АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

21.02.2007
№ 23/252

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Коваленка В.М.

суддів:                                          Вербицької О.В.

Пантелієнка  В.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, м.
Вишневе Києво-Святошинського району Київської області

на ухвалу Господарського суду м.Києва від
05.06.2006

у справі № 23/252 (Демидова А.М.)

за позовом                               Національний банк
України, м. Київ

до                                                   Акціонерного
комерційного банку "Інтерконтинентбанк", м. Київ

про
підтвердження відповідності застосування процедури ліквідації банку та
підтвердження кандидатури ліквідатора

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05
червня 2006 року, що прийнята у справі № 23252 (суддя - А.М. Демидова) за
позовом Національного банку України (надалі - Позивач) до акціонерного
комерційного банку “Інтерконтинентбанк” (надалі - Боржник) про підтвердження
кандидатури ліквідатора, заяву ОСОБА_1 про вступ у справу у якості третьої
особи на стороні відповідача відхилено.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою
судом першої інстанції ОСОБА_1 звернулась до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною скаргою (вихідний № 2фл від 15.06.2006
року).

Розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційний суд
встановив наступне.

ГПК України (ст. 22 - права та
обов'язки сторін) визначено, що сторони мають, зокрема, право оскаржити судові
рішення господарського суду в установленому цим кодексом порядку. Згідно ч. 1
ст. 91 ГПК України сторони у справі мають право подати апеляційну скаргу, а
прокурор-апеляційне подання на рішення місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ГПК України, апеляційні скарги
на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому
для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 88 Закону України “Про
банки та банківську діяльність” визначено, що право звернення до суду із заявою
про визнання банку неплатоспроможним та його ліквідацію мають: 1) кредитори
банку; 2) Національний банк України. Особи, зазначені в пункті 1 частини першої
цієї статті, направляють рекомендованим листом до Національного банку України
заяву про ліквідацію банку при настанні ознак неплатоспроможності банку з
додаванням документально підтверджених доказів наявності невиконаних грошових
зобов'язань банку перед ними. Якщо протягом одного місяця з дня направлення
заяви зазначені особи не отримали відповідь Національного банку України, вони
мають право звернутися до суду із заявою про визнання банку неплатоспроможним.
Законодавство України про відновлення платоспроможності боржника або визнання
його банкрутом при розгляді судом справи про визнання банку неплатоспроможним
застосовується в частині, що не суперечить нормам цього Закону. Згідно цієї ж
статті справа про визнання банку неплатоспроможним за заявою осіб, зазначених у
пункті 1 частини першої цієї статті, може бути порушена лише після відкликання
банківської ліцензії. Після відкликання банківської ліцензії санація банку не
допускається. Орган, який ініціював рішення про ліквідацію, призначає
ліквідатора. Ліквідатор приступає до виконання обов'язків негайно після
відкликання ліцензії. Протягом одного місяця з дня прийняття справи до розгляду
суд повинен визначитися стосовно позову про ліквідацію банку. Єдиним питанням,
що приймається до розгляду судом у справі про ліквідацію банку, є висновок
Національного банку України щодо доцільності ліквідації банку та відповідність
застосування процедури ліквідації з боку Національного банку України вимогам
цього Закону.

У зв'язку з викладеними нормами
щодо порядку визнання банку неплатоспроможним та проведення ліквідаційної
процедури згідно Закону України “Про банки та банківську діяльність”,
апеляційна інстанція зазначає, що
вказаним законом склад сторін та
учасників провадження у відповідній справі про банкрутство банку не
визначений, у зв'язку з чим, оскільки норми Закону України "Про
відновлення платоспроможності  боржника
або визнання його банкрутом"  в
частині визначення сторін та учасників провадження у справі поро банкрутство не
протирічать положенням Закону України “Про банки та банківську
діяльність”,  звернути увагу  на наступне.

