СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

19.02.2007
Справа №  7/485-ПД-06

Господарський суд Херсонської області у складі судді
Александрової Л.І. при секретарі
Матирка М.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом
Відкритого акціонерного товариства "Південний електромашинобудівний
завод", м. Нова Каховка Херсонської області

третя особа із самостійними
вимогами на стороні позивача: Фонд Державного майна України, м. Київ

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Юженергомаш", м. Нова
Каховка Херсонської області

третя особа на стороні відповідача
без самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю
"Новокаховський електромашинобудівний завод", м. Нова Каховка
Херсонської області

про
розірвання договорів та зобов'язання до виконання дій

за участю прокуратури Херсонської області,
яка вступила у справу з метою захисту державних інтересів на стороні позивача

представників
сторін:

від  позивача - Лазаренко С.А. - голова правління;

від
3-ї особи на стороні позивача - Наріжна Г.Л.- головний спеціаліст;

від
відповідача - Жариков В.І. - представник; Капшук А.В. - представник; Захаров
О.В. - представник;

від
3-ї особи на стороні відповідача - не прибув;

від облпрокуратури - М'ясников К.К.
- прокурор;

Рішення
суду оголошено в повному обсязі після закінчення розгляду справи.

Строк
вирішення спору продовжено ухвалою голови господарського суду від 09.02.07 р.

Розгляд
справи розпочатий 09.02.2007 р. з перервою до 19.02.07 р. згідно зі ст. 77 ГПК
України.

в с т а н о в
и в:

Позивач
звернувся з позовом про розірвання укладених з відповідачем договорів
купівлі-продажу, перелік яких наведено в резолютивній частині позовної заяви
(а.с. 11-13, том 1).

Крім того позивач просить визнати за
ним право власності на вищеперелічене майно та забов'язати відповідачів
повернути йому це майно.

Правовою підставою розірвання
спірних договорів позивач визначив ч. 2 ст. 651, ст. 653, ст. 654 ЦК України
(істотне порушення договору другою стороною).

3-я особа на стороні позивача
позовні вимоги підтримує.

Відповідач проти позову заперечує,
посилаючись на виконання сторонами прийнятих за спірними договорами зобов'язань
та ненадання позивачем належних доказів істотного порушення відповідачами
спірних договорів.

Крім цього, відповідач листом б/н
від 09.02.07 р. повідомив, що рішенням загальних зборів учасників товариства
від 24.10.2006 р.  Скляренко О.В. був
відсторонений від посади директора ТзОВ «Юженергомаш», виконуючим обов'язки
директора призначений Токарєв В.В., а рішенням загальних зборів учасників ТзОВ
«Юженергомаш»від 04.12.2006 р.  Скляренко
був звільнений з посади директора,  на
посаду директора призначений Токарєв В.В..

В зв'язку з цим відповідач
посилається, що з 24.10.06 р. Скляренко О.В. не мав права підписувати будь-які
документи від імені ТзОВ «Юженергомаш», а тому надані до суду документи за його
підписом та підписом осіб за наданими ним дорученнями не відображають  дійсної позиції товариства по даній справі.

Відповідно до ст. 248 ЦК України представництво
довіреності припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видає.
Згідно ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її,
повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб,
для представництва перед якими була видана довіреність.

Наказом директора ТОВ «Юженергомаш»№ 3
від 07.12.2006 року було скасовано довіреності, видані ТОВ
«Юженергомаш»будь-яким особам в період до 07 грудня 2006 року включно. Заявою
директора ТОВ «Юженергомаш», який відповідно до його Статуту є особою, що
представляє інтереси Товариства без довіреності в будь-яких органах, від 08
грудня 2006 року суд було повідомлено про скасування довіреностей на
представництво інтересів ТОВ «Юженергомаш», виданих до 07 грудня 2006 року.

За таких обставин відзив про
визнання позову від ТзОВ “Юженергомаш” за підписом В.І. Жарикова, що є  представником
за виданим Скляренко дорученням
не відображає дійсної позиції ТзОВ “Юженергомаш” по даній справі.

Посилання Жарікова В.І. на визнання
недійсним рішення загальних зборів учасників ТзОВ “Юженергомаш” від 04.12.2006
р. рішенням Новокаховського місцевого суду Херсонської області від 02.02.07 р.
до уваги не приймається, оскільки це рішення на час розгляду даної справи не
набрало законної сили.

