ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

"11" грудня 2007 р.                                                           Справа № 13/483-АП-07

Господарський суд Херсонської області у складі судді  Закуріна М. К. при секретарі Фінаровій О.Л. , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом державного закладу " Верхньорогачицька районна санітарно-епідеміологічна станція",

до Державної  інспекції  з контролю за цінами в Херсонській області,

за участі представників:

позивача –Шелест Г.О.,

відповідача –Остістової О.І., Аляксіної Т.О.,

про визнання протиправним та скасування рішення, прийнятого відповідачем, про застосування економічних санкцій  № 142 від 29.11.2006 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до позовної заяви (а.с. 2-7) та заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 26) позовні вимоги ґрунтуються на безпідставності прийнятого рішення, оскільки відповідачем помилково тлумачиться пункт 5 Указу Президента України від 10.06.1997 р. „Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності”. Зокрема, на думку позивача, цей пункт Указу необхідно сприймати як набрання чинності нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України у випадку, коли ним визначаються права і обов’язки громадян, не раніше їх опублікування в офіційних друкованих виданнях. Так, при перевірці відповідачем позивача було встановлено, що останнім в період з 12 по 30 травня 2006 року застосовувались тарифи за надані послуги, які регулювалися постановами КМУ від 15.10.2002 р. № 1544 та від 27.08.2003 р. № 1351, хоча, на думку відповідача, в цей період вже діяла постанова КМУ від 11.05.2006 р. № 662, якою були змінені тарифи. Позивач вважає, що дія постанови КМУ № 622 повинна обраховуватись з дати її офіційного опублікування, а не прийняття, як це вважає відповідач, оскільки нею вводяться тарифи, які стосуються вартості послуг, та вони впливають як на юридичних, так і на фізичних осіб.

Також позивач вказує на помилкове сприйняття відповідачем правових положень частини 8 статті 11 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення”, Закону України „Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності”, а також статей 11,15,30 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення”, якими встановлено форму дозвільного документу  державної санітарно-епідеміологічної служби України –висновку, який і було видано на магазин продовольчої торгівлі Верхньорогачицького районного споживчого товариства та стягнуто за його видачу 200 грн у відповідності до постанови КМУ № 662.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на той факт, що постанова КМУ від 11.05.2006 р. № 662 відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 10.06.1997 р. „Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності” набрала чинності з моменту її прийняття, а тому позивачем застосування інших тарифів за надані послуги за постановами КМУ від 15.10.2002 р. № 1544 та  від 27.08.2003 р.   № 1351 є  неправомірним. Ним  також   зазначається,  що діючим  законодавством на день видачі позивачем висновку  на магазин продовольчої торгівлі Верхньорогачицького районного споживчого товариства не передбачено проведення санітарно-епідеміологічної експертизи, а тому стягнення 200 грн є неправомірним.

Крім викладеного з матеріалів справи слідує, що 21 листопада 2006 року державною інспекцією з контролю за цінами в Херсонській області проведено перевірку Верхньорогачицької районної санітарно-епідеміологічної станції, правонаступником якої є державний заклад „Верхньорогачицька районна санітарно-епідеміологічна станція” –а позивач у даній справі –з питань дотримання державної дисципліни цін при формуванні та застосуванні тарифів за роботи і послуги, що виконуються і надаються санітарно-епідеміологічними установами.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 21 листопада 2006 року (а.с. 11-14), за змістом якого виявлено порушення: 1) вимог статті 5 Указу Президента України від 10.06.1997 р. „Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності”, а саме розрахунки із споживачами за послуги відповідно до постанови КМУ від 11.05.2006 р. № 622 здійснювалися не з 11 травня, тобто з моменту прийняття постанови, а з 31 травня (дня опублікування в газеті „Урядовий кур’єр”); 2) вимог Закону України „Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення” та пункту 3.3. наказу Міністерства охорони здоров’я України від 14.03.2006 р. № 120 „Про внесення змін до наказу МОЗ України від 09.10.2000 р. № 247”, а саме районною СЕС стягувалася плата за підготовку проекту висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи діючих об’єктів в розмірі 200 грн за один висновок, в той час, як вказаними актами не передбачено проведення санітарно-епідеміологічної експертизи.

Поряд з цим, в акті зазначено, що позивачем в період з 11 по 31 травня 2006 року із споживачів незаконно отримано 91,79 грн, в тому числі з приватного підприємця Комар стягнуто плату за складання санітарного паспорту об’єкту та на спеціальні автотранспорті засоби в розмірі 17,60 грн та з приватного підприємця Савченко стягнуто плату за санітарно-епідеміологічну оцінку матеріалів щодо відведення земельних ділянок для будівництва в розмірі 74,19 грн. Крім того, позивачем незаконно отримано 200 грн за видачу висновку № 10 від 16.08.2006 р. санітарно-епідеміологічної експертизи. Таким чином, за актом позивачем незаконно отримано 291,79 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем винесено рішення про застосування економічних санкцій за порушення державної дисципліни цін № 142 від 29 листопада 2006 року (а.с. 15), яким за названі вище порушення до позивача застосовані санкції у вигляді стягнення 291,79 грн –як безпідставно отриманих грошових коштів, та нарахований штраф в розмірі 583,58 грн.

