донецький апеляційний господарський суд
УХВАЛА

Іменем
України

10.01.2007 р.
справа №18/371а

Донецькій апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого:

Запорощенка  М.Д.

суддів

Калантай  М.В., Старовойтової  Г.Я.,

при секретареві судового
засідання

Полякова В.Є.

за участю представників сторін:

від позивача:

ОСОБА_2, дов. НОМЕР_4,

від відповідача:

Шевеля А.І., дов. б/н, від
24.05.06р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Суб"єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 м.Макіївка

на постанову (ухвалу)
господарського суду

Донецької області

від

14.11.2006 року

по справі

№18/371а (Овсяннікова О.В.)

за позовом

Суб"єкта підприємницької
діяльності -фізичної особи ОСОБА_1 м.Макіївка

до

Головного Донецького обласного
управління у справах захисту прав споживачів м.Донецьк

про

визнання акту нечинним

В С Т А Н О В
И В:

Постановою господарського суду
Донецької області від 14.11.2006р. у справі №18/371а  Суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній
особі ОСОБА_1 м.Макіївки у позові про визнання
частково нечинною постанови гловного Донецького обласного управління у
справах захисту прав споживачів Державного комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики НОМЕР_1 про накладення стягнень-відмовлено.

Вищевказана постанова суду першої
інстанції мотивується тим, що позивач не надав суду доказів того , що всі
перелічені у акті товари є однією партією. Суд зазначив , що , перелічені у
акті перевірки товари , які знаходились в реалізації з порушенням законодавства
про захист прав споживачів, були  виготовлені
різними виробниками і у різні періоди , тому
неможливо вважати цей товар однією партією.

Позивач  , Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична
особа ОСОБА_1 м.Макіївка,  не
погоджуючись з постановою господарського суду, звернувся з апеляційною скаргою
про скасування постанови, так як вважає, що її прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Посилається на те , що  судом взагалі не було вирішено питання щодо
правомірності накладення відповідачем на позивача штрафу , передбаченого п. 3
ч.1 ст. 23 Закону України „ Про захист прав споживачів”. Крім того , вважає ,
що суд всупереч положенням ст. 61 Конституції України , згідно з якою ніхто не
може бути притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те
саме правопорушення , розтлумачив положення
п. 3,7, та 10 ч. 1 ст. 23 Закону України „ Про  захист прав споживачів” як такі , що
дозволяють накладати декілька разів на суб'єктів господарювання  штрафи у мінімальному розмірі, не за кожний
вид порушень, а за кожну партію продукції (товару), щодо якої скоєні такі
порушення. До того ж , позивач посилається на порушення судом норм
процесуального права , а саме положень ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідач , Головне Донецьке
обласне управління у справах захисту прав споживачів Державного  комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики м.Донецьк, у запереченнях НОМЕР_5 та
представник відповідача в судовому засіданні проти заявленої апеляційної скарги
заперечує , вважає постанову господарського суду обґрунтованою та такою , що не
підлягає скасуванню. Пояснив , що постанову НОМЕР_1 винесено на підставі акту
перевірки магазину ФОП ОСОБА_1 НОМЕР_2. за реалізацію товару , що підлягає
обов'язковій сертифікації в Україні , але у документах, згідно з якими її
передано на реалізацію відсутні
реєстраційні номери сертифікатів відповідності ( щодо 6-ти партій
товару) , за відсутність необхідної, доступної , достовірної та своєчасної
інформації  про  товар ( щодо 4-ьох партій товару), реалізація
товару  строк придатності  якого минув ( щодо 8-ми партій товару) штраф
за що згідно ст. 23 Закону України „ Про захист прав споживачів” склав
2040грн.00коп. Крім того , відповідач зазначив , що при перевірці позивачем не
були представлені прибуткові документи, тому сума штрафу розрахована виходячи з
нижньої межи розміру штрафу , тобто 170 та 85грн. за кожну партію товару , яка
знаходилась в реалізації з порушенням вимог законодавства про захист прав
споживачів.

