ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
справа № 20-4/004-5/490
ПОСТАНОВА

і м е н е м     У к р а ї н и

"26" листопада 2007 р.  09:20                                                                                          м. Севастополь

Господарський суд міста Севастополя в складі:

судді Євдокимова І.В., при секретері Чорної М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Севастополі адміністративну справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судноремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство”

(99001, м. Севастополь, вул. Героїв Севастополя,13)

до Державної податкової інспекції у Нахімовському районі м. Севастополя

(99001, м. Севастополь, вул. Героїв Севастополя, 74)

про визнання недійсним податкових повідомлень-рішень,

Представники сторін:

Позивач - Веремчук Марина Андріївна, представник, довіреність № б/н від 20.09.07,      ТОВ Спільне Російсько - Українське підприємство " ССЗ "Лазаревское Адміралтейство";

Відповідач - Трипус Євген Володимирович, головний державний податковий інспектор, довіреність № 2902/10-0 від 24.05.07,      Державна податкова інспекція у Нахімовському районі м.Севастополя;

Відповідач - Котова Валентина Олександрівна, завідувач сектором перевірки відшкодування ПДВ відділу контрольно-перевірочної роботи, довіреніть № 372/10/10 від 30.01.07,       Державна податкова інспекція у Нахімовському районі м.Севастополя;

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Севастопольський судноремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” звернулось до господарського суду міста Севастополя з позовом до Державної податкової інспекції у Нахімовському районі м. Севастополя про визнання недійсним податкових повідомлень-рішень № /0 від 24.11.2005 та №/0 від 24.11.2005, просить зобов’язати відповідача збільшити для ТОВ “Севастопольський судноремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” суму бюджетного відшкодування.

Позивач доповнив позовні вимоги, просить визнати недійсним податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Нахімовському районі міста Севастополя №/1 від 21.12.2005 і № /1 від 21.12.2005.

Рішенням господарського суду м. Севастополя від 10.03.2006 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.04.2006 рішення господарського суду м. Севастополя від 10.03.2006 змінено. Позовні вимоги задоволено частково.

Визнані недійсними податкові повідомлення-рішення ДПІ у Нахімовському районі м. Севастополя:  № /0 від 24.11.2005, №/0 від 24.11.2005.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.10.2007 рішення господарського суду міста Севастополя від 10.03.2006, постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 12.04.2006  скасовані, справа № 20-4/004 передана до господарського суду міста Севастополя для розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою суду від 23.10.2007 справа прийнята до провадження суддею І.В. Євдокимовим , призначено попереднє судове засіданні на 08.11.2007.

У зв’язку з тим, що у попередньому судовому засіданні суд встановив відсутність можливості врегулювання спору мирним шляхом, ухвалою від 08.11.2007 підготовче провадження було закінчено, справа призначена до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  відповідач безпідставно, без врахування ратифікованою Україною ст.8-а Угоди  “Про  створення зони вільної торгівлі” від 15.04.1994 (у редакції Протоколу про внесення змін і доповнень до неї від 02.04.1999)  встановив порушення позивачем вимог Закону України “Про ПДВ” по застосуванню нульової ставки при обкладенні податком на додану вартість  операцій по ремонту військових кораблів ЧФ РФ.  Позивач вважає, що оскільки послуги з ремонту військових кораблів ЧФ РФ надавались за межами митної території України, він правомірно не оподатковував вартість ремонту ПДВ, застосував при цьому нульову ставку податку.

В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, та просить суд визнати недійсними податкові повідомлення-рішення № /0 від 24.11.2005 та №/0 від 24.11.2005.

