АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2007
№ 37/140

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                          Барицької  Т.Л.

Ропій  Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_2. - представник, дов.
№1419д від 27.04.2007;

від відповідача1 - МосієнкоІ.О. -
юрисконсульт, дов. №4 від 02.01.2007;

від відповідача2 - Галанський Д.П.
- представник, дов. № 86 від 30.03.2007;

від відповідача3 - ОСОБА_3. -
адвокат, дов. б/н від 04.06.2007;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу СПД - фізична особа ОСОБА_1

на рішення Господарського суду м.Києва від
03.04.2007

у справі № 37/140 (Кондратова І.Д.)

за позовом                               СПД - фізична
особа ОСОБА_1

до                                                   Закрите
акціонерне товариство "Мініметалургійний завод "Істіл (Україна)"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія О.С.А."

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестрейд 2006"

про
стягнення 32388,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від
03.04.2007 у справі №37/140 позовні вимоги задоволено частково, з третього
відповідача на користь позивача підлягає стягненню 32 388,25 грн. основного
боргу, 323,88 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу; в позові до першого та другого відповідачів
відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач
виконав свої зобов'язання за замовленням № 11.12 від 11.12.2006 в повному
обсязі, що підтверджується товарно-транспортною накладною № 096571СМR, а також
актом виконаних робіт № 378 від 22.12.2006, а третій відповідач взяті на себе
зобов'язання з оплати перевезення не виконав належним чином і має
заборгованість перед позивачем у сумі 32 388,25 грн.; вимоги до першого та
другого відповідачів суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки
перший та другий відповідачі свої зобов'язання щодо оплати вартості перевезення
вантажу виконали в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями,
копії яких долучені до матеріалів справи, крім того, перший та другий
відповідачі не перебувають в договірних відносинах з позивачем.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2007 у справі №
37/140 скасувати в частині незадоволення вимог до першого і другого
відповідачів з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи,
порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального
права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до
відповідачів в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник стверджує, що судом першої
інстанції порушені норми ч.ч. 1 ст.ст. 47, 85 ГПК України, було позбавлено
позивача можливості застосувати права, встановлені ст. 22 ГПК України.

Позивач зазначає, що позовні вимоги
ґрунтувались на невиконанні першим відповідачем обов'язку перед позивачем щодо
оплати позивачу провізної плати в сумі 32 388,25 грн. за договором перевезення
вантажів, укладеного у формі міжнародної товарно-транспортної накладної СМR №
096571, отже вимога позивача до першого відповідача є головною та первинною, а
вимога до усіх разом відповідачів є додатковою та похідною від первинної вимоги
позивача.

Заявник вказує, що не з'ясувавши
ступінь відповідальності першого відповідача, суд прийняв рішення про
одноособову відповідальність третього відповідача, хоча вимоги до третього
відповідача були похідними від вимог до першого відповідача.

Позивач стверджує, що під час
прийняття рішення судом першої інстанції не застосовано положення Конвенції про
договір міжнародного перевезення вантажів, умов FCA „Інкотермс-2000”, ст. 311
ГК України, ст.ст. 509, 541, 626, 916 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу
перший відповідач заперечує доводи скарги, посилаючись на те, що перший
відповідач зобов'язання по сплаті наданих послуг з перевезення вантажу за
договором № 2003/ТЕО/2/500439 від 29.10.2003, укладеного з другим відповідачем,
виконав в повному обсязі; перший відповідач не перебуває у договірних
відносинах з позивачем і відповідно не має перед ним зобов'язань; підстави для
застосування солідарної відповідальності до відповідачів відсутні.

Другий відповідач у відзиві на
апеляційну скаргу також не погоджується з доводами апеляційної скарги, виходячи
з того, що суб'єкти даного процесу, окрім третього відповідача, не зв'язані з
позивачем договірними чи іншими зобов'язаннями; підстави для покладення
відповідальності на другого відповідача за невиконання іншою особою договору
відсутні; посилання позивача на ст. 932 ЦК України є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу
третій відповідач вказує на безпідставність скарги, посилаючись на те, що
третій відповідач позовні вимоги визнав повністю згідно зі ст. 78 ГПК України,
про що суду першої інстанції була подана відповідна заява; підстави для
притягнення першого та другого відповідачів до участі у даній справі, які не пов'язані
договірними відносинами з позивачем, відсутні.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та враховуючи
доводи відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивачем до Господарського суду
міста Києва подана позовна заява про стягнення з відповідачів солідарно 32
388,25 грн. провізної плати та судових витрат.

Згідно із заявкою № 11.12 від
11.12.2006 третій відповідач, за заявкою замовник, замовив у позивача, за
заявкою перевізника, надання послуг по здійсненню перевезення вантажу за
маршрутом: Італійська Республіка - Україна, за що зобов'язався сплатити 4 800
євро по курсу НБУ на день розвантаження протягом 5 банківських днів після
одержання СМR.

