ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2007 р.
№ 01/13-92

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого
Овечкіна В.Е.,

суддів :
Чернова Є.В., Цвігун В.Л.,

за участю представників:

позивача
- Куц І.О., Баяновська Т.Г.,

відповідачів
- Повх О.М.,

прокуратури
- Івченко О.А.,

розглянувши у відкритому  судовому засіданні
касаційне подання

першого заступника прокурора Волинської області

на   постанову
від  09.08.2066 Львівського  апеляційного господарського суду

у справі
№01/13-92

за   позовом
Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах держави
в особі Ковельської міської ради

до
1.РВ ФДМ  України по Волинській області,
2.КП "Ковельбуд"

про
визнання частково недійсним договору купівлі-продажу
та визнання нерухомого майна (гуртожитку) об’єктом державного житлового фонду

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Волинської  області  від 18.05.2006                   (судді: Якушева І.О., Гончар М.М., Слободян П.Р.) позов задоволено частково –на підставі ст.47 Конституції України, ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України визнано недійсним укладений між відповідачами договір купівлі-продажу державного майна від 14.09.1993р. №10 в частині продажу гуртожитку по вул.О.Пчілки, 21 в м. Ковелі з посиланням на те, що оспорюваний договір  суперечить ч.2 ст.3, ст.5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, яка діяла на час  приватизації) та порушує передбачені ст.9 Житлового кодексу України житлові  права громадян –мешканців гуртожитку  на приватизацію житлового фонду. Позовну вимогу про визнання гуртожитку об’єктом державного житлового фонду залишено без розгляду на підставі  п.5 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України у зв’язку з неподанням позивачем без поважних причин витребуваних  господарським судом матеріалів на підтвердження будівництва гуртожитку за державні кошти.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.08.2006 (судді: Р.Марко, С.Бойко, Т.Бонк) рішення скасовано, позов Ковельського міжрайонного прокурора залишено без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України з тих мотивів, що позов пред’явлено не в інтересах держави, а в інтересах Ковельської міської ради - суб’єкта комунальної власності, який не наділений повноваженнями органу державної виконавчої влади.

Перший заступник прокурора Волинської області у внесеному касаційному поданні просить скасувати  рішення господарського суду Волинської області від 18.05.2006 року в частині залишення без розгляду вимоги про визнання гуртожитку, що знаходиться у місті Ковелі по вулиці О.Пчілки,21 об’єктом державної власності, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09.08.2006 року скасувати повністю та прийняти нове рішення, посилаючись  на порушення та неправильне  застосування апеляційним судом  норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, прокурор вважає, що судом не враховано ст.143 Конституції України, п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.99, ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст.ст.5, 30 Житлового кодексу України, ст.ст.31, 35 Закону України "Про власність"  та інтереси держави щодо здійснення державної політики в галузі  використання і забезпечення схоронності житлового фонду, де органом  державного управління в тому числі є органи місцевого самоврядування, які  забезпечують  реалізацію державної політики у цій сфері.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції  про залишення без розгляду  позову Ковельського  міжрайонного прокурора про визнання договору купівлі-продажу недійсним   є  передчасним.

Також, місцевим господарським судом безпідставно залишено без розгляду вимогу Ковельського міжрайонного прокурора про визнання вищезгаданого гуртожитку об’єктом державного майна, оскільки прокурор і позивач не надали суду доказів про те, що він будувався за рахунок централізованих  капіталовкладень. Однак, в ході розгляду спору по суті судом першої інстанції встановлено, що відчужувачем  державного майна виступала повноважна особа –регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області, яке мало усі повноваження власника. Більше того, чинність наказу  №61 від 04.06.1993 року "Про прийняття  рішення про приватизацію" у  встановленому законодавством порядку не скасовано, його недійсним не визнано.

Звідси випливає, що при прийнятті рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу державного майна №10 від 14 вересня 1993 року в частині відчуження гуртожитку, суд відповідно до вимог ч.1 ст.207, ч.2 ст.208 Господарського кодексу України, зобов’язаний був вирішити питання про повернення майна його попередньому власникові.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін та прокуратури,  дійшла висновку, що касаційне   подання підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова  і рішення  від 18.05.2006  - скасуванню   з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Волинської   області з наступних підстав.