Третя особа на стороні відповідача
підтримує викладені в позовній заяві доводи щодо фінансово-економічного
становища ТзОВ “Новокаховський електромашинобудівний завод” та підтверджує, що
дозвіл на економічну концентрацію від Антимонопольного комітету України не
отримував.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Позивач звернувся з позовом про
розірвання  вищезазначених договорів
купівлі-продажу активів: нерухомого майна, обладнання, частини частки у
статутному фонді, набутих відповідачами у власність на підставі цих договорів,
укладених відповідно до Плану санації і мирової угоди у справі № 6/34-б та
повернення об'єктів у власність ВАТ “Південелектромаш”.

Правовою підставою позовних вимог
позивачем зазаначені ч. 2 ст. 651, ст. 653, ст. 654 ЦК України з посиланням на
істотне порушення відповідачами умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст . 651 ЦК
України договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

У позовній заяві позивач зазначає,
що істотні порушення спірних договорів зі сторони відповідачів полягають  в порушенні законодавства про захист
економічної конкуренції згідно зі ст. 50 Закону України “Про захист економічної
конкуренції”;

-          у якості другого порушення позивач
зазначає, що внаслідок передачі майна за спірними договорами відповідачам у
позивача виникло податкове зобов'язання, яке, на його думку, повинно бути
відшкодовано відповідачами;

-          зазначає також недотримання
відповідачами умов п. 4.4.3 та 4.6.1 спірних договорів щодо належного та
цільового використання переданого майна та забезпечення робочих місць та
працевлаштування працівників позивача.

На підтвердження зазначених
порушень позивачем надано акт роботи міжвідомчої робочої групи по вивченню
стану справ на ВАТ «Південний електромашинобудівний завод», яка була створена
відповідно до наказу Фонду державного майна України № 1980 від 27.12.2006 р.
(а.с. 30-62, том 5).

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на на наступне.

Між позивачем та відповідачем на
підставі зазначених у позові договорів купівлі-продажу виникли, в силу ч. 2 ст.
11 ЦК України, ст. 174, ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарські
(цивільно-правові) зобов'язання.

Ці договори купівлі-продажу
(передачі/поставки) майнових активів/активів позивача відповідачу були укладені
з метою виконання позивачем своїх зобов'язань перед відповідачем в процедурі
судової санації відповідно до Доповнень до Плану санації, затверджених ухвалою
господарського суду Херсонської області від 10.01.2006 року (розділ ІІ) по
справі 6/34-б шляхом поставки сукупних валових активів в рахунок погашення
поточної заборгованості перед відповідачем на суму одержаних грошових коштів,
які були направлені позивачем на цілі відновлення платожоспроможності.

Відповідно до правовідносин, що
виникли між позивачем та відповідачем на підставі зазначених договорів та
згідно статті 2 даних договорів, позивач (відчужувач по договорам)
зобов'язався передати відповідачу відповідні активи за ціною, обумовленою
сторонами у договорах, а відповідачі для придбання зазначених у договорах
активів в повному обсязі та розрахунків за нього виконували свої зобов'язання,
передбачені Планом санації, в частині

забезпечення позивача грошовими
коштами по договорах поставки готової продукції, договору на виготовлення
комплектуючих, переуступки права вимоги (у тому числі    вексельної заборгованості позивача перед
третьою особою) договору позики.

Тобто розрахунок за придбане відповідачем
по договорах майно відбувся на умовах, визначених Доповненнями до плану
санації, затверджених ухвалою Господарського суду Херсонської області від
10.01.2006 р., розділом II, а також п. З ст. 18 закону України "Про
відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Згідно положень статей 2 кожного
договору купівлі-продажу активів, що додані позивачем до позову, розрахунок за
придбані за даними Договорами активи здійснюється шляхом погашення
заборгованості позивача (відчужувача майна) перед відповідачами на відповідну
суму, що вказана у ст. 1 кожного договору.

Всі погоджені позивачем та
відповідачем умови зазначених нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу
активів виконані сторонами у повному обсязі та належним чином, про що свідчить
отримання відповідачем від позивача вказаних у договорах активів у власність та
погашення заборгованості позивача перед відповідачем у визначених у договорах
сумах.

Відповідно до ч. 1ст. 632 ЦК
України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно ч. З ст.
632 ЦК України, зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України
передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у
договорі купівлі-продажу, що відповідачем і було фактично зроблено.

Згідно актів-приймання передачі,
укладених згідно даних договорів купівлі-продажу і доданих позивачем до позову,
відповідачами було передано, а позивачем прийнято відповідне майно, передбачене
договорами, відповідно до їх умов, передбачених договорами.

