РІШЕННЯ

"27" листопада 2007 р.
Справа № 17/214-3974

Господарський суд Тернопільської області

у складі   судді Андрусик Н.О.

Розглянув справу

при секретарі судового засідання Грохольській В.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні господарську справу

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", м. Івано-Франківськ в особі Тернопільського управління виробничо-технічної комплектації,  м. Тернопіль

до відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю "ТеДБуд", м. Тернопіль

про розірвання договору оренди № 298 від 01.07.2004 року

За зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТеДБуд", м. Тернопіль

до відповідача: Державного підприємства Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", м. Івано-Франківськ в особі Тернопільського управління виробничо-технічної комплектації,  м. Тернопіль

про   визнання недійсним договору оренди від 01.07.2004 року № 298

за участю представників сторін:

позивача: Микитюк А.І., довіреність № 62 від 19.01.2007 р.,

відповідача: Кирилюк Ю.Ю., головний бухгалтер, довіреність № 1201-01 від 12.01.07 р.

Судом в порядку ст. 811 ГПК України фіксація  судового процесу технічними засобами не здійснювалася через відсутність письмового клопотання сторін.

Учасникам судового процесу роз’яснено права та обов’язки у відповідності до приписів ст.ст. 20, 22, 811 ГПК України.

Позивач –Державне підприємство Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", м. Івано-Франківськ в особі Тернопільського управління виробничо-технічної комплектації,  м. Тернопіль звернувся 18.09.2007 р. з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТеДБуд", м. Тернопіль, в якому просить розірвати укладений між сторонами договір оренди обладнання № 298 від 01.07.2004 року та покласти на відповідача судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору оренди не сплачував орендну плату з моменту укладення договору, тобто з липня 2004 р. та всупереч пунктам 4.3., 4.5. договору оренди відповідачем не дотримано належного режиму експлуатації та зберігання орендованого майна, що відповідно до пункту 7.2. договору, вимог статті 188 Господарського кодексу України, є підставою для його розірвання.

Свої позовні вимоги позивач підтверджує копією договору оренди обладнання №298 від 01.07.2004р.; копією акту прийому-передачі основних засобів в оренду від 01.07.2007р.; копією додатку до угоди №298 від 01.07.2004р. та додатку до угоди без номеру від 01.08.2006 р.; актом звірки взаєморозрахунків; розрахунком суми боргу; копією акту перевірки використання Орендарем орендованого майна від 19.04.2007р.; копією листа №423 від 26.04.2007р.; копією Звіту про оцінку вартості обладнання та устаткування; іншими матеріалами.

Відповідач згідно поданого відзиву на позов № 0910-01 від 09.10.07р., позовні вимоги не визнає, вважає, що договір оренди розірвано за згодою сторін з 25.01.2006р., тобто з дати надіслання Товариством листа на адресу Тернопільського управління виробничо-технічної комплектації (надалі –УВТК) про розірвання договору оренди у зв’язку з перепрофілюванням виробництва. Відповідач також стверджує, що орендоване ним майно не використовувалося з лютого 2006 року, а тому відповідальність за збереження орендованого майна покладається на матеріально відповідальних осіб структурного підрозділу позивача - Тернопільського УВТК, через те, що на вимогу відповідача, Державне підприємство Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат" не направило свого представника для прийняття обладнання та складання акту приймання-передачі.

06 листопада 2007 року позивачем в порядку ст. 22 ГПК України подано доповнення до позовної заяви № 959 від 05.11.2007 р., згідно яких позивач просив суд, спираючись на норми статті 188 Господарського кодексу України, ст. 651 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», розірвати договір оренди № 298 від 01.07.2004р. з 01.09.2007р. у зв’язку з істотними порушеннями умов договору орендарем та зобов’язати орендаря - ТОВ «ТеДБуд»передати орендоване майно в належному стані у відповідності до п.п. 2.3, 2.4 договору, а також припинити право користування земельною ділянкою, площею 30630 кв. м., яка передана орендарю згідно акту прийому-передачі. Пізніше, представник позивача відмовився від доповнень до позовної заяви, які прийняті судом.

