АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________
__________________________________________________________________________________
3/65  тел.(8-0412) 48-16-02
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2007 р.
Справа №  18/1776

Житомирський
апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого   судді

суддів:

при
секретарі
,

за
участю представників сторін:

від
позивача: ОСОБА_1, суб'єкт підприємницької діяльності,             ОСОБА_2., довіреність від
18.09.2006р.,

від
відповідача: не з'явився,

розглянувши
апеляційну скаргу Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Нетішин Хмельницької області

на
рішення господарського суду Хмельницької
області

від
"02" жовтня 2007 р.  у справі №
18/1776 (суддя Саврій В.А.)

за
позовом Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Нетішин Хмельницької області

до
Управління освіти виконавчого комітету Нетішинської міської ради, м.Нетішин
Хмельницької області

про  стягнення 25400,79 грн.,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2007р. ПП ОСОБА_1 подав позов, в якому з урахуванням
уточнень позовних вимог (а.с.68) просить стягнути з Управління освіти
виконавчого комітету Нетішинської міської ради 14542,91грн.  заборгованості за виконані роботи за
договорами №04-12/2 та №04-12/3 від 04.07.2006р., 8084,38грн. штрафних санкцій,
2098,83грн. інфляційних втрат, а також 541,67грн. витрат на юридичну допомогу
та 133,00грн. транспортних витрат.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від  02.10.2007р. позов Приватного підприємця
ОСОБА_1 до Управління освіти виконавчого комітету Нетішинської міської ради
задоволено частково: стягнуто з Управління освіти виконавчого комітету
Нетішинської міської ради на користь ПП ОСОБА_1 14542,91грн. основного боргу,
2098,83грн. інфляційних нарахувань, 133,00грн. витрат на дорогу, 167,75грн.
витрат на сплату державного мита та 77,93грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмови в
задоволенні  позову про стягнення
неустойки в сумі 8084,38грн. за порушення умов договорів, та 541,67грн.
збитків, понесених на оплату юридичної допомоги, Приватний підприємець ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення в
зазначеній частині з підстав порушення норм матеріального та процесуального
права та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи скарги, позивач не погоджується з
висновком  суду про те, що згідно умов
договору  замовнику надається можливість
відстрочки виконання грошового зобов'язання у разі відсутності бюджетного
фінансування, оскільки умовами договорів №04-12/2 та №04-12/3 не передбачено
відстрочка виконання грошового зобов'язання у випадку відсутності бюджетного
фінансування.

Щодо відмови суду в позові про стягнення штрафних санкцій позивач
вважає необґрунтованими висновки суду про вжиття відповідачем всіх заходів щодо
сплати боргу позивачу. На думку позивача, суд мав діяти у відповідності до
ст.611 ЦК України, оскільки вина відповідача підтверджується матеріалами
справи, а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата штрафних санкцій та відшкодування
збитків.  Вважає, що відсутність
бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від виконання грошового
зобов'язання по договору.

Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції порушив норми
процесуального права, оскільки ні в мотивувальній, ні  в резолютивній частинах рішення не вирішив
питання щодо стягнення на користь позивача 541,67грн. збитків, понесених на
оплату юридичної допомоги.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали доводи,
викладені в апеляційній скарзі. Вважають рішення господарського суду
Хмельницької області незаконним та необґрунтованим в частині відмови у
задоволення позовних вимог щодо стягнення з Управління освіти виконавчого
комітету Нетішинської міської ради на користь СПД ОСОБА_1 неустойки в сумі
8084,38грн. за порушення умов договорів №04-12/2, №04-12/3 та 541,67грн.
збитків, понесених на оплату юридичної допомоги, в зв'язку з чим просять його
скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити
позовні вимоги. Представник позивача вказав, що
згідно ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської
діяльності  повинен відшкодувати завдані
цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого  порушено. Тобто, відповідач повинен
відшкодувати для позивача усі витрати понесені ним у зв'язку з неналежним
виконанням договірних зобов'язань з боку Управління освіти виконавчого комітету
Нетішинської міської ради, а саме: 541,67 грн. збитків, понесених на оплату
юридичної допомоги.