Відповідно до ст. 316 ГК України за
договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується
за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати
виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Статтею 181 ГК України, ч. 1,
передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками;
допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом
обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 929 ЦК України встановлено,
що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор)
зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або
організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням
вантажу.

Виходячи зі змісту заявки № 11.12,
дана заявка є договором транспортного експедирування.

Відповідно до ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст.ст. 526, 629 ЦК
України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або
інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Позивач свої зобов'язання з
перевезення вантажу виконав повністю, що підтверджується СМR № 096571 та актом
виконаних робіт № 378 від 22.12.2006, однак, третій відповідач свої
зобов'язання з оплати вартості наданих автотранспортних послуг належним чином
не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 32
388,25 грн.

Таким чином вимоги позивача в
частині стягнення з третього відповідача плати за здійснення перевезення в сумі
32 388,25 грн. підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення вартості
наданих послуг з першого та другого відповідачів солідарно, апеляційний
господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК
України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання
з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має
право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку; господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Позивач в позовній заяві
посилається на СМR № 096571 як на договір перевезення, укладений з першим
відповідачем відповідно до Конвенції про договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів від 1956 р.

Враховуючи ту обставину, що
відповідно до ч. 2 ст. 43 Конвенції про договір міжнародного автомобільного
перевезення вантажів від 1956 р. Конвенція вступила в силу для України
17.05.2007, а перевезення було здійснене до цієї дати, Конвенція застосуванню
до правовідносин позивача з відповідачами не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи перевезення
за СМR № 096571 було здійснене позивачем саме на виконання заявки № 11.12 -
договору транспортного експедирування, укладеного з третім відповідачем, у
зв'язку з чим підстави для твердження про наявність обов'язку у першого
відповідача перед позивачем щодо оплати вартості перевезення за договором
перевезення відсутні.

Позивачем відповідно до ст. 33 ГПК
України не надано жодного правочину, на підставі якого у першого та другого
відповідачів виникли зобов'язання перед позивачем щодо оплати вартості перевезення.

Статтею 541 ЦК України передбачено,
що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених
договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Позивачем не доведено наявність
підстав для виникнення у нього права солідарної вимоги до відповідачів та
відповідно солідарного обов'язку у останніх перед позивачем.

Отже в позові до першого та другого
відповідачів належить відмовити.

Таким чином рішення суду першої
інстанції прийняте відповідно до матеріалів справи та норм чинного
законодавства України.

Апеляційний господарський суд
вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, враховуючи
викладене та наступне.

Позивачем не доведено порушення
судом першої інстанції норм ч. 1 ст. 47, ст. 22, ч. 1 ст. 85 ГПК України, крім
того, згідно з ч. 2 ст. 104 ГПК України порушення або неправильне застосування
норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення
лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вже було зазначено вище,
позивачем виконане перевезення за заявкою № 11.12, за якою оплату наданих
послуг повинен здійснити третій відповідач, а не перший.

Оскільки перший та другий
відповідачі не мають обов'язку перед позивачем з оплати перевезення та
відповідно такий обов'язок не порушували, то підстави для притягнення їх до
відповідальності відсутні.

Відповідно до ст. 316 ГК України,
ст. 929 ЦК України виконання договору транспортного експедирування передбачає
здійснення прав та обов'язків, що ґрунтуються на укладенні та виконанні інших
договорів, у тому числі і перевезення, однак, право на одержання оплати за
надані послуги ґрунтується на умовах договору транспортного експедирування.

Таким чином у позивача відсутні
підстави стверджувати про право вимоги про сплату вартості наданих послуг до
першого відповідача та про те, що така вимога є головною та первинною.

Норми ст. 316 ГК України, глави 65
ЦК України не передбачають наявності вимог за такими ознаками, як головні,
первинні, додаткові, похідні.

Оскільки позивач є стороною за
договором транспортного експедирування, а Міжнародні правила інтерпретації
комерційних термінів (Правила Інкотермс) застосовуються до договорів, предметом
яких є товари, що також передбачено п. 1 Указу Президента України від
04.10.1994 № 567/94, зі змінами, то немає підстав для обґрунтування вимог
позивача умовами FCA Інкотермс-2000.

У заявці № 11.12 сторонами
погоджено розмір плати, отже відсутні підстави для посилання на ст. 311 ГК
України та ст. 916 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної
скарги та зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.
Рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2007 у справі №37/140
залишити без змін, а скаргу без задоволення.

2.          Справу № 37/140 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Губенко Н.М.

Судді
Барицька  Т.Л.

Ропій  Л.М.