ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  6/663

20.11.07

За позовом                    Відкритого акціонерного товариства енергопостачальна компанія «Миколаївобленерго»(в особі філії міста Миколаєва)

До          Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк»

Про          зобов’язання укласти договір

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

від позивача          Штокало О.В. (за дов. 023/06-783 від 20.11.2006)

від відповідача           Бурдіна С.О. (за дов. 320/07 від 26.04.2007)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду міста Києва звернулося з позовом відкрите акціонерне товариства енергопостачальна компанія «Миколаївобленерго»(в особі філії міста Миколаєва) до закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк»про зобов’язання укласти договір про постачання електричної енергії № 44/4625 від 23.03.2007 на умовах проекту, наданого позивачем, з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей від 31.07.2007.

Ухвалою суду від 17.10.2007 було порушено провадження у справі № 6/663.

Зокрема, позивач посилається на те, при укладені договору про постачання електричної енергії, обов’язковість якого передбачена Законом України "Про електроенергетику", виникли розбіжності щодо п. 4.3.1 та п. 7.6.

У пункту 4.3.1 договору позивач пропонує передбачити підтвердження довідкою Торгово-промислової палати України наслідків форс-мажорних обставин, в разі настання яких сторони не несуть відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов’язань, у той час, як відповідач пропонує передбачити підтвердження довідкою Торгово-промислової палати України настання, а не наслідки форс-мажорних обставин.

Абзац 2 пункту 7.6 договору, який  надає право постачальнику при погоджені графіку погашення заборгованості вимагати від споживача укладення договору застави на належне майно, на думку позивача, відповідає типовому договору, а тому підлягає залишенню в редакції договору.

Відвідач позовні вимоги відхилив повністю, виклавши свої заперечення у поданому суду відзиві. Не погоджуючись з редакцією п. 4.3.1 договору, відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України засвідчує обставини форс-мажору, тобто, на думку відповідача, саме факт настання та тривалість обставин непереборної сили, а не їх наслідки. Таким чином, запропонована позивачем редакція п. 4.1.3 договору про постачання електричної енергії не відповідає нормам чинного законодавства.

Необґрунтованими також відповідач вважає доводи позивача про відповідність запропонованої останнім редакції п. 7.6 типовому договору.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з’ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об’єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

Відповідно до ст. 174 Господарського суду України однією з підстав виникнення господарських зобов’язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Підстави виникнення цивільних прав та обов’язків, серед яких вказано й договори, визначено також ст. 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України господарсько-договірними зобов’язаннями є майново-господарські зобов’язання, які виникають між суб’єктами господарювання або між суб’єктами господарювання і не господарюючими суб’єктами –юридичними особами на підставі господарських договорів. Частиною 7 вказаної норми передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбаченими ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України). Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України).

03.05.2007 відповідач звернувся до позивача з пропозицією укласти договір про постачання електричної енергії.

За результатами розгляду останнього позивачем було надіслано договір, який 20.07.2007 відповідач повернув з протоколом розбіжностей. Зокрема, не було погоджено пункти 4.2.1, 4.3.1 та 7.6 договору.

03.08.2007 позивач надіслав відповідачу протокол розбіжностей, узгодивши пункт 4.2.1 та частково п. 4.3.1.

16.08.2007 позивач звернувся до господарського суду Миколаївської області щодо захисту своїх прав. Справа була надіслана за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Таким чином, на момент розгляду справи в суді неузгодженою є редакція п. 4.3.1 та п. 7.6.

Частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положення аналогічного змісту містяться й у Господарському кодексі України (ч. 2 ст. 180 вказаного нормативного акту). Пунктом 8 цієї ж статті визначено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. У даному випадку пропозиція позивача не була прийнята відповідачем в частині вищезазначених пунктів.

У той же час, відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особи, яка зробила попередню пропозицію, що передбачено ст. 646 Цивільного кодексу України.

Порядок укладення договорів, що породжують майново-господарські зобов’язання між суб’єктами господарювання, з 01.01.04 регулюється Господарським кодексом України (далі –ГК України).

Виходячи зі змісту глави 20 ГК України, в основу формування договірних зобов’язань покладений принцип вільного волевиявлення, відповідно до якого вирішення судом неврегульованих умов, що виникли при укладенні договору,  можливо лише за спільною згодою усіх сторін. Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 181 ГК України, сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов’язана протягом двадцяти днів розглянути його. В цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей  з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Винятком з цього правила є порядок укладення договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов’язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки договір, укладення якого є предметом спору, стосується правовідносин сторін щодо постачання електричної енергії, за яким позивач є постачальником, а відповідач - споживачем, і, в силу ст. 26  Закону України "Про електроенергетику", споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником, в даному випадку укладення договору є обов’язковим, у зв’язку з чим, незалежно від згоди другої сторони, спір підлягає вирішенню судом (ч. 1 ст. 187 ГК України).

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (ч. 2 ст. 187 ГПК України).