Відповідач не скористався правом надання письмового відзиву на
апеляційну скаргу та правом на участь в судовому засіданні: повноважного
представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце судового
засідання повідомлений належним чином. В адресованій Житомирському апеляційному
господарському суду заяві від 10.12.2007р. відповідач просив відкласти розгляд
справи в зв'язку із відсутністю в даний час юриста.

Колегія суддів вважає неповажною причину неявки представника
відповідача - юриста в засідання, оскільки представником може бути інший
компетентний  в проведенні розрахунків
представник відповідача (головний бухгалтер, економіст тощо).

Відповідно до ст.75 ГПК України якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній матеріалами. Згідно приписів ст.99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у
першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом ХІІ ГПК
України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правилами, наданими суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає за можливе
розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача, оскільки
неявка представників не перешкоджає повному та всебічному розгляду апеляційної
скарги за наявними в матеріалах справи документами.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим
господарським судом норм матеріального та процесуального законодавства,  апеляційний господарський суд вважає скаргу
необґрунтованою, виходячи з наступного:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи 03.01.2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_1
(виконавець по договору) та Управлінням освіти виконавчого комітету
Нетішинської міської ради (замовник по договору) укладені договори  на виконання робіт №04-12/3 та №04-12/2
(а.с.5-6, 11-12), відповідно до умов яких виконавець зобов'язався виконати для
замовника роботи з поточного ремонту сантехнічного, електротехнічного,
вентиляційного обладнання і внутрішніх мереж на об'єктах: ЗОШ №1, ЗОШ №2, НВК,
ЗОШ №4,Д/с №2, Д/с №3, Д/с №4, Д/с №5, Д/с №6, Д/с №7, Д/с №8, Д/с №9, БДТ,
ГЮГО м.Нетішин. Замовник зобов'язався своєчасно здійснити оплату на умовах
даних договорів.

Підпунктами 2.4, 2.5 договорів передбачено, що розрахунки за
виконанні роботи здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок підрядника на підставі рахунку на оплату і акта про
виконання робіт за підписами замовника і виконавця. Розрахунки за виконані роботи
проводяться замовником не пізніше 10-ти календарних днів з моменту підписання
акту про виконані роботи.

Відповідно до п.1 ст.837 Цивільного кодексу України за договором
підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу
за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Пунктом 1 ст.857 Цивільного кодексу України передбачено, що
робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі
їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи
відповідного характеру.

Згідно ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання
- відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивачем роботи по договору №04-12/2 та №04-12/3 виконанні в
повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами
приймання виконаних робіт по договору №04-12/2 №2 за січень 2006 року на
суму11605,86грн.,  №5 за лютий 2006 року
на суму 10365,06грн.,  по договору
№04-12/3 - акт №3 за січень 2006р. на суму 11276,11грн.,  №6 за лютий 2006 року на суму 9832,53грн.
(а.с.7-10,13-15).

В зв'язку із виконанням позивачем умов договору щодо виконання
робіт, у відповідача на підставі ст.837 Цивільного кодексу України та договору
виник обов'язок їх оплатити.

Через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань,
за останнім утворилась заборгованість за виконані роботи, яка станом на час
вирішення спору судом першої інстанції склала 14542,91грн. (по акту виконаних
робіт №5 за лютий 2006р. - 4710,38грн., по акту №6 за лютий 2006р. -
9832,53грн.).

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем факт виконання робіт згідно вищевказаних актів не
спростований. Посилання відповідача у відзиві на позов (а.с.28) на невиконання
бюджету міста Нетішин та відсутність  фінансування
не може слугувати підставою для звільнення відповідача від оплати виконаних
згідно договорів робіт. В договорах №04-12/2 та №04-12/3 не передбачена умова,
що відсутність бюджетного фінансування є підставою для  звільнення від виконання грошового зобов'язання
за договором. З акту виконаних підрядних робіт №6 за лютий 2006 року також не
вбачається, що в акт включені роботи, які належать до капітальних видатків, як
вказує у відзиві відповідач, оскільки в акті не зазначено, що позивачем
проводився капітальний ремонт обладнання.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або
законом.