Відповідач   позовні вимоги не визнав, вважає доводи  позивача такими, що не відповідають фактичним обставинам  справи  і законодавству,  оспорюванні рішення він вважає прийнятими відповідно до діючого законодавства України,  а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Також відповідач вказує, не те, що позивач безпідставно з порушенням п.п.1.4., 1.14 ст.1, п.п.6.2.1 п.6.2. ст.6 Закону України “Про ПДВ” застосував до вартості послуг з ремонту військових кораблів ЧФ РФ нульову ставку ПДВ без наявності вантажних митних декларації, які підтверджують факт експорту товарів-матеріальних цінностей, використовуваних при проведенні ремонтних робіт. Відносно  ст.8-а Угоди  “Про  створення зони вільної торгівлі” від 15.04.1994 (у редакції Протоколу про внесення змін і доповнень до неї від 02.04.1999), згідно якої не обкладаються ПДВ роботи (послуги), які експортуються з місцевих території країн -СНД, відповідач вважає, що ця норма застосовується тільки при підтвердженні вантажними митними деклараціями експорту товарів-матеріальних цінностей, використовуваних при проведенні ремонтних робіт.

01.09.2005 набрав чинність Кодекс адміністративного судочинства України від 06.07.2005 №2747-IV, яким до компетенції адміністративних судів віднесено вирішення публічно-правових спорів, у яких хоча б однією стороною є суб'єкт владних повноважень

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненнями суб’єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України дано визначення суб’єкта владних повноважень, згідно з яким –це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 4 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” встановлено, що Державна податкова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади. Державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підпорядковуються Державній податковій адміністрації України. Державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні та об’єднані державні податкові інспекції підпорядковуються відповідним державним податковим адміністраціям в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до статті 2 Закону України “Про державну податкову службу в Україні” завданням органів державної податкової служби є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов’язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством.

Згідно з підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України “Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами” органами, уповноваженими здійснювати заходи з погашення податкового боргу, є виключно податкові органи.

Системний аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що органи Державної податкової адміністрації України є органами виконавчої влади, їм надано право здійснювати контроль за правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів та здійснювати заходи погашення податкового боргу, зокрема, примусово, шляхом звернення до суду.

Проаналізувавши суб’єктний склад та характер правовідносин, суд вважає, що звернення позивача до суду із вимогою про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № 299 від 28.04.2005 є публічно-правовим спором, підвідомчим адміністративним судам України.

Відповідно до пункту 6 розділу VII Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, позов підлягає розгляду господарським судом в порядку адміністративного судочинства.

Згідно зі ст.ст. 27, 49, 51, 121, 130 Кодексу адміністративного судочинства України, представникам сторін, роз'яснені їх процесуальні права і обов'язки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслуховуючи пояснення представників сторін , суд

В с т а н о в и в :

Державною податковою адміністрацією у Нахімовському районі міста Севастополя була проведена позапланова  виїзна документальна перевірка позивача, за результатами  якої складено  акт від 14.11.2005 № 105/10/23-423/30394016/105 про результати позапланової виїзної  документальної перевірки ТОВ “Севастопольський судноремонтний завод "Лазарєвське Адміралтейство" з питання відшкодування податку на додану вартість за  серпень 2005 (далі –Акт перевірки).

У акті перевірки (стр.10-15 Акту) встановлено те, що  позивач згідно державному контракту за № 4199011 от 20.12.2002 та додатковій угоді  за № 714/13/27/ДЭ/0172-05 від 16.02.2005  за роботи по ремонту ББК “Очаків”та ПЛ-380 отримав у серпні 2005 від Генерального замовника (Міністерство оборони Російської  Федерації) аванс, якій у сумі 4174410,2 грн. відобразив в податкової декларації за серпень 2005 як експортну операцію.

За результатами перевірки згідно податковому рішенню–повідомленню  за № /0 від 24.11.2005 до позивача застосовані донарахування податкових зобов'язань по ПДВ у розмірі 598611,04грн. і штрафна санкція 214469,1 грн., а всього 813080,4 грн. Також згідно  податковому повідомленню-рішенню № /0 від 24.11.2005,  відповідач зменшив позивачеві суму бюджетного відшкодування ПДВ у загальному розмірі 265338 грн.