Виникнення у відповідача права на
податковий кредит по ПДВ по зазначеним договорам при отриманні від позивача
податкових накладних, та виникнення при цьому у позивача податкових
зобов'язань, передбачено нормами закону України "Про податок на додану
вартість".

Позивач зазначає у позові про те,
що внаслідок надання відповідачу податкових накладних і передачі майна за
договором відповідачем не було сплачено як місцевих, так і загальнодержавних
податків на суму отриманого податкового кредиту від придбання майна на підставі
доповнень до плану санації.

Такі твердження позивача не
ґрунтуються на нормах закону, так як ні закон "Про податок на додану
вартість ", ні будь-який інший закон України, ні інші нормативні акти не
містять таких наслідків при отриманні платником податків права на податковий
кредит, як несплата місцевих і загальнодержавних податків на суму отриманого
податкового кредиту.

Крім того, питання сплати податків
і зборів відповідачем, не відноситься і не може в силу закону відноситися до
компетенції позивача, і не має відношення до даного спору.

Таким чином, відповідач не допустив
порушень своїх зобов'язань по договорах купівлі-продажу і сплатив позивачу
повну ціну отриманого майна, визначену сторонами у договорах, що і передбачено
норами ч. 1 ст. 632, ч. 1 ст. 691 та ч. 2 ст. 692 ЦК України (без будь-якого
розстрочення платежу), та договори купівлі-продажу майна є повінстю виконаними,
оскільки фактично і юридично виконані взаємні зобов'язання сторін, передбачені
дими договорами, у зв'язку з їх виконанням.

Відповідно до ст. 10 кожного з
наданих позивачем договорів купівлі-продажу та на підставі ст. 651 ЦК України,
договір може бути розірваний, у тому числі у судовому порядку, у разі
невиконання однією із сторін договору умов договору.

У зв'язку з тим, що умови договорів
відповідачем виконані, то законних підстав для розірвання договорів немає.

Крім того, частиною 2 ст. 653 ЦК
України передбачено правові наслідки розірвання договору - у разі розірвання
договору зобов'язання сторін припиняються. Однак у даному випадку зобов'язання
позивача і відповідачів по договорах купівлі-продажу майна вже були припинені у
зв'язу з їх виконанням відповідно до умов цих договорів: майно передане і
розрахунки за нього проведені, що відповідно до положення ст. 10 кожного
договору означає, що ці договори вважається виконаними.

За змістом ст. 651 та ст. 653 ЦК
України, підстави та наслідки розірвання договорів можуть бути застосовані лише
щодо договорів та зобов'язань по договору, які ще не виконані.

Частиною 4 ст. 653 ЦК України
визначено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане
ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Договорами купівлі-продажу майна,
які позивач вимагає розірвати, не встановлено право сторін вимагати повернення
виконаного ними за зобов'язаннями до моменту подання вимоги про розірвання
договору.    Не встановлено такого права
і законом.

На підставі даної норми ч. 4 ст.
653 ЦК України позивач не має права вимагати повернення переліченого у позові
майна, і не має права ставити позовну вимогу про визнання права власності за
позивачем на перелічене у позові майно.

Вищий господарський суд України у
постанові від 04.10.2005 р. по справі № 9/25-05 зазначив, що відповідно до
вимог ч. 4 ст. 653 ЦК України, яка передбачає правові наслідки зміни або
розірвання договору, сторони не мають права вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо
інше не встановлено договором або законом (дана постанова ВГСУ є чинною, у
порушенні провадження з її перегляду було відмовлено ухвалою Судової палати
Верховного суду України від 8 грудня 2005 р.).

Щодо позовної вимоги позивача про
визнання за ним права власності на майно, то позивачем не надано доказів
неправомірності набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, вказане
в спірних договорах купівлі-продажу майна.

Право власності на нерухоме майно
набуте відповідачем на законних підставах, про що свідчать договори
купівлі-продажу майна, які у відповідності до вимог закону нотаріально
посвідчені та зареєстровані у Державному реєстрі правочинів.

