ГОСПОДАРСЬКИЙ   СУД   СУМСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.07
Справа №АС12/222-06.

За позовом          Шосткинської міжрайонної державної податкової інспекції

до відповідачів:          1.Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАНТ» ЛТД, м.Шостка

2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Біопромгруп», м.Київ

про  визнання угод недійсними

Суддя    Моїсеєнко В.М.

За участю представників сторін:

від  позивача           Тихоненкова С.О.

від відповідачів:           1) Васильцов В.М.

2) не з’явився

Суть спору: позивач просить визнати недійсними  господарські  зобов’язання по угоді, укладеній між ТОВ «Біопромгруп» та ТОВ «ВАНТ» ЛТД на поставку товарно-матеріальних цінностей по видатковим накладним № 12 від 08.04.2004р. на суму 159 0000 грн. в т. ч. ПДВ 265 000 грн., № 18 від 14.04.2004р. на суму 929 577 грн. в т. ч. ПДВ  154 929 грн. 56 коп. з моменту їх виникнення, як такі, що не відповідають вимогам закону. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що зазначені зобов’язання не відповідають вимогам закону, а саме другий відповідач на момент укладення угоди не був в установленому законом порядку зареєстрований як платник податку на додану вартість, а також не знаходиться за юридичною адресою.

Перший відповідач проти позовних вимог заперечує і просить відмовити в їх задоволенні, в зв’язку з відсутністю порушень діючого законодавства при укладенні угод.

Представник другого відповідача в засідання суду не з’явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами на підставі ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважних представників позивача і першого відповідача, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази, суд встановив наступне:

Позивачем проведена виїздна планова  документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю “ВАНТ” ЛТД,  за результатом якої складений акт № 1855/23-3/23047599 від 11.11.2005р. В ході перевірки встановлені  господарські відносини між відповідачами по укладенню угод на поставку товарно-матеріальних цінностей у квітні 2004р., а саме: від імені Товариства з обмеженою відповідальністю “Біопромгруп” були виписані та видані Товариству з обмеженою відповідальністю “ВАНТ” ЛТД податкові накладні № 12 від 08.04.2004р. на суму 159 0000 грн. в т. ч. ПДВ 265 000 грн. та № 18 від 14.04.2004р.  на суму 929 577 грн. в т. ч. ПДВ 154 929 грн. 56 коп., які були проведені по книзі обліку придбання товарів  (робіт, послуг) по Товариству з обмеженою відповідальністю “ВАНТ” ЛТД.

Відповідно до запиту Шосткинської міжрайонної державної податкової інспекції від 27.10.2005р. до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м.Києва про проведення зустрічної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю “Біопромгруп” з питань взаємовідносин і взаєморозрахунків з Товариством з обмеженою відповідальністю “ВАНТ” ЛТД  та підтвердження нарахування зобов’язань по ПДВ по податковим накладним, була отримана відповідь Державної податкової інспекції у м.Києві, що провести зустрічну перевірку  Товариство з обмеженою відповідальністю “Біопромгруп” неможливо у зв’язку з тим,  що підприємство за юридичною адресою не знаходиться.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те,  що Товариство з обмеженою відповідальністю “Біопромгруп” зареєстроване як платник ПДВ лише  20.04.2004р., тому в період до реєстрації платником податку не мав права брати на себе господарські зобов’язання та виписувати податкові накладні, тому господарські зобов’язання по оспорюваній угоді, укладеній між ТОВ «Біопромгруп» та ТОВ «ВАНТ» ЛТД на поставку товарно – матеріальних цінностей, мають бути визнані недійсними на підставі положень ст.207 Господарського процесуального кодексу України, як такі, що не відповідають вимогам закону.

З 01.01.2004 р. введено в дію Господарський кодекс України та Цивільний кодекс України. Стаття 4 Господарського кодексу України, передбачає розмежування відносин у сфері господарювання з іншими видами відносин, які не є предметом регулювання Господарського кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України.

Дії осіб спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків, у тому числі набуття у однієї сторони та припинення у іншої сторони права власності на предмет угоди (правочину) регулюються Цивільним кодексом України. Визначення правочину даного у статті 202 Цивільного кодексу України та визначення господарського зобов’язання даного у статті 173 Господарського кодексу України є різними за своїм правовим змістом. Стаття 173 Господарського кодексу України, крім визначення господарського зобов’язання п. 2 визначає основні види господарських зобов’язань, поділяючи їх на майново-господарські зобов’язання та організаційно-господарські зобов’язання.

Стаття 175 Господарського кодексу України встановлює, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов’язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов’язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку.

Майнові зобов’язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Вимоги щодо недійсності правочинів (угод) передбачені статею 215 Цивільного кодексу України. Пункт 1 статті 215 Цивільного кодексу України, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог встановлених частинами першою, треьою, п’ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Таким чином, саме стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та передбачає що:

По-перше зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК, іншим нормативним актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Пункт 2 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Пункт 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний  судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином з 01.01.2004 р. правові підстави визнання недійсним правочину (угоди) регулюються чинним Цивільним кодексом України, та саме недодержання загальних вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину можуть бути підставою для звернення особи з вимогою про визнання правочину (угоди) недійсною та за наявності доведення позивачем такої обставини такі правочини (угоди) можуть бути визнані судом недійсними.

Щодо наслідків визнання правочинів (угод) недійсними, суд вважає, що з 01.01.2004 року публічно-правові санкції визнання недійсною угоди, укладеної з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а саме: - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, із сфери цивільно-правового регулювання перенесені у сферу господарсько-правового регулювання та відповідно врегульовані у главі 22 Господарського кодексу України, яка встановлює порядок виконання господарський зобов’язань та їх припинення.

Стаття 202 Господарського кодексу України у якості однієї з підстав припинення господарського зобов’язання встановлює визнання його недійсним за рішенням суду та зазначає, що до відносин пов’язаних з припиненням господарських зобов’язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 208 Господарського кодексу України встановлює виключно наслідки визнання господарського зобов’язання недійсним.

Правові наслідки недійсності правочину (угоди) можуть бути застосовані судом тільки у разі визнання правочину (угоди) недійсною з підстав встановлених Цивільним законодавством України.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1.В позові відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя                                                                                           В.М. Моїсеєнко