Вивчивши матеріали справи, надані докази, заслухавши представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

У  2005 році між позивачем як головним виконавцем і Міністерством оборони Російської Федерації як генеральним замовником, були укладені додаткові угоди до державних контрактів, а саме: додаткова угода за № 714/13/27/ДЭ/0172-05 від 16.02.2005 до державного контракту № 4199011 от 20.12.2002 по ремонту (з модроботами та докуванням) ББК “Очаків”(пр. 1134Б зав. № С-2002) та додаткова угода №7 14/13/27ДЭ/0171-05 від 16.02.2005 до державного контракту № 4199011 от 20.12.200 по ремонту (з модроботами та докуванням) замовлення ПЛ-380. На підставі контракту і укладених додаткових угод позивачем здійснювався ремонт військових кораблів, які належать Російський Федерації (прапор Росії). З основного змісту контрактів укладених між позивачем і Міністерством оборони РФ відносно військово-морських кораблів, що знаходяться під прапором Російської Федерації (БПК “Очаків”, ПЛ-380) вбачається, що такі контракти стосуються виключно виконання робіт і  підрядних взаємовідносин. Згідно статті 837 глави 61  Цивільного Кодексу України №435-IV від 16.01.2003 договір підряду –це договір, де одна сторона (підрядник) зобов’язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Аналіз суттєвих умов Державного контракту №4199011 від 20.12.1999 та додаткових угод до нього свідчить про те, що зазначеній контракт є виключно договором підряду по виконанню робіт щодо ремонту військових кораблів (суден) Російського Чорноморського флоту, де замовником є нерезидент - Міністерство оборони Російської Федерації (військова частина).

Відповідно до абз.2. п.1.4 ст.1 Закону України „Про податок на додану вартість” які-небудь операції цивільно-правового характеру по виконанню робіт є постачанням послуг. Місце, де фактично  надаються послуги з ремонту військово-морських кораблів, співпадає  з територією  судна військово-морського  корабля, що знаходиться під прапором Російської Федерації. Згідно п.п.3.1.1. ст.3 Закону України „Про податок на додану вартість” постачання послуг з місцем надання на митній території України є об'єктом обкладення ПДВ. Поняття митної території України законодавцем встановлено ст. 5 Митного кодексу України, згідно якої територія України, зайнята сушею, територіальне море, внутрішні води і повітряний простір, а також штучні острови, установки і споруди, що створюються у виключній морській економічній зоні України, на яку поширюється виключна юрисдикція України, становлять єдину митну територію України.

Відповідно до норм міжнародного права, зокрема, ст. ст. 29, 30, 31, 32 Конвенції ООН по морському праву від 10.12.1982 (ратифікована Україною 03.06.1999 та є частиною національного законодавства України згідно ст.9 Конституції України та ст.9 Закону України “Про систему оподаткування”) військові кораблі іноземних держав мають імунітет (на них не поширюється будь-яка юрисдикція прибережної держави). Відповідно до ст.91 вказаної Конвенції  кожна держава визначає умови надання своїй національності судам, реєстрації судів на його території і права плавати під його прапором. Судна мають національність тієї держави, під прапором якого вони плавають. Таким чином, військові кораблі іноземної держави не становлять митну територію України, оскільки на них не розповсюджується юрисдикція України.

Таким чином, послуги з ремонту військових кораблів іноземних держав надаються та призначені для споживання за межами митної території України. Тому надані позивачем послуги з  ремонту, відносяться до експортних операцій, і здійснені за межами України та не повинні оподаткуватись податком на додану вартість.

Згідно статті 19 Закону України "Про систему оподаткування", п.11.4. ст.11 Закону України „Про податок на додану вартість” якщо міжнародним договором України, ратифікованим Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що містять закони України про оподаткування, то застосовуються правила міжнародного договору. Також, відповідно до частини першої статті 9 Конституції України міжнародні договори, що діють, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Суд погоджується з доводами позивача відносно міжнародно-правових підстав звільнення здійснених та експортованих позивачем робіт (послуг) від обкладення ПДВ. Такі підставі перевірені судом, та зводяться до наступного. Між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав (у т.ч. між Україною і Російською Федерацією)  у місті Москві 15.10.1994  підписана Угода  про  створення зони вільної торгівлі. Також між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав (в т.ч. між Україною і Російською Федерацією)  у м. Москві  02.04.1999   підписано  Протокол про внесення змін і доповнень до Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994. Вказана Угода про створення зони вільної торгівлі і Протокол  ратифіковані  Законом України  від 06.10.1999 № 1125-XIV. Вказана міжнародна угода вступила в силу,  діє  і має пріоритет (найвищу силу) над нормами законодавства України, у т.ч. на підставі п.11.4. ст.11 Закону України „Про податок на додану вартість” над нормами Закону України „Про податок на додану вартість”.