Відповідно  до положень
ст.ст. 41, 196 Кодексу адміністративного судочинства України  здійснювалась
фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

Згідно з ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України суд
апеляційної  інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції
в  межах  апеляційної
скарги.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши заявника скарги та представника позивача, судова колегія встановила
наступне.

20.06.2006 року на підставі  розпорядження
НОМЕР_3. та згідно з планом
роботи на другий квартал 2006р. відповідачем , Головним Донецьким
обласним управлінням у справах захисту прав споживачів Державного  комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики м.Донецьк була проведена перевірка
позивача   на предмет дотримання  у процесі торгівлі законодавства про захисту
справ споживачів, про що складений відповідний акт НОМЕР_6 ( а.с. 9).

За результатами перевірки були виявлені
порушення Закону України “Про захист прав споживачів”, а саме :

-          відсутність необхідної, доступної,
достовірної інформації про продукцію;

-          реалізація продукції, що підлягає
обов”язковій сертифікації в Україні, але у документах, згідно з якими її
передано на реалізацію, відсутні реєстраційні номери сертифікатів відповідності
або свідоцтва про визнання  відсутності
та /або декларації про відсутність, якщо
це встановлено технічним регламентом з підтвердження відсутності на
відповідний вид продукції;

-          реалізація товару, строк придатності
якого минув.

На підставі акту перевірки відповідачем була прийнята постанова № 2197
від 17.07.2006р. ( а.с. 14) про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону
України “Про захист прав споживачів”, згідно з якою  до позивача застосовані штрафні санкції  у розмірі 2040грн.00коп.:

-          за відсутність необхідної, доступної,
достовірної інформації про продукцію - 30% вартості одержаної для реалізації
партії товару, але не менше п”яти
неоподаткованих мінімумів доходів громадян;

-          за реалізацію продукції, що підлягає
обов”язковій сертифікації в Україні, але у документах, згідно з якими її
передано на реалізацію, відсутні реєстраційні номери сертифікатів відповідності
-у розмірі п”ятидесяти  відсотків
вартості одержаної для реалізації партії товару, але не менше десяти неоподаткованих
мінімумів доходів громадян;

-          за реалізацію товару, строк
придатності якого минув -у розмірі двохсот відсотків вартості залишку одержаної
для реалізації партії товару, але  не
менше п”яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Позивач , Суб'єкт підприємницької
діяльності-фізична особа ОСОБА_1 м.Макіївка, звернувся  до господарського суду Донецької області з
позовом про визнання нечинної постанови Головного  Донецького обласного управління у справах
захисту прав споживачів Державного комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики   від
17.07.2006 року № 2197 в частині окремих її положень щодо неодноразового
накладення штрафів, передбачених п.п. 3,7,10, ч.1 ст. 23 Закону України “Про
захист прав споживачів”.

Постановою господарського суду
Донецької області від 14.11.2006р. у справі №18/371а  Суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній
особі ОСОБА_1 м.Макіївки у позові про визнання
частково нечинною постанови Головного Донецького обласного управління у
справах захисту прав споживачів Державного комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики НОМЕР_1 про накладення стягнень-відмовлено.

Перевіривши повноту встановлених
судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки,
заслухавши пояснення та доводи повноважних представників сторін , колегія
суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку про не
обґрунтованість апеляційної скарги, та відповідність оскарженого судового акта
зі справи вимогам чинного законодавства з таких підстав.

Відповідно до положень п.п.3,7,10
частини 1 ст. 23  Закону України „ Про
захист прав споживачів” у разі порушення законодавства про захист прав  споживачів суб'єкти   господарювання   сфери
торговельного  та  інших
видів обслуговування,  у тому
числі  ресторанного  господарства,
несуть відповідальність за:

- реалізацію    продукції,    що
підлягає    обов'язковій
сертифікації  в  Україні,
але  у  документах,
згідно  з якими її передано на
реалізацію,  відсутні реєстраційні
номери  сертифіката відповідності  або
свідоцтва  про  визнання
відповідності та/або декларації
про  відповідність,  якщо
це  встановлено   технічним регламентом  з
підтвердження  відповідності  на
відповідний  вид продукції , - у
розмірі п'ятдесяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії
товару,  виконаної роботи,  наданої послуги, але не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,
а у разі,  коли  відповідно до закону суб'єкт господарської
діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, -  у
розмірі  десяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян;

