ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

06.08.2007
Справа №2-15/1653.2-2007

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „Феєрія” (98300, АР Крим, м. Керч, вул.. Перемоги, 12а)

До  відповідачів 1) Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку „Укрсоцбанк” (03150, АР Крим, м. Київ, вул.. Ковпака, 29) в особі Керченського відділення Кримської республіканської філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” (98300, АР Крим, м. Керч, вул.. Кірова, 9/27)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю „Лівадія” (98300, АР Крим, м. Керч, вул.. Орджонікідзе, 110)

Про визнання угоди по договору застави недійсною

Суддя ГС АР Крим І.А. Іщенко

представники:

Від позивача – не з’явився

Від відповідачів – 1) Костіна К.В., довіреність № 1251 від 23.03.2007 р., у справі

2) не з’явився

Обставини справи: Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма „Феєрія” звернулося з позовом до Господарського суду АР Крим до відповідачів Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” в особі Керченського відділення Кримської республіканської філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лівадія” про визнання недійсною додаткової угоди від 25.09.1997 р. до договору застави від 10.06.1997р. в частині передачі магазину №120 по вулиці Перемоги, 12-а у місті Керчі.

Рішенням арбітражного суду АР Крим від 27.09.1999р. по справі № 2-2/5042 доповнення від 25.09.1997р. до договору застави від 10.06.1997р. в частині передачі в заставу магазину №120 у м. Керчі по вул.. Перемоги, 12-а визнано недійсним.

Постановою першого заступника голови арбітражного суду АР Крим від 14.12.1999 р. зазначене судове рішення скасовано в порядку нагляду та справа передана на новий розгляд.

Рішенням Господарського суду АР Крим від 04.05.2006р. по справі № 2-2/1322.1-2006 позивачу відмовлено у позові до акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” в особі Керченського відділення Кримської республіканської філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” та до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лівадія” про визнання недійсною додаткової угоди від 25.09.1997 р., укладеної до договору застави від 10.06.1997р..

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.07.2006 р. скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „Феєрія” залишена без задоволення, рішення Господарського суду АР Крим від 04.05.2006 р. по справі № 2-2/1322.1-2006 залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського суду України від 29.11.2006 р. по справі № 2-2/1322.1-2006 Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „Феєрія” була задоволена частково. Рішення Господарського суду АР Крим від 04.05.2006 р. та постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.07.2006 р.  були скасовані, а справа направлена до Господарського суду АР Крим на новий розгляд.

Скасовуючи вказані рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову судом першої інстанції було порушено норми процесуального права.

Крім того, було зазначено, що суду слід було уточнити правові підстави та предмет позову, оскільки позивач просив визнати спірну угоду недійсною в цілому, а обґрунтував її недійсність в частині майна магазину № 120.

Відповідно до частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу  України вказівки, що  містяться  у постанові касаційної інстанції,  є обов'язковими для суду першої інстанції під  час  нового  розгляду справи.

Розгляд даної справи доручено судді Іщенко І.А., справі привласнений                       № 2-15/1653.2-2007.

Ухвалою господарського суду від 29.01.2007р. справа була прийнята у провадження судді Іщенко І.А., призначений розгляд справи.

У судовому засіданні неодноразово оголошувалася перерва в порядку частини 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України. Після закінчення перерви слухання справи продовжувалось.

25.04.2007 р. до господарського суду надійшла заява про зміну позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої просить визнати недійсним угоду до договору застави між АКБ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Лівадія» від 25.09.1997 р. та виконавчий напис приватного нотаріуса Птіциної від 21.08.1998 р.

У судовому засіданні 25.04.2007 р. представником позивача було заявлено клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу.

Вказане клопотання судом було задоволено, судовий процес здійснювався за допомогою засобів технічної фіксації.

17.05.2007 р. представником позивача була надана заява про зміну позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої просить суд визнати частково недійсною угоду, зареєстровану в реєстрі № 1-7538 нотаріусом Першої Керченської державної нотаріальною контори В.А. Петуховою 25.09.1997 р., про внесення змін до умов договору застави від 10.06.1997 р. в частині передачі в заставу магазину № 120 по вул. Перемоги, 12а в м. Керчі та скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Птіциної від 21.08.1998 р.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

Представник відповідача Керченського відділення Кримської республіканської філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

18.06.2007 р. на адресу завідуючої Першої Керченської державної    нотаріальної контори В.А. Петухової судом був направлений запит про надання нормативного та документального обґрунтування щодо підстав включення об’єкту – Магазин № 120 по вул. Побєди, 12-а у м. Керчі, до складу заставленого майна за Погодженням від  25.09.1997 р., за реєстром № 1-7538, яким були внесені зміни до договору застави, укладеного  між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк” та Товариством з обмеженою відповідальністю „Лівадія”, посвідченого Першою Керченською державною нотаріальною конторою 10.06.1997 р. за реєстром № 1-4111.