Саме це рішення є предметом спору у даній справі, у зв’язку з чим підлягають аналізу правові норми, що регулюють спірні правовідносини між сторонами.

Так, питання законодавчого регулювання ціноутворення в Україні регулюються Законом України „Про ціни і ціноутворення” та іншого законодавства, що приймається відповідно до нього.

Зокрема, статтею 6 названого Закону передбачено, що в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи, а відповідно до статті 7 вільні ціни і тарифи установлюються на всі види продукції, товари і послуги, за винятком тих, по яким здійснюється державне регулювання цін і тарифів. В свою чергу, згідно до статті 8 цього ж Закону  регулювання цін і тарифів  здійснюється шляхом встановлення державних фіксованих цін (тарифів), граничних рівнів цін (тарифів) або граничних відхилень від  державних фіксованих цін і тарифів.

Поряд з цим, статтею 9 зазначено, що державні фіксовані  та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами України. Цією статтею визначено коло товарів і послуг, на які встановлюються державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи. Ці ціни і тарифи встановлюються  на ресурси, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін на товари і послуги, що мають вирішальне соціальне значення, а також на продукцію, товари, послуги, виробництво яких зосереджено на підприємствах, що займають монопольне (домінуюче) становище.

Аналогічне положення міститься в статті 199 Господарського кодексу України. Так, частиною 1 цієї статті передбачено, що перелік ресурсів і послуг, на які розповсюджуються державні фіксовані та регульовані ціни затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначення прав і обов’язків державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлення порядку організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні передбачено Законом України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення”.

За змістом статті 35 цього Закону оплата послуг в сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, що не відноситься до медичної допомоги населенню, здійснюється за тарифами та прейскурантами, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2003 року  № 1351 „Про затвердження тарифів (прейскурантів) на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату установами та закладами державної санітарно-епідеміологічної служби” визначені тарифи на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату установами та закладами державної санітарно-епідеміологічної служби.

В подальшому постановою Кабінету міністрів України від 11 травня 2006 року № 622 „Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 15 жовтня 2002 р. N 1544 і від 27 серпня 2003 р. N 1351” були внесені зміни до переліку робіт і послуг у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, які виконуються і надаються за плату, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 жовтня 2002 р. N 1544, та в новій редакції викладено Тарифи (прейскуранти) на роботи і послуги, що виконуються і надаються за плату установами та закладами державної санітарно-епідеміологічної служби, затверджені  постановою від 27 серпня 2003 р. N 1351.

За результатами таких змін до згаданого переліку тепер не входять: послуги з консультування; складення санітарних паспортів об'єктів та проведення натурних досліджень для їх підтвердження; проведення випробувань дезінфекційних, стерилізаційних, дезінсекційних, дератизаційних засобів. Натомість потребуватиме оплати: проведення мікробіологічних, молекулярно-генетичних діагностичних досліджень (крім планових досліджень); проведення лабораторних досліджень під час проведення попереднього (при прийнятті на роботу) та періодичного профілактичного медичного огляду працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до поширення інфекційних хвороб серед населення; централізоване виготовлення та контроль якості поживних середовищ для мікробіологічних досліджень. Встановлено, що всі роботи і послуги виконуються і надаються на добровільній основі.

З викладеного вбачається, що постанова КМУ № 662 є такою, яка визначає права та обов’язки, у тому числі і громадян, які користуються послугами СЕС в якості споживачів. Це відноситься до послуг, пов’язаних з бактеріологічними дослідженнями фізичних осіб  послуг з дератизації, в тому числі житлових та нежилих будинків  громадян, надання висновків при вводі в експлуатацію жилих приміщень, у тому числи будинків громадян, висновків з питань передачі в оренду земельних ділянок, у тому числі і громадянам.

Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 10.06.1997 р. № 503/97 „Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності” нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ними чинності не передбачено в цих актах. Акти Кабінету Міністрів України, які визначають права і обов’язки громадян, набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях.

В даному випадку офіційне оприлюднення названої постанови відбулося в Офіційному віснику України, 2006, N  20 (31.05.2006), ст. 1465 та в газеті „Урядовий кур’єр”, 2006, 05, 31.05.2006 N 100, а тому вона набрала чинності з моменту її оприлюднення, тобто з 31 травня 2006 року.

Таким чином, судом не приймається до уваги думка відповідача щодо набрання чинності постанови № 662 з моменту її прийняття, у зв’язку з чим висновки відповідача про допущені позивачем порушення в частині визначення тарифів за надані послуги є неправомірними.

