ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2007 р.
№ 11/128

Вищий  господарський  суду  України  в складі колегії

суддів:
Грейц К.В. –головуючого,
Бакуліної С.В.,
Рогач Л.І.,

розглянувши касаційну  скаргу
ВАТ "Донецькобленерго"

на  постанову
від 03.10.2007

Донецького апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Донецької області № 11/128

за позовом
Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради "Донецькміськсвітло"

до
ВАТ "Донецькобленерго"

про
стягнення 149673,96 грн.

за участю представників:
- позивача

не з’явились

- відповідача
Калитвянської С.О.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 01.08.2007 (суддя Чернота Л.Ф.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 03.10.2007 (колегія суддів у складі головуючого судді Стойка А.В., суддів Діброви Г.І., Шевкової Т.А.), позовні вимоги Комунального комерційного підприємства Донецької міської ради '"Донецькміськсвітло" до Відкритого акціонерного товариства "Донецькобленерго" про стягнення заборгованості в сумі 149673,96 грн. задоволені.

Рішення та постанова у справі мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 149673,96 грн., яка на підставі ст. ст. 525, 526, 599, 530, 615  ЦК України підлягає стягненню.

ВАТ "Донецькобленерго", не погодившись з прийнятими рішенням та постановою у справі, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, як прийняті за неповно встановлених обставин справи і з порушенням вимог чинного матеріального законодавства, в задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що, за його переконанням, судами попередніх інстанцій не враховані положенням договору від 07.12.2004 № 520 (пункт 3.1) про зобов’язання виконавця направляти замовнику рахунки на оплату наданих послуг, проте, позивач такі рахунки не направляв, отже, відсутні підстави вважати, що його право порушено.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи безпідставно зазначено наявність в матеріалах справи всіх актів передачі –приймання послуг, підписаних сторонами, оскільки акти за 31.10.2005 на суму 7178 грн., за 31.05.2006 на суму 2084,27 грн., за 30.06.2006 на суму 8597,50 грн. відсутні.

Представник позивача своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції не скористався.

Відповідно до розпорядження Заступника голови Вищого господарського суду України від 20.12.2007 № 02-12.2/426, в зв’язку з відпусткою судді Глос О.І., розгляд касаційної скарги здійснюється в складі колегії суддів у складі: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Рогач Л.І.

Перевіривши у відкритому судовому засіданні повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що між позивачем та відповідачем 07.12.2004 укладено договір № 520  про надання транспортних послуг, за умовами якого позивач (виконавець) зобов'язався за заявками відповідача (замовника) надавати транспортні послуги автотранспортом, обладнаним підйомником, а останній сплачувати їх вартість (п. 1.1 договору), замовник оплачує послуги виконавця на підставі актів виконаних робіт, або інших документів, що підтверджують їх виконання, в наступному порядку - 100% вартості послуг вноситься відповідачем у якості оплати не пізніше 30 банківських днів з моменту виставлення рахунку виконавцем, який зобов'язується виставляти відповідні рахунки не пізніше 5-го числа кожного місяця наступного за розрахунковим (п. 2.2 договору).

Посилаючись на надання протягом 2005-2006 років відповідачеві транспортних послуг на суму 149673,96 грн., що підтверджується актами приймання виконаних робіт, і їх несплату відповідачем, позивач вимагає стягнення цієї суми

Приймаючи рішення та постанову у справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач виконав свої зобов’язання з надання транспортних послуг, натомість відповідач їх не оплатив, заборгованість підтверджена матеріалами справи, а, отже, підлягає стягненню на підставі ст. ст. 525, 526, 599, 530, 615 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, такий висновок судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає суперечливим, передчасним і таким, що не ґрунтується на повно встановлених обставинах справи.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно, зокрема, до умов договору, при цьому принцип належного виконання полягає, у виконанні зобов’язання, передусім, у відповідності до встановлених договором умов щодо суб’єктів, предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання, а відповідно до ст. 599 ЦК України припиняється лише те зобов’язання, яке виконане належним чином, тобто, належній особі, в належному місці, в належний строк і належним способом.

Втім, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що згідно з умовами договору (пункт 2.2), встановлений такий порядок розрахунків, який передбачає зобов’язання замовника оплатити послуги на підставі актів виконаних робіт (послуг), або інших документів, що підтверджують надання послуг, не пізніше 30 днів з моменту виставлення рахунку виконавцем, при цьому, виконавець зобов'язується виставляти відповідні рахунки не пізніше 5-го числа кожного місяця наступного за розрахунковим. Такий же обов’язок виконавця передбачений в пункті 3.1 договору.

Таким чином, сторони в договорі чітко визначили момент виникнення у виконавця права вимоги оплати і відповідного зобов’язання замовника, а саме –після закінчення 30 днів з моменту пред’явлення замовнику рахунку за виконану роботу або надані послуги.

Однак, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи достеменно не встановлено, чи виконані позивачем зобов’язання з виставлення таких рахунків на оплату відповідачеві, що є передумовою для виникнення у відповідача зобов’язання з оплати отриманих послуг.

Крім того, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак, суди попередніх інстанцій, прийнявши до уваги посилання позивача на акти виконаних робіт, на яких він ґрунтує свої позовні вимоги, не звернули уваги і не спростували заперечення відповідача проти позову, які заявлялись в процесі розгляду справи, щодо відсутності в матеріалах справи всіх актів виконаних робіт, які згідно п. 2.2 договору також є підставою для оплати послуг, отже, не можливо вважати встановленим і обсяг наданих послуг.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст. 84 ГПК України судами не встановлено наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування, адже, залишились не встановленими обставини належного виконання зобов’язань позивачем у справі з виставлення відповідачеві рахунків для оплати наданих послуг і їх фактичний обсяг.

Таким чином, не встановлення судами попередніх інстанцій вищевказаних обставин, які мають суттєве значення у справі, є порушенням вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України і виключає можливість висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування норм матеріального права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під  час  нового  розгляду  справи  необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  і  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно оцінити  докази, що мають значення для її розгляду та вирішення  спору по суті і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване та  законне судове рішення.

Керуючись статтями  1115,  1117,  1119  -  11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03.10.2007 у справі господарського суду Донецької області №11/128 та рішення від 01.08.2007 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Донецької області.

Касаційну скаргу "ВАТ "Донецькобленерго" задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                           К.В.Грейц

Судді                                                                                  С.В.Бакуліна

Л.І.Рогач