Отже, законність передачі
відповідачу зазначеного майна підтверджується:

-          ухвалою Господарського суду
Херсонської області від 17.01.2006р. у

справі № 6/34 „Б", якою було
затверджено мирову угоду в процедурі

санації ВАТ „Південелектромаш"
та припинено провадження у справі про

банкрутство цього товариства,

-          постановою Запорізького апеляційного
господарського суду від 12.04.2006р. у справі № 6/34 „Б", якою залишена в
силі ухвала про затвердження мирової угоди та визнано, що така мирова угода, в
якій зазначено, що питання набуття у власність майна боржника регулюються та
визначаються затвердженим судом Планом санації - є такою, що повністю
відповідає вимогам чинного законодавства України,

-          постановою Вищого Господарського суду
України від 16 серпня 2006р. у справі № 6/34 Б, якою постановлені у справі про
банкрутство означені судові рішення залишені без змін.

Окрім того, ухвалою Верховного Суду
України від 12.10.2006року відмовлено у порушенні касаційного провадження з
перегляду постанови ВГС України від   16
серпня 2006 року.

Постановою ВГС України від
16.08.2006р. встановлено, що «... Також необгрунтованими є твердження
кредиторів про незаконне набуття інвесторами права власності на майно боржника.
Такі умови встановлені Планом санації боржника та доповненнями до нього
відповідно до ч.З ст.18 Закону....".

Таким чином, законність передачі
спірного майна боржником відповідачу - встановлена судовими рішеннями, які
мають законну силу та преюдидіальне значення при вирішення позову боржника,
який намагається стверджувати про нібито порушення при укладання договорів.

Відповідно до ч.2. ст.35 ГПК України,
факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи,
не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

Як позивач, та і відповідач були
учасниками провадження у справі про банкрутство.

Більш того, відповідно до частини 2
ст. 11 Закону України “Про судоустрій України"

„2. Судові рішення, що набрали
законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян
та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території
України. Обов'язковість урахування (преюдиціальність) судових рішень для інших
судів, органів прокуратури, слідства, дізнання визначається процесуальним
законом".

Обов'язковість вказаних судових
рішень, в тому числі й для позивача у цій справі прямо встановлена як статтями
124, 129 Конституції України, так і ст. 115 ГПК України.

Тобто постанова ВГСУ, якою
підтверджена законність набуття  відповідачем права  власності
на  майно   позивача
є  чинною   і
підлягає безумовному виконанню та дотриманню учасниками правовідносин.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Щодо посилань в позові на порушення
відповідачем антимонопольного законодавства, то позивач, оспорюючи дії з
набуття відповідачами спірного майна як такі, що потребували дозволу
Антимонопольного комітету, мотивує іх тим, що відповідачі внесли одержане за
спірними договорами майно до статутного фонду ТзОВ “Новокаховський
електромашинобудівний завод”.

Проте, подальші дії відповідача
щодо розпорядження майном набутим за планом санації  боржника не можуть якимось чином впливати на
інтереси останнього.

В порушення вимог ст. 33 ГПК
України позивачем не надано належних доказів своїм твердженням про розмір
сукупної вартості активів позивача і відповідача та сукупного  розміру реалізації товарів, обсягу реалізації
товарів відповідачів та свого, вартості власних активів та сукупний обсяг
реалізації в Україні товарів віпдовідача.

При цьому  позивач обґрунтував свої вимоги тим, що, на
його думку, передача майна відбулася з істотним порушенням вимог
антимонопольного законодавства.

Згідно ст.1 Закону України «Про
Антимонопольний комітет Украйни»АМК України є державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції
у підприємницькій діяльності.

Стаття 3 Закону України "Про
Антимонопольний комітет України" визначає основним завданням АМК участь у
формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, контролю за
концентрацією, узгодженими діями суб'єктів господарювання, сприяння розвитку
добросовісної конкуренції тощо.

Згідно з частиною другою статті 7
названого Закону цей Комітет у сфері здійснення контролю за дотриманням
законодавства про захист економічної конкуренції має, зокрема, такі
повноваження:

...1) розглядати заяви і справи про
надання дозволу, надання висновків, попередніх висновків стосовно узгоджених
дій, концентрації, проводити дослідження за цими заявами і справами;

2) приймати передбачені
законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за
заявами і справами про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію, надавати
висновки, попередні висновки стосовно узгоджених дій, концентрації, висновки
щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної
конкуренції;

-          дозволяти або забороняти узгоджені
дії, концентрацію.

Згідно
п.11) частини 1 ст.7 цього ж Закону АМК України має, зокрема, такі
повноваження: проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а
також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання
на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження); та згідно п.12)
- визначати наявність або відсутність контролю між суб'єктами господарювання.