За вказаною угодою (стаття 8-А  в редакції Протоколу) встановлено наступне: договірні Сторони у взаємній торгівлі не обкладають  податками (ПДВ, акцизами) товари (роботи, послуги), які експортуються з митної території однієї з договірний Сторін на митну територію інший договірний Сторін; вказане положення означає обкладення ПДВ за нульовою ставкою. У державах-учасниках Угоди, в яких не передбачено національним законодавством обкладення ПДВ по нульовій ставці, застосовується звільнення від ПДВ  товарів (робіт, послуг).

Суд вважає доводи відповідача неспроможними про те, що вказана Угода та Протокол до неї застосується тільки при підтвердженні вантажними митними деклараціями експорту ремонтних робіт, тобто з урахуванням обмежень, встановлених Законом України „Про податок на додану вартість”. Вказана міжнародна Угода не передбачає яких-небудь обмежень та додаткових умов для застосування   пільгового режиму обкладення ПДВ вартості експортованих робіт. Крім того, відповідно до абз.2 п.1, п.4 ст.1 Угоди про створення зони вільної торгівлі Договірні Сторони (Держави-учасниці Угоди) утримуватимуться від дій, що суперечать положенням і перешкоджають досягненню цілей цієї Угоди, у т.ч. від дій, спрямованих на недопущення скасування податків. Відносно доводів відповідача, що вказана Угода та Протокол до неї не застосовується до відносин між Україною і Російською Федерацією, оскільки цієї країною Угода не ратифікована, суд вважає доводи відповідача в цієї частини невірним, тому що Угода та законодавство України (у.ч. ст.ст.14, 19 Закону України від 29.06.2004 № 1906-ІV “Про міжнародні договорі”) не містять положень, за якими Угода та Протокол до неї набувають чинності за умови ратифікації ії Російською Федерацією. Також суд вважає доводи відповідача неспроможними про те, що п.3 ст.8 Угоди передбачає додаткову вимогу відносно введення в дію пільгового режиму оподаткування послуг (робіт), а саме, що порядок застосування побічних податків (пільговій режим застосування ПДВ) вводиться в дію відповідно до національного законодавства з 1 січня 2000 року. Норма п.3 ст.8 Угоди передбачає тільки те, що пільговій режим застосування ПДВ при експорті товарів (робіт, послуг) вводиться в дію з 1 січня 2000 року відповідно до національного законодавства, тобто з вказаного строку стає частиною національного законодавства, у т.ч. національного законодавства України.

Твердження відповідача, що нульова ставка ПДВ застосовується тільки при експорті супутніх послуг, які входять до ціни експортованого товару, судом до уваги не приймається, у зв’язку з тим,  що норми міжнародної угоди (ст.8-А Угоди про створення зони вільної торгівлі) стосуються послуг (робіт) взагалі, які у т.ч не вантажної митної декларації (ВМД) на вивіз робіт, суд зазначає, що законодавство України (ст.74 Митного Кодексу України, п.6.2.1. п.6.2 ст.6 Закону України „Про податок на додану вартість”, Положення про вантажну митну декларацію (затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 574 від 09.06.1997) передбачає необхідність підтвердження ВМД тільки вивозу товарів, а не робіт (послуг). Оскільки жодним нормативним актом, не передбачено оформлення  вантажної митної декларації у випадку продажу за межи митної території України робіт (послуг), затвердження про необхідність оформлення у даному випадку ВМД є безпідставними.

Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на ст.132 Митного Кодексу України, згідно якої товари, що переміщуються через борти іноземних військових кораблів підлягають  митному контролю і  митному оформленню. Матеріалами справи не підтверджуються, а відповідач не доказав,  що позивач на борти іноземних військових кораблів переміщував товари. Крім того, положення Митного Кодексу України на підставі ч.3 ст.1 Закону України від  2.02.1994 № 3904-XII   ”Про систему оподаткування” не можуть встановлювати механізм справляння податку на додану вартість.