Виходячи з цього, наслідком вирішення переддоговірного спору повинно бути  прийняття судом рішення про укладення договору в тій чи іншій редакції чи спонукання укласти договір у редакції, визначеній судом за результатами вирішення спору (ч. 3 ст. 84 ГПК України).

Першочергова редакція абзацу 1 пункту 4.3.1, який є спірним, була викладена позивачем наступним чином: "Сторони не несуть відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов’язань за цим договором, якщо воно є результатом форс-мажорних обставин (наслідки форс-мажорних обставин підтверджуються  відповідним актом)".

Запропонована відповідачем редакція вказаного абзацу полягає у підтвердженні настання форс-мажорних обставин довідкою Торгово-промислової палати України.

Позивач погодився з пропозицією відповідача щодо залучення Торгово-промислової палати України як особи, що має брати участь у спірних правовідносинах у разі настання форс-мажорних обставин, вважаючи, що довідка останньої повинна підтверджувати наслідки форс-мажорних обставин, а не їх настання.

Загальні правові, економічні та соціальні засади створення торгово-промислових палат в Україні, встановлення організаційно-правових форм і напрямів їх діяльності, а також принципи їх взаємовідносин з державою регулюються положеннями Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»(далі –Закон).

Перелік повноважень торгово-промислових палат визначено ст. 11 Закону, а діяльність Торгово-промислової палати України регулюється ст. 14 Закону.

Наслідки форс-мажорних обставин полягають у визначені майнових втрат, а згідно з положеннями статей 11, 14 Закону Торгово-промислова палата України  відповідними повноваженнями не наділена.

Встановлення факту настання наслідків полягає у засвідчені існування конкретної непереборної сили у певний період, що допускається чинним законодавством (ст. 14 Закону).

Посилання позивача на п. 8.6.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 (далі - Правила), є необґрунтованим, оскільки останніми регулюються дії позивача щодо порядку фіксації наслідків.

Зокрема, пункт 8 Правил носить назву «Права, обов'язки та відповідальність постачальника електричної енергії за регульованим тарифом». Відповідно до п. 8.6 Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом не несе відповідальності за майнову шкоду, заподіяну споживачу або третім особам внаслідок обмеження у постачанні електричної енергії, та матеріальні збитки, які викликані форс-мажорними обставинами (наслідки форс-мажорних обставин підтверджуються відповідним актом).

У той же час, оскільки позивач погодився на залучення до даних правовідносин Торгово-промислової палати України, то покладення на неї таких зобов’язань не може регулюватися пунктом 8.6.2 Правил.

Таким чином, запропонована відповідачем  редакція пункту 4.3.1 є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Також суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо викладення п. 7.6 у редакції останнього. Спірним в даному випадку є запропонований позивачем другий абзац, яким передбачено наступне: "При погодженні графіку погашення заборгованості постачальник має право вимагати від споживача укладення договору застави на належне йому майно (окрім майна, що належить держані та/або комунальній власності). Належна до сплати за графіком погашення заборгованості сума визначається постачальником з урахуванням офіційного індексу інфляції, 3% річних та відповідної сплати пені. Перерахування коштів у відповідності до графіка погашення заборгованості здійснюється споживачем окремими платежами."

Спірний абзац регулює відносини щодо забезпечення боргу заставою і передбачає обов’язок укладення договору застави.

Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов’язання забезпечується договором або законом. Закон не містить обов’язку укладання договору застави в рахунок забезпечення договору на поставку електричної енергії, отже, забезпечення відповідного зобов’язання заставою може мати місце виключно за волею сторін.

Оскільки воля однієї зі сторін (відповідача) відсутня, а обов’язковість укладення договору на його умовах позивачем не доведена, позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими.

Посилання позивача на п. 7.6. типового договору на постачання електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії з питань електроенергетики України № 28 від 31.08.1996, в обґрунтування необхідності забезпечення боргу заставою є необґрунтованими, оскільки умови типового договору не передбачають встановлення між сторонами даних правовідносин.

Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Інші умови договору сторонами погоджені і не є спірними, у зв’язку з чим їх оцінка судом не здійснювалась.

Виходячи з того, що, як зазначено вище, наслідком вирішення переддоговірного спору повинно бути прийняття судом рішення про укладення договору в тій чи іншій редакції чи спонукання укласти договір у редакції, визначеній судом за результатами вирішення спору (ч. 3 ст. 84 ГПК України), вважати укладеним з дня набрання чинності рішенням суду договір між позивачем та відповідачем про постачання електричної енергії № 44/4625, основний текст якого датований 23.03.2007, з урахуванням протоколу розбіжностей від 31.07.2007, виклавши п. 4.3.1 та п. 7.6 у редакції відповідача.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Вважати укладеним з дня набрання чинності рішенням суду договір між відкритим акціонерним товариством енергопостачальна компанія «Миколаївобленерго»та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк»про постачання електричної енергії № 44/4625, основний текст якого датований 23.03.2007, з урахуванням протоколу розбіжностей від 31.07.2007, виклавши п. 4.3.1 та п. 7.6 у редакції закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк».

Суддя                                                                                                     С.А. Ковтун

Рішення підписано 25.03.2008