26.07.2007 р. до господарського суду АР Крим надійшла відповідь Приватного нотаріуса Керченського міського нотаріального округу Петухової В.А., згідно якої Погодження від  25.09.1997 р., за реєстром № 1-7538 було зроблено нотаріусом з дотриманням вимог законодавства, діючого на той період.

У судове засідання, яке відбулося 06.08.2006 р. позивач явку представника не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи був поінформований належним чином рекомендованою кореспонденцією.

Представник відповідача Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” в особі Керченського відділення Кримської республіканської філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” у судове засідання з’явився, проти позовних вимог заперечував з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву від 08.02.2007 р. (а.с. 144, а.с. 149, а.с. 170 Т. 4)

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, суд

ВСТАНОВИВ :

10.06.1997 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лівадія» (Заставодавець) в забезпечення зобов'язань за кредитним договором був укладений договір застави № 1-4111, згідно з пунктом 1 якого в заставу було передано ряд магазинів і товари в обороті.

Як вбачається з матеріалів справи за вказаним договором застави магазин № 120 по вул. Побєди, 12-а у м. Керчі не увійшов до переліку закладеного майна. (а.с. 13-15 Т.1)

25.09.1997 р. між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ТОВ «Лівадія» була укладена угода (Погодження) № 1-7538, відповідно до якої були внесені зміни до пунктів 1 і 2 договору застави № 1-4111 від 10.06.1997 р. та в заставу переданий магазин № 120 по вул. Побєди, 12-а. (а.с. 158 Т.1)

В період укладення оспорюваної угоди діяв Цивільний кодекс УРСР від 1963 р. Підстави визнання правочинів недійсними визначені в главі З Цивільного кодексу УРСР  1963 р.

Крім контрагентів за договором, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує ця угода.

Згідно статті 48 Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Позивач не представив яких-небудь доказів наявності підстав для визнання угоди № 1-7538 від 25.09.1997 р. до договору застави № 1-4111 від 10.06.1997 р. недійсною з урахуванням розділу третього Цивільного кодексу УРСР.

Так, суд неодноразово зобов’язував позивача  уточнити правові підстави та предмет позову.

17.05.2007 р. представником позивача була надана заява про зміну позовних вимог в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої просить суд визнати частково недійсною угоду, зареєстровану в реєстрі № 1-7538 нотаріусом Першої Керченської державної нотаріальною контори В.А. Петуховою 25.09.1997 р., про внесення змін до умов договору застави від 10.06.1997 р. в частині передачі в заставу магазину № 120 по вул. Перемоги, 12а в м. Керчі та скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Птіциної від 21.08.1998 р.

Суд вважає за можливе вказану заяву задовольнити, прийняти зміну позовних вимог,  оскільки це не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси та не суперечить  частині 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно якої позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Однак при цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не були виконані вказівки суду касаційної інстанції, не надано нормативного обґрунтування правових підстав та предмету позову.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу  України кожна сторона має довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень способом, який встановлений законом для доведення такого роду фактів, тобто   обов'язок доведення невідповідності спірної угоди закону лежить саме на позивачі, тоді як позивач також не довів суду, що ця угода не відповідає якому-небудь закону.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу» заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» предметом застави може бути майно, яке може бути відчужено і на яке може бути звернуто стягнення.

З позовом до суду про визнання недійсної угоди можуть звернутися сторони за угодою або особа, чиї права та інтереси, що охороняються законом, порушує ця угода.

На момент укладення спірної додаткової угоди № 1-7538 від 25.09.1997 р. до договору застави, власником магазина № 120 було ТОВ „Лівадія", яке і передало в заставу магазин № 120, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно пункту 7.3.2 статуту ТОВ „Лівадія" повноваження на підписання договорів і розпорядження майном належить генеральному директору товариства - Моренко О.В., який згідно статті 62 Закону України „Про господарські товариства" діє без довіреності від імені товариства.

Відповідно до пункту 7.2.2 статуту загальні збори учасників товариства не наділені повноваженнями укладати договори, а лише можуть затверджувати їх у випадку, якщо сума угоди перевищує розмір статутного фонду товариства.

Згідно пункту 6.2 статуту ТОВ „Лівадія" (а.с. 17-32 Т.1) його засновницький фонд визначений сумою  331153,00  грн.,  отже  одержувати  згоду всіх учасників загальних зборів  щодо укладення   додаткової угоди   до договору застави не було необхідності.

Крім того, в силу статті 41 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів акціонерного товариства віднесено затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Цією нормою передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Установчими документами акціонерного товариства не обмежено право органу цього товариства на укладення договору, тобто такий орган підписав договір без порушення наданих йому повноважень, то самий лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Вказане положення міститься у пункті 9 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. за № 02-5/111 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними".

Наявність рішення загальних зборів ТОВ „Лівадія" стосовно питання про передачу майна в заставу не потрібно, оскільки відповідно до статті 12 Закону України „Про господарські товариства" товариство є власником майна, переданому йому засновниками і учасниками у власність, та не являється колективною власністю.

З доводом позивача щодо того, що передача магазину № 120 в заставу АКБ „Укрсоцбанк" порушає його права, суд не може погодитися з огляду на наступне.