В зв'язку із несплатою відповідачем заборгованості в добровільному
порядку, позивач подав до суду першої інстанції позов, в якому крім стягнення
суми основного боргу просив стягнути з відповідача 8084,38грн. штрафних
санкцій, 2098,83грн. інфляційних, а також 541,67грн. витрат на юридичну допомогу
та 133,00грн. витрат на дорогу.

Як вказувалось вище, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції
частково задовольнив позов, стягнувши  з
відповідача на користь позивача 14542,91грн. основного боргу, 2098,83грн.
інфляційних нарахувань, 133,00грн. витрат на дорогу, 167,75грн. витрат на
сплату державного мита та 77,93грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу; в решті позову відмовив.

Переглянувши постанову суду першої інстанції відповідно до ст.101
Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає, що
оскаржуваним рішенням господарського суду Хмельницької області обґрунтовано
стягнуто з відповідача суму основного боргу в розмірі 14542,91грн., суму
інфляційних в розмірі 2098,83грн. з огляду на вищевикладене.

Також судова колегія вважає обґрунтованою відмову місцевим
господарським судом позивачу в частині стягнення з відповідача на користь
позивача 8084,38грн. штрафних санкцій, оскільки відповідно до ч.1 ст.547 ЦК
правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (як вид - неустойка (штраф,
пеня) вчиняється у письмовій формі; згідно ст.548 ЦК України виконання
зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом,
Положеннями Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" №543/96 ВР  від
22.11.1996р. передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь
одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється
за згодою сторін. Як вбачається із договорів, сторони не передбачили відповідальність
відповідача перед позивачем за невиконання грошових зобов'язань. Крім цього,
при нарахуванні штрафних санкцій (пені) позивач посилався на ч.2 ст.231  ГК України, яка до даної ситуації взагалі не
може бути застосована, оскільки спір виник у зв'язку з невиконанням
відповідачем грошових зобов'язань (оплати виконаних робіт). Згідно ч.6 цієї ж
статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування чужими
коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або
договором.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що господарський суд в
мотивувальній та резолютивній частинах рішення не вирішив питання стягнення на
користь позивача 541,67грн. збитків, понесених на оплату юридичної допомоги не
відповідає дійсності, оскільки в мотивувальній частині рішення зазначається про
відсутність підстав для стягнення 541,67грн. збитків, оскільки відповідач
довів, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання
зобов'язання перед позивачем, а в резолютивній частині вказується, що позов
задоволено частково, мається перелік сум, які стягуються з відповідача і
зазначено, що в решті позову відмовлено (тобто і у стягненні 541,67грн.).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про
відмову в задоволенні позову в частині стягнення  541,67грн. збитків, понесених на оплату
юридичної допомоги, враховуючи наступне.

Як вбачається із заяв позивача стягнення вартості юридичних послуг
у даній справі є додатковою позовною вимогою, тобто є предметом позову.

В уточненні до позовних вимог від 23.04.2007р. в мотивувальній
частині (а.с.27) та в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач розцінює
витрати на юридичну допомогу, як збитки.