- відсутність    необхідної,   доступної,
достовірної   та своєчасної
інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для
реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги,  але не менше п'яти  неоподатковуваних  мінімумів доходів  громадян,
а  у  разі,
коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не  веде
обов'язковий  облік  доходів
і витрат,  -  у  розмірі  п'яти
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

- реалізацію  товару,
строк  придатності якого
минув,  - у розмірі  двохсот
відсотків   вартості   залишку
одержаної   для реалізації  партії
товару,  але  не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
посилається на те , що положення п.п.3,7,10 ч. 1 ст. 23 Закону України „ Про
захист прав споживачів” передбачають  за
відповідні порушення накладення на суб'єктів
господарювання штрафи у мінімальному розмірі за кожний вид порушень  , а не за кожну партію продукції (товару),
щодо якої скоєні такі порушення.

Як вбачається з вищенаведеної норми
, розмір штрафів за вказані порушення встановлюється відповідно до
відсотків  вартості одержаної для реалізації
партії товару.

Відповідно до Держстандарту України
3993-2000 „ Товарознавство. Термін та визначення” , партія товару -це визначена
кількість товару одного або декількох найменувань закуплених ,
відвантажених  або отриманих одночасно по
одному товаросупровідному документу.

З цього приводу судова колегія
вважає необхідним зазначити , що , оскільки на момент перевірки у позивача були
відсутні товаросупровідні документи ,
визначити партію товару було неможливим , в зв'язку з чим відповідачем
були застосовані штрафні санкції відповідно до неоподаткованих мінімумів
доходів громадян за кожну одиницю товару , щодо якої здійснені порушення.

Крім того , позивач посилається на
те , що  положеннями п. 3 ч. 1 ст. 23
Закону України „ Про захист прав споживачів” встановлений  адміністративно-господарський штраф за
реалізацію продукції, у товаросупровідних документах на яку відсутні  певні відомості , а не за реалізацію
продукції  взагалі без товаросупровідних
документів.

Дане посилання позивача не
приймається судовою колегією оскільки не ґрунтується на нормах закону, та
спростовується самим позивачем у апеляційній скарзі ( лист 2 , 1 абз.) .

Стосовно ствердження позивача ,
щодо порушення судом норм процесуального права, а саме положень ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України , судова колегія вважає необхідним
зазначити , що тільки позивач , як власник товару , міг надати суду супровідні
документи , які б підтверджували , що перелічені у акті перевірки товари  є однією партією в розумінні цього терміну.

Крім того , позивач ні в суді
першої , ні апеляційної інстанції на спростовує факту скоєння ним порушень
Закону України „ Про захист прав споживачів”.

Таким чином , враховуючи  обставини справи та зважаючи на надані
сторонами докази, рішення господарського суду по даній справі відповідає
фактичним обставинам справи, чинному законодавству, а мотиви, з яких надана
заява про перевірку рішення не можуть бути підставою для його скасування,
оскільки спростовуються матеріалами справи.

Керуючись п.п.1,3 ст. 160, п.2 ч.2
ст. 162, ст.ст. 167, 195-196, п.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ст. 205 , ст.ст. 207,
254 , п. п. 6,7 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного
судочинства України , суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної
особи ОСОБА_1 м.Макіївки на постанову господарського суду Донецької області від
14.11.2006р. у справі № 18/371а залишити без задоволення.

Постанову господарського суду
Донецької області від 14.11.2006р. у справі № 18/371а без змін .

Ухвала  суду
апеляційної  інстанції  за
наслідками  перегляду,  набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом одного місяця з дня складення ухвали в повному
обсязі.

Текст ухвали в повному обсязі
складений та підписаний   15.01.07р.

Головуючий:          М.Д.
Запорощенко

Судді:           М.В.
Калантай

Г.Я.
Старовойтова

Вик. Р.Н.

Надр. 5 прим.

1-й прим. -позивачу

2-й прим.-відповідачу

3-й прим. -до справи

4-й прим. -ДАГС

5-й
прим. - ГСДО