ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2007 р.
№ 21/203-06

Вищий  господарський  суду  України  в складі колегії

суддів:
Грейц К.В. –головуючого,
Бакуліної С.В.,
Рогач Л.І.,

розглянувши касаційну  скаргу
Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірми "Росія"

на  постанову
від 25.09.2007

Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі господарського суду Дніпропетровської області № 21/203-06

за позовом
Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірми "Росія"

до
3-тя особа
ТОВ "Оптімус"
ТОВ "Український промисловий банк" в особі Запорізької філії

про
стягнення 1002862,22 грн.

за участю представників:
- позивача

Кияна М.О.

- відповідача
- 3-ї особи
Чумакової Н.Е., Савенка О.О.
Савицької С.С.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2006 у справі № 21/203-06 (колегія суддів у складі головуючого судді Алмазової І.Е., суддів Мельниченко І.О., Пархоменко Н.В.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 (колегія суддів у складів головуючого судді Євстигнеєва О.С., суддів Лотоцької Л.О., Бахмат Р.М.), відмовлено в задоволенні позовних вимог Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірми "Росія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус" про стягнення 950004 грн. боргу за поставку соняшника за контрактом № 18-364/05 від 20.12.2005 та 52853,22 грн. пені.

Рішення та постанова у справі мотивовані тим, що відповідач виконав свої зобов'язання за контрактом зі сплати коштів за отриманий товар на рахунок, належний позивачеві, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням та постановою у справі,  Приватне сільськогосподарське підприємство Агрофірма "Росія" в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що, за його переконанням, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а саме ст. ст. 509, 599, 651, 626 -629 ЦК України, ст. 173, 179, 180, 188, 193, 265 ГК України, ст. ст. 32, 33, 36, 43, 84 ГПК України.

ТОВ "Оптімус" у відзиві на касаційну скаргу просить її залишити без задоволення, як необґрунтовану, проте, рішення і постанова у справі, на думку відповідача, відповідають вимогам чинного матеріального та процесуального законодавства.

Відповідно до розпорядження Заступника голови Вищого господарського суду України від 20.12.2007 № 02-12.2/426, в зв’язку з відпусткою судді Глос О.І., розгляд касаційної скарги здійснюється в складі колегії суддів у складі: головуючого судді Грейц К.В., суддів Бакуліної С.В., Рогач Л.І.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що між позивачем - Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірмою "Росія" та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптімус" укладений контракт № 18-364/05 від 20.12.2005, відповідно до якого позивач (постачальник) прийняв на себе зобов'язання передати у власність відповідача насіння соняшника врожаю 2005 року, а відповідач - прийняти і оплатити товар на умовах, передбачених контрактом (п. 1.1), загальна кількість товару  1000 тон (п. 3.1), загальна сума контракту складає 950004 грн. (п. 3.4), постачальник зобов'язався передати товар покупцеві на умовах франко-заготівельне підприємство ВАТ "Троянівський елеватор" у строк до 20.12.2005 (п. 4.1, 4.2), оплата за переданий товар здійснюється відповідачем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі трьох банківських днів з моменту отримання підтверджуючого складського документу заготівельного підприємства про зарахування товару на поточний рахунок покупця (п.5.1), сторони також обумовили і інші умови поставки товару, у тому числі і відповідальність сторін за несвоєчасну поставку продукції та його несвоєчасну оплату у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення (п. 8.2).

На виконання умов контракту позивач здійснив поставку соняшника в повному обсязі за видатковою накладною від 20.12.2005 і факт його отримання відповідачем не заперечується.

Спір у справі виник через неотримання позивачем коштів за поставлений товар на поточний рахунок, вказаний ним в контракті, натомість судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач перерахував грошові кошти у сумі 950004 грн. за платіжним дорученням № 13549 від 21.12.2005, в якому зазначено одержувачем ПГСП "Агрофірма "Росія", ЗКПО 25223209, на рахунок № 337 МФО 313935 в Запорізькій філії ТОВ "Укрпромбанк", у графі "призначення платежу" вказано "за насіння соняшнику згідно рахунку № СФ-20125-01 від 20.12.2005".

