № 711 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до ВАТ „Запорізький електровозоремонтний завод” суму передплати у розмірі –275000,00 грн., відповідно до договору на капітальний ремонт тяглового рухомого складу від 22.02.2006р. № 5 (додається).

2.          02.02.2006р. платіжним дорученням № 618 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було придбано російської валюти (рублі) на суму, що дорівнює –333667,96 грн., що були у подальшому перераховані (що підтверджується митною декларацією № 001888 від 21.03.2006р.) до ТОВ „Бердська Будівельна Компанія” (м. Бердськ, Російська Федерація) як сума сплати за придбання тяглового агрегату ОПЄ-1 та транспортних тележек № 63-4, 74-1, 1365-4, 1663-2 , відповідно до контракту № 37/У від 21.12.2005р. (додається).

3.          22.05.2006р. платіжним дорученням № 815 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до приватного підприємця Полякова Дениса Миколайовича суму сплати у розмірі –7575,00 грн. за надані послуги транспортно-експедиційні послуги у міжнародному напрямку, відповідно до договору про надання послуг транспортно-експедиційні у міжнародному сполученні від 22.05.2006р. № 5 /М/3 (додається).

4.          22.05.2006р. платіжним дорученням № 819 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до ЗАТ „НПЦ „Трансмаш” суму сплати у розмірі –20400,00 грн. за надані послуги щодо здійснення механічної обробки осі 8ТН.202.115., відповідно до акту виконаних робіт від 22.05.2006р. за договором про надання послуг від 06.04.2006р. № 2060451 (додається).

5.          24.05.2006 року платіжним дорученням № 826 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до приватного підприємця Кращенкова Андрія Володимировича суму сплати у розмірі –98000,00 грн. за придбання запчастин до залізничної техніці, відповідно до накладної від 02.05.2006р. (додається).

6.          23.05.2006 року платіжним дорученням № 822 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до приватного підприємця Кращенкова Андрія Володимировича суму сплати у розмірі –81000,00 грн. за придбання запчастин до залізничної техніці, відповідно до накладної від 02.05.2006р. (додається).

7.          24.05.2006 року платіжним дорученням № 827 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до ДП „Дніпропетровський науково-виробничий комплекс „Єлектровозостроеніе” суму сплати у розмірі –91929,60 грн. за придбання токоприйомника до залізничної техніці, відповідно до договору № 52 від 23.05.2006р. (додається).

8.          09.08.2006 року платіжним дорученням № 005 з розрахункового рахунку позивача у банку „Промінвестбанк” було перераховано до Луганської митниці суму передплати у розмірі –776286,00 грн. за митне оформлення ВМД, відповідно до контракту № Є 114/13-П від 19.07.2006р., що підтверджується митною декларацією № 008386 (додається).

Загальна сума запозичених грошових коштів, що була спрямована на підприємницьку діяльність  Позивача складає –1683858,57 грн.

З урахуванням сплати позивачем вказаних сум ним надано розрахунок суми спричинених збитків позивачу неправомірними діями (бездіяльністю) 1-го відповідача, що дорівнює –146123,13 грн. (розрахунок додається) за період виникнення бюджетної заборгованості у липні 2006 року по серпень 2007 року із врахуванням кредитних коштів, що були залучені позивачем та відносно до неповернутих на той час сум бюджетного відшкодування по податку на додану вартість.

До своїх збитків, понесених внаслідок неправомірних дій (бездіяльності)  податкового органу позивач також відніс не отриманий прибуток , що розраховується та складається з наступних сум:

Об’єм реалізації за 2006 рік позивача становить –15418,60 грн.

Прибуток, згідно Звіту про фінансові результати за 2006 рік –592,2 тис. грн.

Відсоток рентабельності –3,8 %,

Сума не повернутого  бюджетного відшкодування по податку на додану вартість за 2006 –2007 рік (що могли бути використані у підприємницької діяльності Позивача) –1401852,00 грн.

Таким чином, сума недоотриманого прибутку становить: 1401852,00 грн. х 3,8 % =      53270,38 грн., що підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Оцінивши доводи позивача та відповідачів і надані докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог частково з огляду на наступне.