Визнаючи оспорюваний договір недійсним  в частині  продажу гуртожитку  суд першої  інстанції  виходив з того, що :

Наказом РВ ФДМУ  по Волинській   області   № 61   від   04.06.1993   "Про   прийняття   рішення   про приватизацію" до списку об'єктів, що підлягають приватизації, включено майно орендного підприємства "Волиньбуд", що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Винниченка, 26.

28.07.1993 року РВ ФДМУ по Волинській області затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства тресту "Волиньпромбуд".

25.08.1993 року РВ ФДМУ по Волинській області затверджено План приватизації майна орендного підприємства "Волиньпромбуд" шляхом створення колективного підприємства "Волиньбуд", пунктами 4.1, 4.3 якого визначено покупця - організацію орендарів орендного підприємства "Волиньбуд", спосіб приватизації - викуп державного майна, зданого в оренду з викупом.

14.09.1993 року між РВ ФДМУ у Волинській області та організацією орендарів орендного підприємства "Волиньбуд" укладено договір купівлі-продажу №10. Згідно з переліком нерухомого майна, приватизованого у складі цілісного майнового комплексу, при передачі приватизованих об'єктів нерухомості державниморганом приватизації передано покупцю приміщення гуртожитку по вулиці О.Пчілки, 21 у м. Ковелі.

13.05.1999 року конференцією співвласників колективного підприємства «Волиньбуд»прийнято рішення про реорганізацію КП «Волиньбуд»шляхом виділення з його складу структурних підрозділів з наданням їм статусу юридичної особи. Відповідно до цього рішення зі складу КП "Волиньбуд" виділено БУ "Ковельпромбуд", на балансі якого знаходилося приміщення гуртожитку.

Загальними зборами трудового колективу БУ «Ковельпромбуд»від 12.07.1999р. прийнято рішення про створення на базі будівельного управління «Ковельпромбуд»- колективного підприємства «Ковельбуд»та затверджено установчі документи новоствореного підприємства КП «Ковельбуд».

Як   встановлено   господарським    судом, гуртожиток по вул. О.Пчілки,21 у м.Ковелі приватизовано у складі цілісного майнового комплексу КП "Волиньбуд" та на  даний час цей гуртожиток  включено до статутного фонду підприємства.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", в редакції, яка діяла на час приватизації, приватизації підлягали цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурні підрозділи.

За змістом ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2000 у справі  №1-16/2000  встановлено,  що  правовий  механізм приватизації, власності, порядок  і  умови  набуття  та  припинення  права  власності,  а також  права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами.

У відповідності з ч.2 ст.3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", в редакції, яка діяла на момент приватизації, дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Як вже зазначалося, на час приватизації гуртожиток  перебував на балансі БУ  "Ковельпромбуд" - структурного підрозділу КП "Волиньбуд".

Однак, знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є безспірною ознакою його права власності. Баланс підприємства (організації) є лише формою бухгалтерського обліку та визначає склад і вартість майна та обсяг фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

Господарським судом також встановлено, що орендному підприємству під час приватизації не передавались об'єкти, створені за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів), як це передбачено ст.24 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств", в редакції, яка діяла на час приватизації.

Отже, при укладенні договору купівлі-продажу державного майна  ЦМК ОП "Волиньбуд" у продавця не було правових підстав включати до складу  майна, що приватизується, спірний гуртожиток.

Адже, гуртожиток як об’єкт державного житлового фонду, не підлягав приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств".

Відповідно до ст.47 Конституції України ст.ст.2, 9 Житлового кодексу України держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону  за    рішенням суду.