Відповідно
до частини першої статті 22 Закону України "Про захист економічної
конкуренції" на органи АМК покладено здійснення державного контролю     за
концентрацією     суб'єктів    господарювання    (далі концентрація)  -  з
метою запобігання  монополізації товарних
ринків,

зловживанню     монопольним     (домінуючим)     становищем,     обмеженнк конкуренції.

Згідно з частиною першою статті 25
Закону України "Про захист економічної конкуренції" АМК чи
адміністративна колегія АМК надають дозвіл на концентрацію у разі, якщо вона не
призводить до монополізації чи суттєвого обмеження конкуренції на всьому ринку
чи в значній його частині.

При цьому стаття 1 Закону України
"Про захист економічної конкуренції" визначає монополізацію як
досягнення суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на
ринку товару підтримання або посилення цього становища. Монопольне (домінуюче)
становище суб'єкта господарювання визначається згідно з приписами статті 12
названого Закону.

Відповідно до згаданої статті 12
Закону України "Про захист економічної конкуренції" розпорядженням
АМК від 05.03.2002 N 49-р затверджено Методику визнання монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку (далі - Методика),
зареєстровану в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 за N 317/6605, як
нормативно-правовий акт, який виданий органом виконавчої влади і підпадає під
ознаки статті 1 Указу Президента України від 03.10.92 N 493/92 "Про
державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів
виконавчої влади".

Згідно
з пунктами 1.2 і 1.3 Методики:

-          вона встановлює порядок визначення
монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку і
призначена для аналізу діяльності суб'єктів господарювання, груп суб'єктів
господарювання та споживачів з виробництва, реалізації, придбання товарів,
надання послуг, виконання робіт на загальнодержавних та регіональних ринках;

-          метою визначення монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку є отримання
необхідної інформації для прийняття рішень з питань, зокрема, контролю за
узгодженими діями, концентрацією.

Аналізуючи викладені норми закону, Вищий
господарській суд України в п. 8 свого Оглядового листа № 01-8/2361 від
24.10.2006р. „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із
застосуванням конкуренційного законодавства України (за матеріалами справ,
розглянутих у касаційному порядку, Вищим Господарським судом», зазначив:

„З наведеного випливає, що
прийняттю судового рішення мало передувати визначення АМК монопольного
(домінуючого) становища певних суб'єктів господарювання на певних ринках у
відповідності з приписами Методики. Відтак попередні судові інстанції у
розгляді даної справи повинні були з'ясувати обставини, пов'язані з тим, чи
відбулося визначення монопольного (домінуючого) становища названих суб'єктів
господарювання на зазначених в оспорюваному рішенні ринках згідно з Методикою. Таке
встановлення включає застосування як структурних, так і поведінкових
показників, що характеризують стан конкуренції на ринку. При цьому застосування
структурних показників зумовлюється встановленням об'єктів аналізу, визначенням
товарних, територіальних (географічних), часових меж ринку тощо на підставі
інформації, що може бути використана для визначення монопольного (домінуючого)
становища, з необхідності таких встановлення та визначення, здійснюваних АМК чи
їого органом, виходив й Верховний Суд України у прийнятті постанови від
.3.09.2005 N 39/225.

Однак місцевий господарський суд
названих обставин не з'ясував, іатомість вдавшись до самостійного дослідження
на підставі Методики ринків товарів, у тому числі товарних та територіальних
меж шнку, питань формування цін на ринках товарів тощо, перебравши на :ебе не
притаманні суду і не віднесені до його повноважень функдії, які здійснюються
виключно органами АМК. Суд мав перевірити правильність застосування АМК норм
матеріального і процесуального права у прийнятті оспорюваного рішення, але не
повинен був здійснювати визначення монопольного (домінуючого) становища
суб'єктів господарювання на ринку власними силами".

Отже, з викладеного вбачається, що
у господарського суду відсутня компетендія на дослідження питань економічної
концентрації та висновків про наявність складу порушення антнмонопольного
законодавства, оскільки цьому має передувати вивчення ринку відповідно до
викладених приписів Закону органами Антнмонопольного комітету України.

Факт    порушення
антнмонопольного
законодавства    може    бути встановлений  лише
органами   АМК  України
за  правилами   розділу
VII «Розгляд   справ   про
порушення   законодавства  ххрсг конкуренції»Закону України «Про захист
економічної конкуренції».