Суть спірних правовідносин за цією справою зводиться до того, чи має право позивач як платник податків, вимагати стягнення збитків з державного бюджету у зв’язку з систематичним порушенням державними органами вимог податкового законодавства України щодо своєчасного відшкодування сум ПДВ за поданими податковими деклараціями до податкового органу, виходячи з конкретних обставин та чи має держава в особі цих державних органів застосовувати практику відмови підтвердження права позивача на відшкодування ПДВ, зважаючи на те, що судовими рішеннями за позовами позивача були стягнуті суми ПДВ на його користь.

Вирішуючи цей спір, суд виходив з наступних основних принципів.

1. Згідно з конституційною нормою Україна є правовою державою, а відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади… їх посадові особи зобов’язані діяти лише не підставі, в межах повноважень та способом, що передбачені Конституцією та законами України.

2. Порядок відшкодування ПДВ з державного бюджету чітко регламентований чинним законодавством України, зокрема, Законом України від 03.04.97р. № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість»(далі –Закон про ПДВ) та Порядком відшкодування податку на додану вартість, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації та Державного казначейства України 02.07.97р. № 209/72 (у редакції наказу Державної податкової адміністрації України та Державного казначейства України від 21.05.2001р. № 200/86) і зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 08.06.2001р. за № 489/5680, (далі –Порядок 209).

3.  Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій»суди при здійсненні правосуддя повинні забезпечувати на засадах верховенства права захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Суд погоджується з посиланням позивача на приписи ст. 13 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»від 04.12.90р. № 509-ХІІ (далі –Закон 509), відповідно до якої посадові особи органів державної податкової служби зобов’язані дотримуватися  Конституції і законів України, інших нормативних актів, прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, забезпечувати виконання покладених на органи державної податкової служби функцій та повною мірою використовувати надані їм права.

Відповідно до ст. 3 Закону України „Про систему оподаткування” від 25 червня 1991 року N 1251 принципами побудови системи оподаткування зокрема є:

-          рівність, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації,

-          забезпечення однакового підходу до суб’єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб, включаючи нерезидентів) при визначенні обов’язків щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

Відповідно до ст. 20 вказаного Закону контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов’язкових платежів) здійснюється державними податковими органами та іншими державними органами в межах повноважень, визначених законами.

З викладено випливає, що 1-м відповідачем порушенням вимог Закону україни „Про податок на додану вартість”, порушуються відповідні загальні принципи системи оподаткування в Україні.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про власність”  від 7 лютого 1991 року N 697 (далі –Закон 697) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.

Відповідно до ст 20 Закону 697 суб’єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об’єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об’єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами.

Відповідно до ст 26 Закону 697 об’єктами права власності господарського товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом.

Цим же Законом, а саме статтею 48 зазначено, що Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Стаття 56 цього Закону встановлює гарантії захисту права власності, а саме - жодний державний орган не має права втручатись у здійснення власником, а також особами, переліченими у пункті 5 статті 48 цього Закону, їх правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження своїм майном або встановлювати не передбачені законодавчими актами України додаткові обов’язки чи обмеження.

Державні органи несуть майнову відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником і зазначеними особами правомочностей щодо володіння, користування й розпорядження майном в обсязі, передбаченому пунктом 4 статті 48 цього Закону.

За визначених норм, суми бюджетного відшкодування, з огляду на вимоги підпунктів 7.7.2, 7.7.5, 7.7.6, 7.7.10 статті 7 Закону про ПДВ –є власністю Позивача, у розмірах, що були задекларовані за податковими деклараціями за квітень, липень, серпень та вересень 2006 року.

Виходячи з доказами, наданими позивачем до матеріалів справи, суд погоджується із розрахунками позивача щодо розміру спричинених йому збитків та вини їх спричинення з боку податкового органу.

Суд не погоджується з твердженням 1-го відповідача, що у спірних правовідносинах він не є суб’єктом владних повноважень та не здійснює організаційно-господарських повноважень щодо позивача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 8 ГК України держава, органи державної влади та органи місцевого самоврядування не є суб’єктами господарювання, а відповідно до ст. 10 Закону 509 функціями міжрайонних державних податкових інспекцій є у т.ч.:

1) здійснюють   контроль  за  своєчасністю,  достовірністю, повнотою  нарахування  та  сплати податків та зборів (обов'язкових платежів),

2) забезпечують  облік  платників  податків,  інших платежів, правильність обчислення і своєчасність надходження  цих  податків, платежів,  а також здійснюють реєстрацію фізичних осіб –платників податків та інших обов'язкових платежів,

3) контролюють   своєчасність   подання  платниками  податків бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов'язаних з обчисленням податків, інших платежів, а також перевіряють достовірність  цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків, інших платежів, тощо.