Крім того, в ході розгляду справи, 13.11.2007р. ТОВ „ТеДБуд", в порядку статті 60 ГПК України подано зустрічний позов № 1211-01 від 12.11.07р. про визнання недійсним договору оренди обладнання № 298 від 01.07.2004р., укладеного між ДП «Івано-Франківський ЛПК МО України»та ТОВ «ТеДБуд»як такого, що укладений всупереч визначеного чинним законодавством України порядку, а саме: ст.7 Закону України „Про господарську діяльність у Збройних Силах України”, п.п. 4, 5, 6 Порядку надання дозволу  військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 778 від 11.05.2000 року. Також вважає позивач за зустрічним позовом, що при укладенні спірного договору сторони не керувалися вимогами „Порядку та умов проведення конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна”, затвердженого наказом Фонду держмайна України та Міністерства оборони України № 1549/241 від 26.07.2000 р. та Положення про порядок створення та діяльності комісій з оцінки вартості військового майна, що підлягає передачі в оренду, затвердженого наказом Фонду держмайна України та Міністерства оборони України № 333/1697 від 17.09.2001 р., а тому згідно ч.1 ст. 207 ГК України договір підлягає визнанню недійсним.

Згідно ухвали від 15.11.2007 року господарським судом Тернопільської області зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ТеДБуд», м. Тернопіль прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом, а розгляд справи відкладено з метою надання відповідачу надати обґрунтовані та документально підтверджені заперечення на зустрічну позовну заяву.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом наполягав на задоволенні позову з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач проти позову заперечував з мотивів, викладених у відзиві № 1016 від 26.11.2007 р. Зокрема, відповідач стверджує, що майно Державного підприємства не є військовим, а тому невірним є застосування позивачем до спірних правовідносин положень Закону України „ Про правовий режим майна Збройних Сил України” та Закону України  „Про господарську діяльність у Збройних Силах України”.

Розгляд даної справи відкладався неодноразово, востаннє на 27.11.2007 року.

На підставі  поданих сторонами клопотань в порядку ст. 69 ГПК України строк вирішення спору продовжено на один місяць, до 18.12.2007 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, оцінивши додатково подані докази, суд встановив:

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Державне підприємство Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", м. Івано-Франківськ створене наказом Міністра оборони України № 104 від 20.05.1993 року і є самостійним господарюючим суб’єктом з правами юридичної особи державної форми власності. Діяльність підприємства регулюється законодавством України, наказами Міністерства оборони України та Статутом підприємства.

Як слідує із Статуту ДП Івано-Франківського ліспромкомбінату Міністерства оборони України, котрий затверджено начальником Головного штабу Збройних Сил України 20.05.1993 р., зареєстровано розпорядженням Івано-Франківського міського виконавчого комітету від 22.06.1993 р. № 1758, державне підприємство вправі здавати в оренду належне йому майно, обладнання, споруди тощо та укладати договори від свого імені з іншими організаціями (п.п. 3.1., 3.3. Статуту) та використовувати кошти, отримані від господарської діяльності (пункти 6.2, 6.3 Статуту).

Майно ДП МОУ „Івано-Франківський ЛПК” становлять основні фонди, обігові засоби, а також інші цінності, які відображаються на самостійному балансі підприємства (р. 6 Статуту). Майно ЛПК є державною власністю і закріплюється за юридичною особою на праві повного господарського відання.

Оскільки орендоване майно належить до державної власності, суд при розгляді спору застосовує також положення спеціального Закону України „Про оренду державного та комунального майна” (надалі –Закон „Про оренду”).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов’язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема підставами виникнення цивільних прав та обов’язків є договори та інші правочини.