Таким
чином, для того аби зробити висновок щодо наявності підстав для обо'язкового
одержання згоди АМК України на економічну концентрацію, та чи є такі дії
економічною концентрацією, необхідно спочатку вивчити викладені питання, що є
виключною компетенцією АМК України.

Так, згідно частини 4 ст.7 Закону
України „Про Антимонопольний комітет України", здійснення іншими органами
влади повноважень Антнмонопольного комітету України, передбачених, зокрема,
пунктами 1-4 та 11 ч.І та пунктами 1,2,4 частини 2 ст.7 цього Закону - не
допускається.

Отже, в силу частини 2 ст.34 ГПК
України, згідно якої обставини справи, які відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися
іншими засобами доказування, вимоги позивача є необгрунтованими і задоволенню
не підлягають.

Наявність чи відсутність порушення
антимонопольного законодавства може бути встановлена лише органами АМК України
за результатами здійснення спедіальної продедури, чітко прописаної ст.ст. 35-49
Закону України „Про захист економічної конкуренції", і наявність
правопорушення може бути підтверджена прийнятим за результатами розгляду справи
рішенням органу АМК України.

Натомість, доказів порушення
антимонопольного законодавства -позивачем не надано.

Більше того, заходи
відповідальності, встановлені державою за недотримання вимогсіцодо одержання
згоди на концентрацію - визначені у статтях 51-55 вказаного Закону, та вони не
передбачають таку міру відповідальності як відібрання у набувача набутого майна
з передачею його колишньому відчужувану.

Зробивши ґрунтовний аналіз положень
законодавства України з питань економічної концентрацію та обставин справи,
можна зробити висновок, що при набутті у власність ЗАТ «ЗКЕМ»майна ВАТ
«Південелектромаш»не мала місде кондентрадія суб'єктів господарювання.

Інші доводи позивача, наведені у
позовній заяві - не мають жодного відношення до заявлених вимог, тобто не
стосуються предмету доказування позовних вимог, які обґрунтовані позивачем
ст.ст. 651, 653,654 ЦК України.

Посилання позивача на Державну
програму приватизації в якості обгрунтування позову - не можуть братися до
уваги з таких підстав.

Державне програма приватизації, як
і Закон України „Про приватизацію майна державних підприємств" регулює
відносини пов'язані з процесом приватизації, в тому числі й виконання покупцем
своїх приватизаційних зобов'язань, майна державних підприємств, тобто майна,
яким це підприємство володіє на праві повного господарського відання чи
управління, а не на праві власності.

Проте, у відкритому акціонерному
товаристві, яке хоч і створене в процесі приватизації, з моменту перетворення
унітарного підприємства у ВАТ -
держава  набуває  право
власності  лише   на
цінні  папери,   що випускаються на вартість майна, внесеного
державою до статутного фонду такого ВАТ.

Так, з моменту перетворення
державного підприємства у відкрите акціонерне товариство (з моменту
корпоратизації) держава, в особі ФДМ України набула права власності лише на
цінні папери цього товариства, тобто на акції ВАТ „Південелектромаш", в
обмін на внесене нею (державою) до статутного фонду Товариства майно.

Так, згідно ст.115 ЦК України саме
господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками
товариства у власність.

Аналогічний висновок вбачається зі
ст.ст, 134, 139, 140 ГК України, згідно яких власником внеску засновника є
створений за його участю суб'єкт господарювання.

Такий учасник, якій в обмін на
внесене до статутного фонду (капіталу) товариства майко, одержує у власність
відповідну кількість акцій, емітованих цим товариством - має лише права, які
никають з володіння цінними паперами, тобто корпоративні права: право на участь
в управлінні, право на одержання дивідендів тояю.д

Тобто
акціонер - не має права власності на майно товариства.

Не можна одночасно мати право
власності на майно передане до статутного фонду товариства та на дійні папери,
які на цю вартість майна придбані таким учасником.

Отже, майно, яке держава внесла до
статутного фонду ВАТ „Південелектромаш" є власністю самого ВАТ, а не
держави в особі ФДМ України.

В обмін на це майно держава в особі
ФДМУ одержала право власності на визначену кількість акції ВАТ.

Таким чином, оскільки інвестори у
справі про банкрутство ВАТ„Південелектромаш" (відповідач у цій справі)
набув права власності на майно, що належало на праві власності самому боржнику,
а не державі в особі ФДМУ, і більш того, відповідач у справі за оспорюваними
договорами не придбавав ніяких акцій цього ВАТ, які б належали державі
-Державна програма приватизадії застосуванню до спірних правовідносин застосуванню
не підлягає.