Виконання даного платежу підтверджено листом від 14.06.2006 № Г.21.1.5.0/1-314 банку відповідача - КБ "Приватбанк", а банк, у якому був відкритий рахунок позивача (третя особа у справі) підтвердив надходження 21.12.2005 від ТОВ "Оптімус" на поточний рахунок № 337 ПСГП "Агрофірми "Росія" (ЗКПО 24613799) коштів у сумі 950004 грн.

Посилаючись на зазначені обставини і не доведення позивачем факту неотримання коштів на власний рахунок, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, такий висновок судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає суперечливим, передчасним і таким, що не ґрунтується на повно встановлених обставинах справи.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно, зокрема, до умов договору, при цьому принцип належного виконання полягає, у виконанні зобов’язання, передусім, у відповідності до встановлених договором умов щодо суб’єктів, предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання, а відповідно до ст. 599 ЦК України припиняється лише те зобов’язання, яке виконане належним чином, тобто, належній особі, в належному місці, в належний строк і належним способом.

Як вбачається з тексту контракту № 18-364/05 від 20.12.2005, пункт 11 "Адреса и банковские реквизиты Сторон", містить відомості щодо розрахункового рахунку постачальника - Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма "Росія", а саме – № 260073806, ОКПО 25223209 в БФЗОД АППБ "Аваль", МФО 313827, в зв’язку з чим колегія суддів не може погодитися з висновком судів попередніх інстанцій про те, що у договорі не визначений рахунок, на який повинні були сплачуватися грошові кошти, а встановлена тільки форма розрахунку.

При цьому, посилання судів на виставлений позивачем рахунок-фактуру № СФ-20125-01 від 20.12.2005, в якому вказано інші розрахункові реквізити позивача, не може вважатись підставою для сплати відповідачем коштів на ці реквізити, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, слідчим управлінням УМВС України в Запорізькій області в процесі розслідування кримінальної справи були встановлені обставини фіктивності (підроблення) цього рахунку-фактури і отримання його відповідачем від невідомої особи, а також відкриття розрахункового рахунку № 337 МФО 313935 в Запорізькій філії ТОВ "Укрпромбанк" на ім’я позивача особою, яка представилась власником підприємства, однак, такою не є.

Крім того, як вбачається з довідки Бердянської ОДПІ від 25.07.2006 (а.с. 73, т. 1) станом на 21.12.2005 такий рахунок у позивача був відсутній.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак, суди попередніх інстанцій, прийнявши до уваги вищезазначені заперечення відповідача проти позову, не звернули уваги, що позивач свої позовні вимоги ґрунтував на умовах контракту з посиланням на рахунок-фактуру № 753 від 20.12.2005, де вказано такі ж платіжні реквізити позивача, як і в контракті, однак, цьому документові не надано будь-якої правової оцінки і не встановлені обставини його виставлення (вручення, надсилання тощо) відповідачеві.

Таким чином, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу посилання позивача на виконання зобов’язання відповідачем у інший, ніж передбачено положеннями контракту спосіб, які судами попередніх інстанцій не спростовані, що свідчить про передчасність судових висновків про належне виконання, а, отже, і припинення, зобов’язань відповідача за контрактом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов’язки сторін у спірних правовідносинах.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Резолютивна частина рішення повинна містити чіткі та безумовні висновки, що ґрунтуються на аналізі та оцінці фактичних обставин, викладених у його мотивувальній частині, та відповідати застосованим до спірних відносин нормам права.

Однак, в порушення цих приписів і вимог ст. 84 ГПК України судами не встановлено наявність чи відсутність обставин, які входять до предмету доказування, адже, залишились не встановленими обставини належного виконання зобов’язання відповідачем у справі з оплати поставленого позивачем товару.

Таким чином, не встановлення судами попередніх інстанцій вищевказаних обставин, які мають суттєве значення у справі, є порушенням вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України і виключає можливість висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування норм матеріального права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під  час  нового  розгляду  справи  необхідно  врахувати  викладене,  всебічно  і  повно  з’ясувати  і  перевірити  всі  фактичні  обставини  справи,  об’єктивно оцінити  докази, що мають значення для її розгляду та вирішення  спору по суті і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване та  законне судове рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу  України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.09.2007 у справі господарського суду Дніпропетровської області №21/203-06 та рішення від 14.11.2006 у цій справі скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

Касаційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірми "Росія" задовольнити частково.

Головуючий суддя                                                           К.В.Грейц

Судді                                                                                  С.В.Бакуліна

Л.І.Рогач