Підставою виникнення взаємних цивільних прав та обов’язків сторін у справі є укладений між ними 01.07.2004 року договір оренди обладнання, відповідно до пункту 1.1 якого Державне підприємство Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", м. Івано-Франківськ як Орендодавець передав, а товариство з обмеженою відповідальністю „ТедБуд” як Орендар, прийняв у строкове платне володіння та користування обладнання, зазначене у Додатку № 1 до договору, що знаходиться на балансі Орендодавця та розміщене по вул. Лозовецька, 34 у м. Тернополі, загальною вартістю згідно звіту про експертну оцінку - 280 110 гривень.

На виконання п. 1.2 договору  № 298 від 01.07.2004 р. обладнання передано згідно акту приймання-передачі від 01.07.2004 р., затвердженого директором „Івано-Франківський ЛПК” МО України 01.07.2004 р.

Відповідно до розділу 3 Договору оренди, орендна плата встановлена сторонами в розмірі 2334,25 грн. за базовий місяць і визначається шляхом коригування за базовий місяць на індекс інфляції.

У відповідності до пункту 3.2 договору орендна плата сплачується на розрахунковий рахунок Орендодавця щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця. Пунктом 4.2. договору встановлено обов’язок Орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Пунктами 4.3., 4.5. Договору Орендаря зобов’язано забезпечувати дотримання належного режиму експлуатації та зберігання майна, що орендується у відповідності до технічної експлуатації та утримувати орендоване майно в повній справності.

Відповідно до пункту 7.1 Договір оренди укладено строком на п’ять років - до 30.06.2009 р.

01.08.2006 року сторонами у відповідності до п. 9.1. договору внесено зміни до договору оренди шляхом укладення додатку до угоди та припинено дію оренди обладнання згідно переліку, загальною оціночною вартістю 16748 грн. та відповідно, проведено перерахунок розміру орендної плати з 01.08.2006 року, яка складає 2191,68 грн. за перший місяць оренди без ПДВ.

Відповідно до частини 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Частина 3 ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” відносить обов’язок Орендаря вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі до основних обов’язків Орендаря.

Як вбачається з матеріалів справи, в порушення зазначеної норми закону ТОВ „ТедБуд” свої зобов’язання щодо сплати орендної плати виконував неналежним чином, про що свідчить, зокрема, надана позивачем за первісним позовом, довідка про нараховану плату за оренду рухомого майна згідно договору оренди станом на 30.03.2007 року, відповідно до якої основний борг відповідача по орендній платі за період з 01.02.2006 р. по 30.03.2007 р. склав 39357,45 грн.

Представник відповідача також не заперечив факту не виконання Товариством умов договору оренди в частині не сплати орендної плати з моменту укладення договору оренди № 298.

Порушенням зобов’язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання). Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов’язання у строк, встановлений договором, або законом.

Крім того, одним з основних обов’язків орендаря відповідно до частини 2 ст. 18 Закону „Про оренду” є обов’язок використання та збереження орендованого майна відповідно до умов договору, запобігання його пошкодженню, псуванню. В порушення зазначеної норми закону та пунктів 4.3,  4.5 спірного Договору оренди, відповідач порушив умови зберігання орендованого майна, що призвело до часткового його знищення та виведення  обладнання з робочого стану, про що свідчить поданий позивачем Акт перевірки порядку використання орендованого майна від 19.04.207 р., складений комісією за участю директора ТОВ „ТеДБуд” п. Дунця В.А. Від підпису акту перевірки директор відмовився, про що свідчить складений у встановленому порядку акт від 19.04.2007 р. (а.с.43).

Таким чином, позивачем документально доведено і судом встановлено неналежне виконання відповідачем свого зобов’язання щодо сплати орендної плати з липня 2004 року та порушення обов’язку щодо утримання та зберігання орендованого майна у належному стані.

Відповідно до частини 3 ст. 26 Закону „Про оренду” на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України, а згідно частини 1 пункту 3 ст. 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі.