Враховуючи  надані позивачем в судовому засіданні копії
документів і зокрема, акту роботи міжвідомчої групи та листів ФДМУ України
вбачається за необхідне зауважити наступне.

Позивач вказує на порушення ст. 133
Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, яка передбачає: „У разі
розірвання договору купівлі-продажу державного майна за рішенням суду у зв'язку
з іевиконанням покупцем договірних зобов'язань об'єкт приватизації іідлягає
поверненню в державну власність". Очевидно, під об'єктом іриватизації
Позивач розуміє власність, угоди щодо якої оспорює.

Державна програма приватизації на
2000-2002 роки, на порушення шов якої посилається Позивач, в ст. 1 якої
зазначає, що даною програмою шзначаються основні цілі, пріоритети, завдання та
способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці
Крим, та зідчуження комунального майна. Тобто, сферою застосування Державної
ірограми приватизації на 2000-2002 роки є правовідносини що зиникають щодо
майна, яке є в державній власності.

Але право власності на майно
Відповідачем набуто не шляхом приватизадії державного майна, а шляхом
підписання договорів купівлі-іродажу активів недержавної форми власності,
укладених згідно Плану санації в процедурі банкрутства. Тобто, правовідносини
та правочини, що розглядаються не належать до приватизаційних, оскільки
предметом цих договорів було відчуження майна, яке не належало до державного.

Згідно ст. 1 Закону України „Про
приватизацію державного майна": „Приватизація державного майна (далі -
приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і
майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних
осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону з метою підвищення
соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на
структурну перебудову економіки України".

Згідно ст. 5 Закону України „Про
приватизацію державного майна" до об'єктів державної власності, що
підлягають приватизації, належать:

- майно підприємств, цехів,
виробництв, дільниць, інших підрозділів, які є єдиними (цілісними) майновими
комплексами, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується
технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, з
структури якого вони виділяються,

-          об'єкти незавершеного будівництва та
законсервовані об'єкти,

-          акції
(частки,  паї),   що
належать  державі у  майні
господарських

товариств
та інших об'єднань.

Позивач
за організаційно-правовою формою є відкритим акціонерним товариством, 75% акція
якого належить державі. Державі належать акції,
а не майно ВАТ"Південелектромаш".

Згідно ст.ст. 24-28 Закону України
«Про господарські товариства»власники акцій акціонерного товариства мають право
власності на акції цього товариства. Право володіння акціями передбачає право
(згідно ст.195 ЦКУ) на ^участь в управлінні емітентом і одержання частини
прибутку, зокрема у вигляді дивідендів, та частини майна при ліквідації
емітента. Тобто держава не є
власником майна ВАТ, а може ним стати лише при ліквідації ВАТ, якщо воно
залишатиметься після розрахунків з кредиторами.

Викладене підтверджується
Постановою президії Київського обласного суду від 20 травня 1999 року
(опубліковано в Рішеннях Верховного Суду України - 2000 р, с.39-40, копія
додається) в якій зазначається: «статтями 4,5 Закону України від 18 червня 1991
року «Про цінні папери і фондову біржу»не передбачено набуття акціонером поряд
із правом власності на акції також права власності на частку в майні АТ (за
винятком випадків його ліквідації).

Верховний Суд України в Постанові №
3/566а від 18.02.2002 року зазначає: «неможливо одночасно матн право власності
на акції та на майно, передане як оплату за акції». Цим ще раз підтверджується
теза про те, що право власності на акції підприємства не передбачає, а виключає
право власності на майно цього підприємства.

З цього вбачається, що застосування
норм приватизаційного законодавства в даному випадку є безпідставним, тим паче
безпідставним є твердження про його порушення.

Державні органи і, зокрема, Фонд
держмайна згідно ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного
майна»здійснюють повноваження, передбачені цим законом лише щодо державного
майна, зокрема відповідно ч.З ст. 7:

продають майно, що перебуває в
державній власності, в процесі його приватизації - чого не мало місця в даному
випадку,

контролюють виконання умов
договорів купівлі-продажу державного майна - тобто до оспорюваних договорів ФДМ
не може здійснювати будь-які функції контролю щодо виконання оспорюваних
договорів.