Що стосується стягнення 200 грн за виготовлення проекту висновку санітарно-епідеміологічної експертизи слід зазначити наступне.

Статтею 11 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення” встановлено, що державній санітарно-епідеміологічній експертизі підлягають: проекти міждержавних, державних цільових, регіональних, місцевих і галузевих програм соціально-економічного розвитку; інвестиційні проекти і програми у випадках і порядку, встановлених законодавством; схеми, передпроектна документація, що стосується районного планування і забудови населених пунктів, курортів тощо; проектна документація на відведення земельних ділянок, техніко-економічні обґрунтування і розрахунки, проекти будівництва, розширення, реконструкції об'єктів будь-якого призначення; проекти нормативно-технічної, інструкційно-методичної документації, що стосується здоров'я та середовища життєдіяльності людини; продукція, напівфабрикати, речовини, матеріали та небезпечні фактори, використання, передача або збут яких може завдати шкоди здоров'ю людей; документація на розроблювані техніку, технології, устаткування, інструменти тощо; діючі об'єкти, у тому числі військового та оборонного призначення.

В той же час, за статтею 15 цього ж Закону підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об'єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об'єктів зобов'язані дотримувати вимог санітарного законодавства.

На виконання цих положень Міністерством охорони здоров’я України винесено наказ від 14 березня 2006 року № 120 „Про внесення змін до наказу МОЗ України від 09.10.2000 р. № 247”, яким введено в дію Порядок проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи.

У відповідності до пункту 1 цього Порядку державна санітарно-епідеміологічна експертиза - це вид професійної діяльності органів, установ і закладів державної санітарно-епідеміологічної служби, що полягає у комплексному вивченні об'єктів експертизи з метою виявлення можливих небезпечних факторів у цих об'єктах, установленні відповідності об'єктів експертизи вимогам санітарного законодавства, а в разі відсутності відповідних санітарних норм - в обґрунтуванні медичних вимог щодо безпеки об'єкта для здоров'я та життя людини; об'єкт державної санітарно-епідеміологічної експертизи - будь-яка діяльність, технологія, продукція та сировина, проекти будівництва, проекти нормативних документів, реалізація (функціонування, використання) яких може шкідливо вплинути на здоров'я людини, а також діючі об'єкти та чинні нормативні документи у випадках, коли їх шкідливий вплив установлено в процесі функціонування (використання), а також у разі закінчення встановленого терміну дії висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи; висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи - документ установленої форми, що засвідчує відповідність (невідповідність) об'єкта державної санітарно-епідеміологічної експертизи медичним вимогам безпеки для здоров'я і життя людини, затверджується відповідним головним державним санітарним лікарем і є обов'язковим для виконання власником об'єкта експертизи.

Пунктом 3 Порядку також встановлено, що державній санітарно-епідеміологічній експертизі підлягають об'єкти, визначені в статті 11 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення”, якщо щодо них раніше не проводилася експертиза і власник об'єкта чи вповноважена ним особа не має діючого позитивного висновку на цей об'єкт. Забороняється використання або функціонування об'єктів експертизи без наявності позитивного висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи. Визначення відповідності діючих об'єктів експертизи (тобто об'єктів експертизи, які вже використовуються або функціонують) вимогам санітарних норм здійснюється в ході поточного державного санітарно-епідеміологічного нагляду шляхом періодичної вибіркової перевірки і не потребує проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи.

Таким чином, надання позивачем висновку № 10 від 16.08.2006 р. на об’єкт експертизи –магазин є правомірним, оскільки раніше на цей об’єкт, тобто станом на час його відкриття, дозвільних документів з боку позивача не видавалось.

За таких обставин спірне рішення не відповідає діючому законодавству, оскільки прийнято з порушенням вказаних вище норм.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином повні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням пункту 1 частини 2 статті 162 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення позовних вимог суд може прийняти постанову про скасування рішення суб’єкта владних повноважень.

Заперечення відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються встановленими вище обставинами.

Приймаючи до уваги той факт, що позовні вимоги задоволені, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3,40 грн державного мита підлягає компенсації йому з Державного бюджету України.

На підставі  зазначених правових норм і керуючись статтями 158-163, пунктом 3 Прикінцевих та Перехідних положень КАС України,

п о с т а н о в и в :

1.          Позовні вимоги  задовольнити.

2.          Визнати протиправним та скасувати рішення державної інспекції з контролю за цінами в Херсонській області про застосування економічних санкцій  № 142 від 29.11.2006 року.

3.          Стягнути з державного бюджету на корить державного закладу „Верхньорогачицька районна санітарно-епідеміологічна станція” 3,40 грн компенсації по сплаті державного мита.

4.          Роз’яснити сторонам, що дана постанова набирає законної сили  після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не буде подано. Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі  подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Заява про апеляційне оскарження постанови суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Дата підпису рішення –14 грудня 2007 року             .

Суддя                                                                  М.К. Закурін