Відповідно до абзацу другого пункту 13 Роз’яснення ВАСУ „Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 25.05.2000р. №  02-5/237 підставою для розірвання договору може бути належним чином доведене невиконання орендарем хоча б одного з його зобов'язань, передбачених статтею 18 Закону „Про оренду” або договором оренди.

Відповідно до п. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 1 ст. 785 ЦК України та пункту 17 Роз’яснення ВАСУ „Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 25.05.2000р. №  02-5/237, у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження  або банкрутства орендаря він зобов’язаний повернути орендодавцеві об’єкт на умовах, зазначених у договорі оренди.

Натомість, на час розгляду справи відповідач свої зобов’язання по договору оренди не виконав, орендоване обладнання не повернув у встановленому порядку відповідно до п. 2.4 договору оренди та норм чинного законодавства, відтак, враховуючи, що матеріалами справи доведено факт несвоєчасного внесення відповідачем орендної плати за спірним договором від 01.07.2004 р. та недотримання ним обов’язку по утриманню орендованого майна в належному стані, що створює реальну загрозу його пошкодження, вимога Орендодавця –Державного підприємства Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат" про розірвання договору оренди обладнання від 01.07.2004р. законна, обґрунтована та підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на те, що на момент розгляду справи договір оренди припинив свою дію з 26.01.2006 року за погодженням сторін, судом відхиляється з огляду на таке.

Згідно частини 2 статті 188 Господарського кодексу України №436-ІУ від 16 січня 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Така пропозиція за № 423 від 26.04.2007 р. щодо розірвання договору обладнання була позивачем надіслана відповідачу, про що отримано відповідь за № 1107-01 від 11.07.2007 р. з посиланням на лист № 2501-01 від 25.01.2006 р., згідно якого відповідач повідомляв про розірвання договору оренди у зв’язку з перепрофілюванням виробництва та проханням направити повноважного представника для передачі орендованого обладнання.

Оцінюючи представлений лист за № 2501-01, та заслухавши пояснення представника відповідача судом з’ясовано, що лист адресований начальнику ДП МО України Івано-Франківський ЛПК п. Кочетигову М.І. та копію направлено начальнику Тернопільського УВТК МО України п. Головатому В.Г. На тексті листа міститься відмітка „прийняв 25.01.2006 р.” та підпис невідомої особи. Як встановлено в судовому засіданні, даний лист отриманий службовою особою структурного підрозділу позивача у справі - Тернопільського управління виробничо-технічної комплектації, однак, юридичній особі - Орендодавцю за договором, такий лист надіслано не було. Наведене підтверджено представниками обох сторін в судовому засіданні. Надані суду пояснення колишнього керівника Тернопільського УВТК  п. Головатого В. від 01.11.207 р. щодо передачі нібито даного листа юридичній особі не можуть бути взяті судом до уваги, адже, згідно вимог чинного законодавства договірні відносини виникли між сторонами у справі, відтак, і будь-які претензії, пропозиції тощо  повинні також розглядатися і вирішуватися виключно сторонами по договору. Тим більше, що такий лист адресовано саме ДП МО України Івано-Франківський ЛПК, тобто Орендодавцю за договором. Отже, твердження ТОВ „ТеДБуд” щодо припинення дії договору оренди з 25.01.2006 р. за погодженням сторін є помилковими та не заслуговують на увагу.

Між тим, порядок, передбачений нормами статті 188 ГК України, був дотриманий позивачем у справі.

В частині зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТеДБуд", про визнання недійсним договору оренди обладнання від 01.07.2004 року № 298, суд зазначає наступне :

Майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна регулюються Законом України “Про оренду державного та комунального майна” (надалі Закон про оренду), який передбачає істотними умовами договору в числі визначених ст. 10 Закону –термін, на який укладається договір оренди, орендну плату, порядок її сплати, виконання зобов’язань сторонами, відповідальність сторін, страхування орендованого майна, а також інші умови, передбачені договором за згодою сторін.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 2 постанови від 28.04.1978 року №3 “Про судову практику в справах про визнання угод недійсними”, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом; у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов’язує визнання угоди недійсною.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту п.1  ст. 203 Цивільного кодексу України невідповідність правочину

актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства є підставою його недійсності.