Підприємство вважається створеним з дня його державної реєстрації згідно статті 6 Закону України "Про підприємства в Україні", що мав чинність під час укладення спірної угоди.

Таким чином, на момент укладення оспорюваної угоди позивач не був юридичною особою, тобто, його права та законні інтереси даною угодою не порушувались і не могли бути порушені.

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу УРСР, діючого в період створення ТОВ «Феєрія», правоздатність юридичної особи виникає з моменту затвердження її статуту, якщо статут підлягає реєстрації, правоздатність юридичної особи виникає у момент її реєстрації.

Статут ТОВ «Феєрія» затверджений зборами учасників 26.12.1997 р., зареєстрований розпорядженням виконкому Керченського міської ради від 28.01.1998 р.

Отже, на момент укладення оспорюваної угоди позивач не був юридичною особою і відповідно його інтереси даною угодою не могли бути порушені і не порушені. Той факт, що на момент укладення угоди від 25.9.1997р. позивач не був власником магазину №  120 підтверджується і актом прийому-передачі магазину №  120 від ТОВ "Лівадія", який датований 26.01.1998р., актом опису і арешту майна від 23.9.1997р., в якому вказано, що арешту підлягає магазин № 120 ТОВ „Лівадія".

Наявність акту опису і арешту магазина № 120 ТОВ „Лівадія" також не зачіпало інтереси позивача, оскільки він не існував як юридична особа на момент складання акту. Більш того, відповідно до статті 55 Закону України  „Про нотаріат"   при посвідченні   угод про заставу нерухомого майна   дійсно повинна перевірятися   відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Однак, позивач не представив до суду доказів того, що нотаріус не перевірив наявність арешту.

Як вбачається з відповіді нотаріуса Петухової В.А. від 23.07.2007 р. вих. № 02-20/888 на момент посвідчення погодження – 25.09.1997 р. будь-які записи про реєстрацію заборони на магазин № 120 по вул. Побєди, 12-а у м. Керчі, який належав ТОВ «Лівадія», були відсутні. З огляду на те, що всі необхідні документи – підтвердження права власності, довідка-характеристика, протоколи уповноваженого органу та інші – були пред’явлені та відповідали всім необхідним вимогам, зазначене погодження було посвідчене.

Акт опису і арешту магазина № 120 втратив свою юридичну силу в грудні 1997 р., оскільки по квитанціях 400783 та 400784 магазин № 120 Товариство з обмеженою відповідальністю „Лівадія" сплатило борг по виконавчому напису на підставі якого був складений акт опису і арешту, тобто на момент створення позивача як юридичної особи акт опису і арешту не мав юридичної сили.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України для господарського суду при вирішенні спорів з питань чи мали місце певні дії та ким вони вчинені обов'язковий вирок суду, що набрав законної сили, у кримінальній справі.

Тому, посилання позивача на постанову прокурора м. Керчі, як на доказ незаконності передачі генеральним директором ТОВ „Лівадія" Моренко в заставу магазину № 120 необґрунтоване та постанова прокурора м. Керчі від 29.08.2001 р. про припинення кримінальної справи не може бути допустимим доказом позовних вимог позивача.

Що стосується доводів позивача про те, що довідкою від 14.10.2000 р. № 25 членів дирекції ТОВ „Лівадія" підтверджується факт того, що засідання дирекції і зборів ТОВ „Лівадія" з питання передачі магазина № 120 в заставу банку не проводилося, то вказана довідка не може бути належним доказом вимог позивача, оскільки на момент укладення угоди до договору застави позивач не існував як юридична особа і отже проведення засідання дирекції або загальних зборів ТОВ „Лівадія" або непроведення їх не могло взагалі зачіпати інтереси неіснуючої юридичної особи - позивача у даній справі.

Що стосується посилань позивача на рішення загальних зборів ТОВ „Лівадія" у вересні 1997 р. про реорганізацію товариства шляхом виділення магазину № 120, то це також не є підставою для визнання недійсною спірної угоди до договору застави, оскільки на момент її укладення власником було ТОВ „Лівадія".

Таким чином, з урахуванням викладеного, судом не вбачається достатніх правових підстав для задоволення позову.

Пунктом 6 статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо підприємство чи організацію, які є сторонами, ліквідовано.

Відповідно до статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа є такою, що припинилася з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Оскільки ТОВ «Лівадія» виключене з Єдиного державного реєстру підприємств і організацій, провадження у справі відносно нього підлягає припиненню.

У судовому засіданні, яке відбулося 06.08.2007 р. були оголошені вступна та резолютивна частини рішення в порядку статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складений та підписаний у відповідності до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України 09.08.2007 р.

З урахуванням викладеного, керуючись статями 33, 34, 49, пунктом 6 статті 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У позові Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „Феєрія” до  Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” в особі Керченського відділення Кримської республіканської філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк” відмовити.

2. Провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма „Феєрія” до Товариства з обмеженою відповідальністю „Лівадія” припинити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Іщенко І.А.