Договір  купівлі-продажу державного  майна №10  від  14.09.1993р.,  укладений  між регіональним   відділенням   Фонду   державного   майна   України   по Волинській області і організацією орендарів орендного підприємства   "Волиньбуд" в частині продажі гуртожитку, що знаходиться по вул.О.Пчілки, 21 в м.Ковелі, суперечить ч.2 ст.3  Закону України    "Про  приватизацію державного майна", ст.5 Закону України «Про приватизацію майна державних   підприємств»(в редакції, яка діяла на час приватизації), порушує житлові права громадян -  жильців гуртожитку на приватизацію житлового фонду,   передбачені ст.9 Житлового кодексу   України, а тому його слід визнати недійсним.

В позовній заяві прокурор в інтересах позивача просив також визнати гуртожиток об'єктом державного житлового фонду.

Проте, прокурор і позивач не подали доказів на підтвердження належності гуртожитку до державного житлового фонду, доказів на підтвердження будівництва гуртожитку за державні кошти, а тому вказану позовну  вимогу прокурора залишено без розгляду.

Скасовуючи первісне рішення та залишаючи позов  без розгляду, апеляційний  господарський суд, в свою чергу, виходив з того,  що:

З набуттям чинності Цивільним кодексом України відбулося  розмежування, відповідно до Конституції, комунальної власності від державної (ст.ст.326, 327 Цивільного кодексу). У даний час органи місцевого самоврядування  відповідно до закону  на власний розсуд розпоряджаються об’єктами права комунальної власності, тобто здійснюють щодо них повноваження власника, а не делеговані  державою функції.  Отже, прокурор не вправі завертатись до господарського суду в інтересах такого позивача, в даному випадку Ковельської міської ради, оскільки відповідно до ст.121 Конституції на нього покладено представництво  в суді виключно інтересів держави і громадянина у випадках, визначених законом.

Проте, колегія не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Пунктом 2 ст.121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Ковельський міжрайонний прокурор, пред'являючи позов в інтересах держави, обґрунтував свої вимоги тим, що відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі  ст.5 Житлового кодексу Української РСР, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. З0 згаданого Кодексу, державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду здійснюється органами місцевого самоврядування, їх виконавчими і розпорядчими органами.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про власність" державний житловий фонд є об'єктом комунальної власності, суб'єктами останньої виступають органи місцевого самоврядування.

Тобто виходячи з вимог житлового законодавства реалізацію державної політики у сфері використання та  збереження державного житлового фонду забезпечують місцеві ради.

З вищенаведеного вбачається, що Ковельський міжрайонний прокурор відповідно до ч.2 ст.2 Господарського процесуального кодексу України, належним чином обґрунтував свої вимоги, у тому числі стосовно пред’явлення позову в  інтересах держави в особі Ковельської міської ради, уповноваженої здійснювати функції держави в спірних житлових правовідносинах.

В зв’язку з викладеним оскаржувана постанова підлягає скасуванню як така, що прийнята з неправильним застосуванням норм процесуального права.

Водночас слід зазначити, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.58 Конституції України (щодо незворотності дії законів в часі) застосував стосовно оспорюваного договору, укладеного у вересні 1993 року, положення ст.ст.203, 215 ЦК України (набрав чинності з 01.01.2004р.) та ст.207 ГК України (набрав чинності з 01.01.2004р.). Адже, при вирішенні спорів про визнання договорів недійсними має застосовуватися законодавство, яке діяло на момент їх укладення.

Колегія також враховує, що встановлені судом першої інстанції обставини укладення оспорюваного договору з порушенням вимог житлового законодавства та законодавства про приватизацію, які є достатніми підставами для визнання цього договору недійсним, апеляційним судом не спростовувалися.

Однак, визнавши оспорюваний договір недійсним, суд в порушення вимог ч.2 ст.48 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р. не вирішив  питання щодо наслідків визнання угод недійсними, що є підставою для скасування рішення та передачі справи  на новий розгляд.

Обов’язок суду застосовувати реституцію в разі визнання угоди недійсною відповідає положенням пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3  від 28.04.1978р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", згідно якого при задоволенні позову суд в одному рішенні  постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків.

Касаційна інстанція враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про визнання угод недійсними (постанова ВСУ від 04.04.2006 у справі №40/270пд).

Разом з тим, не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду позовної вимоги прокурора про визнання спірного гуртожитку об’єктом права державної власності.