Взаємні права та обов’язки сторін у справі врегульовано укладеним договором оренди від 01.07.2004р., в якому сторонами обумовлено права та обов’язки сторін, термін, на який укладено договір оренди, орендну плату, строк її сплати, відповідальність сторін, тобто спірний договір оренди містить всі істотні умови, характерні для даного виду договорів.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Однак, позивач зазначає, що спірний договір оренди укладений всупереч порядку, передбаченого статтею 7 Закону України „Про господарську діяльність у Збройних Силах України”, п.п. 4, 5, 6 Порядку надання дозволу  військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 778 від 11.05.00 р., тобто позивач за зустрічним позовом вважає, що передача орендованого майна здійснена ЛПК без проведення конкурсу, що не відповідає нормам статті 7 Закону України „Про господарську діяльність у Збройних Силах України”, а оцінка вартості майна проведена експертною організацією без створення відповідної комісії з числа фахівців Міністерства оборони України та без погодження з Фондом державного майна України чи його регіонального управління. Відповідачем також не отримано від Міністерства оборони України дозволу на передачу військового майна у оренду.

Надавши оцінку поданим доказам, заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд відмовляє у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди з наведених позивачем підстав, виходячи з наступного.

Правовий режим майна у Збройних Силах України та його особливості визначені положеннями Закону України "Про Збройні Сили України" (ч.2 ст. 14) та Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", згідно яких майно у Збройних Силах України є державною власністю і належить військовим частинам, військовим навчальним закладам, установам та організаціям Збройних Сил України на праві оперативного управління.

До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, некіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв‘язку тощо.

Майно набуває статусу військового з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України.

Військові частини, згідно ч. 1 ст. 4 вказаного вище Закону, ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.7 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000р. № 1225, обліку підлягає все військове майно незалежно від його призначення та джерел надходження. Облік військового майна повинен бути своєчасним, достовірним і точним.

Органами, які здійснюють управління військовим майном, згідно ст. 2 Закону "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

При цьому до компетенції Кабінету Міністрів України віднесено вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України, здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Між тим, як видно із Статуту Державного підприємства Міністерства оборони України „Івано-Франківський ліспромкомбінат” підприємство є самостійним господарським суб’єктом з правом юридичної особи, має самостійний баланс та розрахунковий рахунок в установах банків, печатку зі своїм найменуванням, засноване на загальнодержавній власності і підпорядковане Міністерству оборони України.

Основною метою діяльності підприємства є задоволення потреб Міністерства оборони України, потреб народного господарства своєю продукцією і реалізація, на підставі отриманих прибутків, соціальних та економічних інтересів членів трудового колективу.

Предметом діяльності підприємства є комплекс робіт по вирощуванню лісів, лісозаготівлі і переробка деревини, випуск товарів народного споживання, в тому числі будівельних деталей, меблів, паркету, столярних виробів, сувенірів, випуск залізобетонних виробів, металовиробів, комплекс робіт по поточному і капітальному ремонтах, будівництву промислових та соціально-побутових об’єктів, товарно-обмінні операції, роздрібна торгівля продукцією власного виробництва, а також супутніми товарами через власні магазини, а також послуги громадського харчування, зовнішня економічна діяльність, надання послуг з туризму, участь у реалізації регіональних програм розвитку економічної діяльної і соціальних структур.

Майно ДП „Івано-Франківський ЛПК” становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, які відображаються в самостійному балансі підприємства. Воно є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання, здійснюючи яке підприємство володіє, користується та розпоряджається цим майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству. Статутом обумовлено, що лише відчуження засобів виробництва, які є державною власністю і закріплені за державним підприємством, здійснюється за погодженням з органом управлінням майном.

