ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.01.07 р.                                                                               Справа № 36/306пн

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою закритого акціонерного товариства „Золоте Руно - Донецьк” (представник Мартін А.В., довіреність від 25.09.06 року), до акціонерного товариства закритого типу „Золоте Руно” (представник Струков А.О., довіреність 01/11/06 від 06.11.06 року) про встановлення та визнання за закритим акціонерним товариством „Золоте Руно - Донецьк” майнових прав та обов’язків, частка яких за розподільчим балансом складає 89,6528%, а також про визнання за закритим акціонерним товариством „Золоте Руно - Донецьк” обов’язку по сплаті витрат на виплату та доставку пенсії на пільгових умовах у розмірі 89,6528% від сум, розрахованих органами Пенсійного фонду України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі міста Донецька (представник до судового засідання не з’явився), -

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство „Золоте Руно - Донецьк” (далі – Компанія) звернулося до суду з позовом до акціонерного товариства закритого типу „Золоте Руно” (далі – Фірма) з вимогами про встановлення та визнання за Фірмою майнових прав та обов’язків, частка яких за розподільчим балансом складає 10,3472%, а також про визнання за Фірмою обов’язку по сплаті витрат на виплату та доставку пенсії на пільгових умовах у розмірі 10,3472% від сум, розрахованих органами Пенсійного фонду України. Позовні вимоги Компанії ґрунтуються на тому, що згідно розподільчого балансу від 01.10.01 року між первісним підприємством Фірмою та виділеною Компанією права та обов’язки розподілені у відношенні 10,3472% та 89,6528% відповідно, наразі починаючи з 2001 року позивач сплачує до органів Пенсійного фонду України обов’язкові платежі на виплату та доставку пільгових пенсій (далі – Платіж) у розмірі 100%, а відповідач взагалі не несе витрат по сплаті Платежу.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та в порядку статті 22 ГПК України змінив предмет позову, вимагаючи встановлення та визнання за Компанією прав та обов’язків, частка яких за розподільчим балансом складає 89,6528%, а також визнання за позивачем обов’язку по сплаті Платежу у розмірі 89,6528% від сум, розрахованих органами Пенсійного фонду України.

Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив розподілення прав та обов’язків між сторонами за розподільчим балансом від 01.10.01 року у відношенні 10,3472% та 89,6528% відповідно, наразі заперечив проти зниження до 89,6528% розміру Платежів, які вносяться до Пенсійного фонду України, оскільки розмір Платежу (як обов’язкового збору до бюджету) на момент вкладання розподільчого балансу від 01.10.01 року не міг бути відомий, тому між Компанією та Фірмою майбутні витрати по Платежу не розподілялися.

Залучена до участі у справі в порядку статті 27 ГПК України третя особа без самостійних вимог на предмет позову управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі міста Донецька (далі – Управління) пояснила, що заборгованість Компанії по Платежу з розрахунку 146 застрахованих пенсіонерів станом на 01.10.06 року становить 685’518,19 грн. Згідно Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.03 року № 21-1 (далі – Інструкція), Компанія має виплачувати 100% нарахованого Платежу, розмір якого визначається з кількості застрахованих осіб та характеру їх попередньої трудової діяльності.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Компанії не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно пункту 1.3 протоколу позачергових загальних зборів акціонерів Фірми № 2/2001 від 16.08.01 року, вирішено створити Компанію шляхом виділення її з Фірми, з передачею Компанії 89,6528% майнових активів та пасивів Фірми.

Інститут правонаступництва в цивільних відносинах не обмежуються лише фактом вибуття (припинення юридичної особи) Фірми, оскільки правонаступником зазначеного суб’єкта також може бути визнана юридична особа, яка отримала права та обов’язки розподільчим балансом, порядок оформлення якого визначено статтею 107 ЦК України. В порядку, визначеному статтею 37 ЦК УРСР, статтею 104 та частинами 2-3 статті 107 ЦК України (застосування яких можливе через продовження існування корпоративних відносин після 01.01.04 року), Компанією та Фірмою  підписано розподільчий баланс від 01.10.01 року, майнові активи за яким поділяються між зазначеними підприємствами у відношенні 89,6528% та 10,3472% відповідно. Статтею 59 ГК України визначено, що у разі виділення одного або кількох нових суб’єктів господарювання до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частках майнові права і обов'язки реорганізованого суб’єкта, що і мало місце у даному випадку.