З наведеного вбачається, що 1-й відповідач виступає у спірних правовідносинах саме суб’єктом владних повноважень, а тому спір повинен вирішуватися за правилами КАС України.

Щодо збитків позивача, пов’язаних з витратами на сплату юридичних послуг в сумі 60 000 грн., суд вважає наступне.

По-перше, відповідно до п. 2 додатку до постанови КМУ від 27.04.06р. № 590 Про граничні розміри компенсації витрат, пов’язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави, яка була прийнята відповідно до  ст.ст. 84-88 і пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України

та ст.ст. 90-95 і п. 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України», якщо компенсація відповідно до закону сплачується за рахунок держави, то граничний розмір не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 % розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день, а позивач не надав належних доказів щодо суми у розмірі 60 000 грн.

По-друге, збитки позивачу спричинені внаслідок неправомірних дій конкретного державного органу, а саме Ленінської МДПІ м. Луганська, що виразилося у несвоєчасному відшкодуванні сум ПДВ, а не державою взагалі.

Відповідно до підпункту 6 пункту 7 Положення про Державне казначейство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.07.95 N 590, органи Державного казначейства України здійснюють за поданням державних податкових інспекцій повернення за рахунок державного бюджету зайво сплачених або стягнених податків, зборів та обов’язкових платежів.

Згідно п. 4 Порядку відшкодування податку на додану вартість, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації та Державного казначейства України від 02.07.1997р. № 209/72 (у редакції наказу Державної податкової адміністрації та Державного казначейства України від 21.05.2001р. № 200/86) і зареєстрованому в Мінюсті України 08.06.2001р. № 489/5680, відшкодування податку на додану вартість з бюджету здійснюється органами Державного казначейства України за висновками податкових органів або за рішенням суду.

Згідно статті 48 Бюджетного Кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України, у тому числі операцій з коштами державного бюджету та розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів, контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов’язань та проведенні платежів.

Органи Державного казначейства України перераховують кошти своїми платіжними дорученнями з рахунку обліку доходів державного бюджету на рахунок, указаний у висновку податкового органу чи рішенні суду.

З огляду на викладене орган Державного казначейства України повинен залучатися як відповідач у справі за позовами про відшкодування з бюджету суми податку на додану вартість поряд з відповідним органом державної податкової служби.

Визначене також підтверджується пунктом 8 Інформаційного листа Вищого Господарського Суду України   N 01-8/157 від 14.02.2002р.  „Про деякі питання практики застосування Закону України “Про податок на додану вартість".

Таким чином, органи Державного казначейства України здійснюють операції з перерахування коштів державного бюджету з податку на додану вартість за висновками податкових органів або за рішенням суду, а тому залучення їх до розгляду справи є обов’язковим.

Однак суд звертає увагу на те, що за спірними правовідносинами у 2-го відповідача, ГУДК у Луганській області, відсутня вина, оскільки не за його неправомірних дій були спричинені заявлені збитки.

За таких обставин позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні, в  якому закінчився розгляд справи, оголошено вступну та резолютивну частини постанови та повідомлено представників сторін про те, що постанову у повному обсязі буде виготовлено протягом 5-денного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 17, 87, 94, 98, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1.  Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного бюджету України на користь позивача, МПП Виробнича торгівельно-комерційна фірма «Приват-Коммерс», код 21799042, 91053, м. Луганськ, вул. 50 років Утворення СРСР, б. 22, рахунок 299 в ФЛЦВ ПІБ м. Луганськ, МФО 304308, суму збитків, нанесених внаслідок неправомірних дій Ленінської міжрайонної державної податкової інспекції, що виразилося у несвоєчасному відшкодуванні сум податку на додану вартість за податковими деклараціями за квітень, липень, серпень та вересень 2006 року, у розмірі 199 393,51 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача, МПП Виробнича торгівельно-комерційна фірма «Приват-Коммерс», код 21799042, 91053, м. Луганськ, вул. 50 років Утворення СРСР, б. 22,  судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1993 грн. 93 коп.

Постанова  набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано.

Постанову складено у повному обсязі та підписано 10.10.2007р.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява  про  апеляційне  оскарження  та  апеляційна  скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                               А.Г.Ворожцов