Нормами ст.ст. 26, 27 ГПК України
передбачена участь у господарській справі третьої особи, яка не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору та яка заявляє самостійні вимоги на предмет
спору. Між тим, згідно до ч. 2 ст. 4-1
ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у
порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей,
встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника
або визнання його банкрутом". Нормами Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі -Закон),
зокрема, ст. 1, встановлюються особливості щодо суб'єктного складу сторін та
учасників провадження у справі про банкрутство, якими (нормами) не передбачена
участь у справі про банкрутство третьої особи, яка не заявляє  або заявляє самостійні вимоги на предмет
спору, можливість участі яких у господарській справі, як зазначено, передбачена
ст.ст. 26, 27 ГПК України. Статус та порядок участі акціонера  боржника
у відповідній справі про банкрутство взагалі не визначений, оскільки
акціонер боржника не відноситься ні до сторін у справі, ні до учасників
провадження у справі про банкрутство, ні
до заінтересованих осіб стосовно боржника відповідно до вимог ст. 1
Закону, у зв'язку з чим акціонер боржника не може користуватись  відповідними правами, передбаченими вказаним
Законом та ГПК України. Також, слід додати, що, як вже зазначено вище, нормами
ст. 88 Закону України “Про банки та банківську діяльність” також не передбачена
участь у якості учасників провадження у справі про визнання неплатоспроможним
банку та справи за позовом про ліквідацію банку акціонера  відповідного банку, яким  визначає себе скаржник у даній справі.

До визначеного аналізу норм діючого
законодавства про ліквідацію банку також слід додати, що згідно ухвали Вищого
господарського суду України від 07.11.2006 року, що прийнята за результатами
розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на
рішення  господарського суду  від 05.06.2006 року у даній справі касаційне
провадження за касаційною скаргою скаржника припинено. При цьому, в означеній
ухвалі касаційної інстанції (докази скасування якої у даній справі
відсутні),  встановлено, що ОСОБА_1 не
мала права звертатись до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою
у справі № 23252, з посиланням на укладення
угоди від 01.12.2005 року між
Позивачем та Відповідачем, а не його акціонерами, на яку (угоду), в свою
чергу  посилався скаржник в обґрунтування
порушення його прав  у касаційній скарзі,
як акціонера, якого не було залучено до участі у справі та  рішення, що стосується його прав  і обов'язків, було прийнято. Також, при
здійсненні вказаного висновку суду касаційної інстанції посилався на пп. 4.4
рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп2004 у справі
№ 1-102004 за конституційним поданням 50 народних депутатів щодо офіційного
тлумачення окремих положень частини першої ст. 4 Цивільного процесуального
кодексу України.

У зв'язку із викладеними
обставинами справи та нормами законодавства
апеляційна інстанція також
враховує, що згідно листа Національного банку України № 18-3174277 від
07.11.2006 року та доданих до нього документів (зокрема, передавального
розпорядження  від 18.08.2006 року - т. 1
л.с. 267-274) акції  Відповідача, що
належали Кучмі Н.В., були відчужені нею та перереєстровані на іншу особу, у
зв'язку з чим Позивач у вказаному листі повідомляє, що наявність Кучми Н.В. у
реєстрі власників іменних акцій акціонерного комерційного банку
“Інтерконтинентбанк” не є беззаперечним доказом того, що вона є акціонером вказаного
банку.

Таким чином, слід зробити висновок,
що скаржник не є стороною, учасником провадження у даній справі про
підтвердження кандидатури ліквідатора, а також скаржником не доведено, що вона
є особою, яку може бути залучено до участі у даній справі, оскільки рішення
може впливати на її права та обов'язки, та не має право відповідно до ст. 91
ГПК України звертатись із апеляційною скаргою на оскаржувану ухвалу.

Враховуючи вищевикладене та
керуючись

ст. 1 Закону України "Про відновлення
платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. 88 Закону
України “Про банки та банківську діяльність” та
ст.ст. 4-1, 22, 26, 27, 34, 53, 84, 91, 93, 94, 95, 97, 106 ГПК України,
Київський апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 в прийнятті апеляційної
скарги (вихідний № 2фл від 15.06.2006 року)
на ухвалу господарського суду м. Києва від 05.06.06  р. у справі № 23252.

Головуючий суддя
Коваленко В.М.

Судді

Вербицька О.В.

Пантелієнко  В.О.

26.02.07 (відправлено)