Таким чином, відповідач за зустрічним позовом є самостійним господарюючим суб’єктом, створеним державним органом і діє на основі Статуту, а відносини з іншими юридичними особами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на договірних засадах. Як встановлено судом, орендоване майно належить відповідачу за зустрічним позовом на праві повного господарського відання. Факт укладення договору оренди не суперечить правовому режиму майна даного підприємства.

Жодних доказів того, що орендоване майно перебувало на обліку у ДП МО „Івано-Франківський ліс промкомбінат” як військове майно, позивачем за зустрічним позовом не представлено суду та у матеріалах справи їх також немає.

Відповідно до ст. 34  Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд вважає неправомірними твердження позивача, котрі ґрунтуються на приписах Законів України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та „Про господарську діяльність у Збройних Силах України”.

Посилання позивача на порушення позивачем Порядку та умов проведення конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна, затвердженого наказом Фонду держмайна України та Міністерства оборони України № 1549/241 від 26.07.2000 р. та Положення про порядок створення та діяльності комісій з оцінки вартості військового майна, що підлягає передачі в оренду, затвердженого наказом Фонду держмайна України та Міністерства оборони України № 333/1697 від 17.09.2001 р. теж відхиляються судом, оскільки ці нормативні акти поширюються на оренду рухомого та нерухомого військового майна військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Позивачем не надано, а судом не здобуто належних доказів реєстрації відповідача як суб’єкта господарської діяльності у Збройних Силах (відсутнє відповідне свідоцтво про реєстрацію), а тому безпідставним та необґрунтованим є посилання позивача за зустрічним позовом на положення Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 778 від 11.05.2000 року.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі, а судові витрати, в силу ст. 49 ГПК України, покласти на позивача у справі.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судові витрати за первісним позовом підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача у справі.

За згодою представників сторін, в судовому засіданні 27.11.2007 р. у відповідності до ст. 85 ГПК України оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст. 129 Конституції України, статтями 3, 18, 26, 27 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”, абзацом другим пункту 13, пунктом 17 Роз’яснення ВАСУ „Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 25.05.2000р. №  02-5/237, ст.ст. 6, 11, 16, 203, 215, 526, 530, 638, 610, 627, 651, 782, 785 ЦК України,  ст.ст. 42 –47, 22, 33, 34, 43, 49, 60, 77, 811, 82, 84, 85, 116, 117 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.  Первісний позов задовольнити повністю.

2. Розірвати договір оренди обладнання № 298 від 01.07.2004 року, укладений між Державним підприємством Міністерства оборони України „Івано-Франківський ліс промкомбінат”, м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТеДБуд", м. Тернопіль, вул. Дубовецька, 1-Б у зв’язку із істотним порушенням товариством з обмеженою відповідальністю „ТеДБуд”, умов договору.

3. Зобов’язати Товариство з обмеженою відповідальністю „ТеДБуд”, м. Тернопіль, вул.. Дубовецька, 1-Б, ідент. код 32577157 передати по акту приймання-передачі обладнання, зазначене в Додатку № 1 до договору оренди № 298 від 01.07.04 р. з урахуванням додаткової угоди від 01.08.2006 року Державному підприємству Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, ідент. код 08033772 у 15-денний строк з моменту набрання даним судовим рішенням законної сили.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ТеДБуд” (м. Тернопіль, вул. Дубовецька, 1-Б, ідент. код 32577157) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат", (м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, ідент. код 08033772) –203 грн. в повернення сплачених судових витрат.

5. Повернути з Державного бюджету України Державному підприємству Міністерства оборони України "Івано-Франківський ліспромкомбінат" (м. Івано-Франківськ, вул. Ребета, 6, ідент. код 08033772), 17 грн. надмірно сплаченого державного мита згідно платіжного доручення № 330 від 27.08.2007 року.

6. Наказ та довідку видати після набрання рішенням законної сили.

7. В задоволенні зустрічного позову –відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) „_05_” _грудня__ 2007 року, рішення через місцевий господарський суд.

Суддя                                                                                          Н.О. Андрусик