Доводи відповідача про те, що позивач при проведенні ремонтних робіт використовував товарно-матеріальні цінності (сировину, матеріалі, комплектуючи вироби, надалі - ТМЦ), які експортував без оформлення ВМД, а тому повинен був на ці ТМЦ нараховувати податок на додану вартість. ТМЦ, використовувані в процесі проведення ремонтних робіт, не є об'єктом  торгового обороту між  позивачем і нерезидентом України (замовником робіт) суд вважає неспроможними.

Крім того, вказані ТМЦ не враховуються на рахунках бухгалтерського обліку №  28 “Товари”, а враховуються, як задіяні у виробництві при проведенні ремонтних робіт (рахунках 20 “Виробничні запаси, 23 “Виробництво”, що також підтверджується відповідачем в Акті перевірки, стор.13, таблиці 11).  Відображення позивачем операцій на даних рахунках бухгалтерського обліку одночасно згідно розділу 23  Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталів, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій (затверджена Наказом Міністерства фінансів України 30.11.1999 № 291)  підтверджує, що позивач правомірно і об'єктивно відобразив ТМЦ як витрати на виробництво робіт (тобто невід'ємну частину робіт).

Ні законодавство України, ні контракти з нерезидентом не зобов'язували  позивача виділяти з робіт ТМЦ, здійснюючи відносно їх окремі від робіт операції по відчуженню або переміщенню, а також здійснювати окремо від робіт оподаткування податком на додану вартість. Крім того, не можна вважати використання  ТМЦ при проведених позивачем роботах, як окрему операцію продажу таких ТМЦ, тому що контракти та додатки до них (у т.ч. калькуляція, таблиці етапів) не передбачають, а проміжні акти про виконання певних робіт не підтверджують передачу у власність замовника (нерезидента) товарів, у т.ч. сировини, матеріалів (комплектуючих виробів).

На підставі викладеного, суд приходить до наступних висновків: відповідно до контрактів № 4199011 від 20.12.1999  та № 4199012 від 20.12.1999, додаткових угод до них, калькуляції, таблиці етапів, проміжні  актів про виконання певних робіт на експорт позивачем був реалізований не придбаний (вироблений) товар (запаси), а отриманий в процесі виробництва продукт виробництва (роботи по ремонту замовлень); відповідно до приписів Закону України „Про ПДВ” відсутність митної декларації на сировину, матеріали, комплектуючі вироби та інші матеріальні ресурси, що використані позивачем в процесі виробництва робіт (послуг), які експортувались не є підставою для  нарахування на ці матеріальні ресурси податку на додану вартість.

Згідно з податковим повідомленням-рішенням № /0 від 24.11.2005 відповідач в картці персонального рахунку платника податку (позивача) зменшив бюджетне  відшкодування  ПДВ на 265338 грн.

Враховуючи невідповідність нарахування ПДВ та зменшення бюджетного відшкодування по ньому згідно повідомлення-рішення № /0 від 24.11.2005, по якому відповідач зменшив позивачеві суму бюджетного відшкодування ПДВ закону, суд  вважає неправомірними дії відповідача по зменшенню позивачу  бюджетного  відшкодування ПДВ у загальному розмірі 265338 грн., а тому визнає недійсними вказані податкові повідомлення - рішення.

При таких обставинах, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.  158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.          Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення  державної податкової інспекції у Нахімовському районі міста Севастополя  № /0 від  24.11.2005.

3.          Визнати недійсним податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Нахімовському районі міста Севастополя  № /0 від  24.11.2005.

4.          Копії постанови направити сторонам.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя                                                                                                         І.В. Євдокимов

Постанова складена та підписана

в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України

28.11.2007

Розсилка:

1.          ТОВ “Судноремонтний завод “Лазарівське Адміралтейство” (99001, м.Севастополь, вул.Героїв Севастополя, 13);

2.          ДПІ у Нахімовському районі м. Севастополя (99001, м.Севастополь, вул. Героїв Севастополя, 74);

3.          справа

4.          наряд