ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 березня 2007 р.

№ 20-5/239-1

Вищий господарський
суд України у складі колегії суддів:

Кочерової Н.О., - головуючого,

Рибака В.В., Черкащенка М.М.,

розглянувши матеріали касаційної
скарги

СПД ОСОБА_1

на постанову

Севастопольського апеляційного
господарського суду від 04.12.2006 року

у справі господарського суду

м. Севастополя

за позовом

Кримської помологічної станції
Інституту Садівництва академії аграрних наук

до

СПД ОСОБА_1

про

виселення із нежитлового
приміщення,

В засіданні
взяли участь представники:

- позивача:

не з'явився,

- відповідача:

не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2006 року Кримська
помологічна станція Інституту Садівництва академії аграрних наук звернулась з
позовом до СПД ОСОБА_1 про виселення з нежитлового приміщення загальною площею
132,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду м.
Севастополя від 25.09.2006 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 04.12.2006 року рішення місцевого
господарського суду від 25.09.2006 року скасовано, прийнято нове рішення, яким
позов задоволено. Зобов'язано СПД ОСОБА_1 звільнити займане ним нежитлове
приміщення загальною площею 132,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою СПД ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.12.2006 року
скасувати, рішення місцевого господарського суду від 25.09.2006 року з даної
справи залишити без змін.

Доповідач: Черкащенко М.М.

В обґрунтування своїх вимог
скаржник посилається на те, що судом неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконної
постанови.

Судова колегія, розглянувши наявні
матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування норм
матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не
підлягає  задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.07.2003 року між Кримською
помологічною станцією Інституту Садівництва академії аграрних наук
(орендодавець) та СПД ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди державного
нерухомого майна НОМЕР_1, відповідно до якого орендар прийняв в строкове платне
користування нерухоме майно -нежитлове приміщення (магазин) площею 132,0 кв.м.
у цокольному поверсі 3-х поверхового житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 та яке знаходиться на балансі орендодавця.

Відповідно до ст. 17 Закону України
“Про оренду державного та комунального майна”, термін дії договору визначається
за погодженням сторін.

Згідно п.8.1 укладеного договору,
договір діє з моменту його підписання та до 01.08.2006 року.

Пунктом 8.2. сторони погодили, що у
разі відсутності заяви жодної сторони про припинення або зміну умов договору
оренди протягом місяця після закінчення строку дії договору, він вважається
продовженим на той самий строк та на тих же умовах, які були передбачені
договором.

Аналогічне положення міститься в ч.
2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (далі
-Закон).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 09.08.2006 року та 29.08.2006 року позивач направив на адресу
відповідача листи НОМЕР_2 та    НОМЕР_3,
якими повідомив орендаря про припинення дії договору оренди та про необхідність
звільнення орендованого ним приміщення. Відповідач дані листи відмовився
отримати.

Оскільки, орендодавець даними
листами виявив свою волю на припинення дії договору оренди та виконав вказівки
передбачені ч.2 ст. 17 Закону щодо направлення їх орендарю протягом місяця
після закінчення строку дії договору, тому суд апеляційної інстанції дійшов
вірного висновку, що договір оренди НОМЕР_1 припинив свою дію, а відповідно
правомірно зобов”язав відповідача повернути орендоване ним приміщення позивачу.

Посилання скаржника на отримання
позивачем орендної плати за серпень та вересень 2006 року, як на підставу
пролонгації договору оренди, не можуть братись судом до уваги, оскільки орендар
в даному випадку проводив оплату за фактичне користування приміщенням.

За таких обставин, оскаржувана
постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 04.12.2006
року є такою, що прийнята на підставі повного та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому судова колегія не вбачає підстав для її
скасування.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Севастопольського
апеляційного господарського суду від 04.12.2006 року у справі  № 20-5/239 залишити без змін.

Головуючий, суддя                                                                  Н. Кочерова

Судді
В. Рибак

М. Черкащенко