Частина 5 ст. 7 цього ж Закону
встановлює: «Державні органи приватизації не мають права втручатись в
діяльність підприємств, за винятком випадків, передбачених законодавством
України і установчими документами  цих підприємств”.  В
даному  випадку  ні законодавством України, ні установчими
документами ЗАТ «Завод крупних електричних машин»не передбачено жодної
можливості втручання ФДМ в господарську діяльність підприємства, а складений
міжвідомчою робочою групою ФДМ Акт, який залучено до матеріалів справи, з
урахуванням цих обставин може бути розцінений як втручання в господарську
діяльність Відповідача.

Згідно ст.7 Постанови ВР «Про
Тимчасове положення про ФДМ України»ФДМ, його регіональні відділення та
представництва не мають права втручатись в у господарську діяльність
підприємств, за винятком випадків, передбачених законодавством України і
установчими документами цих підприємств. Саме тому перевірку, проведену
міжвідомчою робочою групою ФДМ Відповідач вважає втручанням у власну
виробничо-господарську діяльність.

Оскільки ФДМ є власником значного
пакету акцій, то він має право на аналіз діяльності юридичної особи, акціями
якої він володіє. Але результати

цього аналізу є внутрішнім
документом ВАТ і не є нормативним актом в правовідносинах між ВАТ та відповідачами.

Отже, дії, вчинені Фондом держмайна
України щодо проведення перевірки стану виконання умов оспорюваних договорів,
його висновки щодо необхідності повернення майна від покупців - є діями, що
встановлені ст. 27,28 Закону України «Про приватизацію державного майна»лише
для договорів купївлї-продажу державного майна.

За таких обставин акт роботи
міжвідомчої групи по вивченню стану на ВАТ “Південелектромаш” є неналежним
доказом по даній справі.

Крім того, позивач   не
виконав   вимоги   ст.
188   Господарського   Кодексу України щодо розірвання
господарських договорів, оскільки:

ч. 2 та ч. 4 ст. 188 ГК України
передбачають, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або
розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за
договором, і у лише у разі не досягнення згоди щодо розірвання договору або не
отримання відповіді у встановлений строк, заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду,

однак відповідач не отримував від
позивача пропозицій щодо розірвання вказаних у позові договорів,.

Позивачем у даній справі., не
надані докази в підтвердження звернення до відповідачів про розірвання
договорів, відповідно до п. 2 ст. 188 ГК України.

Це означає, що позивач не
дотримався обов'язкового за законом порядку розірвання договору, внаслідок чого
не має підстав стверджувати про існування спору між позивачем і відповідачами
про розірвання договору, і за таких обставин позовні вимоги не можуть бути
задоволені.

Неможливість задоволення таких
позовних вимог у разі недотримання сторонами передбаченого законом порядку
розірвання договорів підтверджується чинною судовою практикою.

Так, зокрема, у постанові Вищого
господарського суду України від 14.12.2005 р. у справі № 4/ 137 (у порушенні
провадження з перегляду якої було відмовлено ухвалою Верховного суду України
від 9 лютого 2006 року), зазначено таке:

Відповідно до ст. 33 ГПК України
позивачем не надані докази в підтвердження звернення позивача до відповідача
про розірвання договорів, відповідно до п. 2 ст. 188 ГК України.

Оскільки господарські суди
розглядають справи у спорах, що виникають при зміні або розірванні договорів,
то тільки дотримання сторонами встановленого статтею 188 Господарського кодексу
України порядку зміни та розірвання договору і недосягнення при цьому згоди
може свідчити про наявність між: сторонами спору. Якщо ж особа, яка бажає
змінити або розірвати договір, не зверталася з відповідною пропозицією до іншої
сторони, то в цьому разі не має підстав стверджувати про існування спору між:
сторонами.

Таким чином, оскільки позивач не
звертався до відповідача з пропозицією про розірвання договору, то у позивача
немає підстав стверджувати про існування спору між: ним та відповідачем про
розірвання договору та надавати його на вирішення суду на підставі п. 4 ст. 188
ГК України.

Позовні вимоги в частині розірвання
договору не підлягають задоволенню.

За таких обставин суд не приймає до
уваги твердження позивача, що процедура розірвання договору  має рекомендаційний характер.

Отже, враховуючи вищенаведене, в
задоволенні позову має бути відмовлено.

Враховуючи наведене вище, підстав
для задоволення позивача про забезпечення позову шляхом накладання арешту на
спірне майно немає.

На підставі викладеного та
керуючись ст. 82-85 ГПК України

в и р і ш и
в:

1.          В задоволенні  позову відмовити.

2.          Копію рішення надіслати сторонам, 3-м
особам та прокурору.

Суддя
Л.І. Александрова