Крім того, 01.10.01 року сторонами підписано акт приймання-передачі пасивів та активів з одинадцятьма додатками, якими деталізовано розподіл майнових активів та пасивів між Компанією та Фірмою.

За своєю правовою природою вимога позивача щодо встановлення та визнання за Компанією прав та обов’язків, частка яких за розподільчим балансом складає 89,6528% - є способом захисту цивільного права у формі визнання права власності на отримані в порядку реорганізації Фірми майнові об’єкти.

У відповідності до статті 49 Закону України „Про власність” та статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття Компанією зазначеного права власності, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлене судом. Згідно статті 48 Закону України „Про власність” Компанія може вимагати усунення будь-яких порушень її права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За нормами статті 392 ЦК України, власник наділений правом захисту права власності в суді у разі невизнання або оспорювання іншими особами такого права власності.

Водночас, позивачем не доведено суду наявності будь-яких фактів невизнання або оспорювання Фірмою права власності на майнові активи та пасиви, отримані Компанією в порядку реорганізації Фірми, навпаки, відповідач повністю визнає співвідношення обсягів майнових прав та обов’язків, визначених в розподільчому балансі від 01.10.01 року, тобто спір між сторонами з цього приводу відсутній. З огляду на наведене, позовні вимоги Компанії про визнання за позивачем прав та обов’язків, частка яких за розподільчим балансом складає 89,6528% - задоволенню не підлягають через доказову безпідставність, а також через те, що всупереч статей 1 та 2 ГПК України, на час подання позову, право власності Компанії в цій частині відповідачем не було порушене, а також не піддавалося оспорюванню або невизнанню.

Вимоги Компанії про визнання за позивачем обов’язку по сплаті Платежу у розмірі 89,6528% від сум, розрахованих органами Пенсійного фонду України – також не підлягають задоволенню. Зокрема, позивач не довів суду, що суми Платежів станом на 01.10.01 року були розподілені між Компанією та Фірмою у співвідношенні 89,6528% та 10,3472% відповідно. Навпаки, пункт 2 розділу „Пасив” акту приймання-передачі від 01.10.01 року та додатки 10 та 11 до зазначеного акту приймання-передачі свідчать про те, що існуюча на той час кредиторська заборгованість по соціальному страхуванню була повністю віднесена на рахунок Компанії.

Окрім того, виходячи зі змісту пунктів 2.1, 6.1 та 6.3 Інструкції, Компанія має сплачувати 100% Платежів, які розраховуються не з розміру часток Компанії та Фірми згідно розподільчого балансу, а лише з кількості осіб, застрахованих страхувальником. З огляду на наведене, суд вважає, що Платіж є обов’язковим збором до державного цільового фонду, через що самостійне визначення на майбутнє його загального розміру та часток між юридичною особою-попередником та юридичною особою-правонаступником – є неможливим, оскільки вказане визначення Платежу провадиться лише органами Пенсійного фонду. Жодних доказів визнання судом або вищестоящими органами неправомірними дій Управління в частині нарахування Платежів – Компанія не надала.

Таким чином, причиною виникнення спору є необґрунтоване з правової точки зору намагання позивача мінімізувати сплату обов’язкових платежів до Пенсійного фонду України. Відповідно до статті 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі ст.37 ЦК УРСР, ст.ст.104, 107, 328, 392 ЦК України, ст.ст.48, 49 Закону України „Про власність”, керуючись ст.ст.1, 22, 27, 33, 36, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову закритого акціонерного товариства „Золоте Руно - Донецьк” до акціонерного товариства закритого типу „Золоте Руно” про встановлення та визнання за закритим акціонерним товариством „Золоте Руно - Донецьк” майнових прав та обов’язків, частка яких за розподільчим балансом складає 89,6528%, а також про визнання за закритим акціонерним товариством „Золоте Руно - Донецьк” обов’язку по сплаті витрат на виплату та доставку пенсії на пільгових умовах у розмірі 89,6528% від сум, розрахованих органами Пенсійного фонду України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.