Зокрема, суд встановив, що відчужувачем державного майна, до складу якого входив і спірний гуртожиток, виступало РВ ДМ України, яке мало всі повноваження власника на продаж цього майна. Наказ №61 від 04.06.1993р. "Про прийняття рішення про приватизацію" у встановленому порядку не оспорювався, не скасований та не визнаний недійсним.

Окрім того, в разі визнання оспорюваного договору недійсним та пов’язаного з цим обов’язкового проведення  реституції спірний гуртожиток має бути повернутий в державну власність.

Водночас найістотнішим є те, що в результаті розгляду даного спору судами прийнято рішення та постанову, що стосуються осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме фізичних осіб, які є мешканцями жилих приміщень спірного гуртожитку.

Це обумовлено тими обставинами, що за оспорюваним договором купівлі-продажу відбулося відчуження державного майна, в тому числі гуртожитку, в якому мешкають громадяни, на користь КП "Ковельбуд", тобто змінився власник гуртожитку.

Внаслідок виконання цього договору гуртожиток вибув з державного житлового фонду та  увійшов до складу майна, що належить відповідачу на праві колективної власності. Наведене переконливо свідчить про те, що даний  господарський спір безумовно стосується  житлових прав громадян-наймачів кімнат в гуртожитку.

Адже, згідно з частинами 1 і 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається  своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Перехід права власності на спірний гуртожиток впливає на житлові права його мешканців, оскільки обсяг цих прав може бути зменшений новим власником в порівнянні з житловими правами мешканців квартир (кімнат) в об’єктах державного житлового фонду.

Окрім того, зміст  позовної заяви прокурора свідчить про пред’явлення ним позову також в інтересах громадян-мешканців гуртожитку з метою недопущення порушення їх житлових прав. Тим більше, що порушення житлових прав громадян-жильців гуртожитку, відчуженого за оспорюваним договором, визначено судом однією з підстав для задоволення позову.

У зв’язку з цим касаційна інстанція вважає за необхідне на підставі ст.11112 ГПК України доручити суду першої інстанції при новому розгляді справи ретельно перевірити доводи прокуратури щодо фактичного знаходження приміщень спірного гуртожитку у користуванні громадян та враховуючи вимоги ст. 80 ГПК України вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для припинення провадження у даній справі.

Відповідно до вимог  п.3  ст.1119 та  п.3  ч.2  ст.11110  ГПК  України  касаційна  інстанція  за результатами  розгляду  касаційної скарги  має  право  скасувати  рішення  першої  інстанції  та  постанову суду  апеляційної  інстанції  і  передати   справу  на  новий  розгляд,  якщо  суд  прийняв  рішення  та  постанову, що стосується  прав  і обов'язків осіб,  які не  були залучені  до участі  у  справі.  Вищенаведені  обставини  свідчать  про наявність  підстав для  застосування  Вищим  господарським  судом  України  згаданих  статей  до  спірних  правовідносин, оскільки  відсутність  залучення фізичних осіб –мешканців приміщень гуртожитку  при  прийнятті  оскаржуваних  рішення  і постанови  зачіпає та істотно обмежує житлові права громадян, а, відтак, перешкоджає   правильному  об'єктивному  та всебічному  вирішенню  даного  спору  з  врахуванням  прав  та  охоронюваних  законом  інтересів  всіх  учасників  спірних  житлових правовідносин. При цьому судова колегія враховує, що  згідно  з ч.2  ст.11110 Господарського процесуального кодексу  України  викладені  вище  обставини  є  в будь-якому  випадку  достатньою  окремою  підставою  для  скасування  рішення  та постанови  і подальшого  нового  розгляду  справи  судом  першої  інстанції.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне подання першого заступника прокурора Волинської області задовольнити частково.

Рішення господарського суду Волинської області від 18.05.2006 та постанову Львівського апеляційного господарського суду  від 09.08.2006 у справі №01/13-92 скасувати з передачею справи на новий розгляд до господарського суду Волинської області.

Головуючий, суддя                                                                                                                             В.Овечкін

Судді:                                                                                                                                           Є. Чернов

В. Цвігун