Однак, з таким висновком суд погодитись не може, оскільки згідно
ст.22 ЦК України збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Оскільки відповідач довів, як вбачається з матеріалів справи, що
вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання
перед позивачем по договорам, а саме звертався до відповідних органів стосовно
оплати виконаних робіт, до міського голови м.Нетішина від 05.10.2006р.,
направляв лист на адресу начальника фінансового управління м.Нетішина від
30.10.2006р., лист  міському голові
м.Нетішина від 16.11.2006р., доповідну записку на ім'я міського голови
м.Нетішина від 07.12.2006р., звертався до постійної комісії Нетішинської
міської ради з питань бюджету і фінансів від 21.12.2006р. стосовно оплати
виконаних робіт ПП ОСОБА_1

Враховуючи те, що невиконання зобов'язань по договору відбулось
внаслідок відсутності бюджетного фінансування, а не внаслідок недотримання
відповідачем п.7 ст.51 Бюджетного кодексу України щодо оформлення платіжних
документів, суд вважає, що в діях відповідача відсутня вина за невиконання
зобов'язання, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 541,67грн.
збитків, понесених на оплату юридичної допомоги.

Разом з тим, суд не погоджується із вимогою позивача про стягнення
541,67грн., кваліфікованою і як витрати на юридичну допомогу у позовній заяві
та уточненні до позову від 02.10.2007р. (а.с.73), з огляду на наступне:

Відповідно до ч.3 ст.48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті
за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України
"Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб,
які є адвокатами.

Стаття 2 Закону України "Про адвокатуру" визначає, що
адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж
роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років,
склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на зайняття
адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

Таким чином, стаття 44 ГПК України передбачає відшкодовування сум
у вигляді судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг лише
адвокату, а не будь - якому представнику.

Сторона (позивач) повинна довести надання таких послуг адвокатом,
вказавши підставу (відповідний договір з адвокатом), та оплату послуг, подавши
відповідні докази.

На підтвердження своїх витрат позивачем подано угоду 19.12.2006р.
між Приватним підприємцем ОСОБА_1 (замовник) та юристом ОСОБА_3. (виконавець)
(а.с.22), довіреність (а.с.23), свідоцтво про державну реєстрацію фізичної
особи - підприємця ОСОБА_3., а також докази часткової оплати юридичних послуг в
сумі 541,67грн.  (а.с.21).

Судова колегія наголошує, що ці докази свідчать про укладення  відповідної
угоди не з адвокатом, а з ПП ОСОБА_3., саме яким надано послуги по
правовому захисту та  отримано за них
оплату.

Відповідно до норм ГПК України витрати за юридичні послуги є
судовими витратами, тобто вони не можуть
відноситись до предмета позову.

Однак  згідно зі ст.44 ГПК
України судові витрати можуть бути відшкодовані лише у випадку сплати їх
стороною адвокату, а не будь - якому представнику.

Судова колегія вважає, що позивач безпідставно включив витрати за
юридичні послуги до суми позовних вимог, а тому позов в цій частині задоволенню
не підлягає.

З врахуванням викладених обставин колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що господарський суд першої інстанції  обґрунтовано стягнув  з відповідача на користь позивача 14542,91грн.
основного боргу, 2098,83грн. інфляційних нарахувань, та відмовив в задоволенні
позову в частині стягнення 8084,38грн. штрафних санкцій та 541,67грн. витрат на
юридичну допомогу.

Судовою колегією не встановлено порушень або неправильного
застосування норм процесуального чи матеріального права судом першої інстанції,
які можуть бути підставою для скасування оскаржуваної рішення у вказаній
частині.

Доводи позивача,  наведені в
апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та не  ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Однак, судова колегія не погоджується із висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 133,00грн. витрат на
дорогу, оскільки розділом УІ ГПК України
"Судові витрати", зокрема статтею 44 передбачено, що судові
витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з
оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу
та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. До інших витрат, пов'язаних з
розглядом господарських спорів, відносяться суми, що підлягають виплаті особам,
викликаним до господарського суду відповідно до ст.30 ГПК України, а також
витрати, понесені сторонніми підприємствами і організаціями у зв'язку із
наданням документів або матеріалів, необхідних
для вирішення господарського спору в порядку ст.38 ГПК України, витрати
на проведення огляду і дослідження письмових та речових доказів у місці їх
знаходження в порядку ст.39 ГПК України, а також витрати, пов'язані з розглядом
справи безпосередньо на підприємстві або в організації, яка є стороною по
справі. За загальним правилом витрати учасників
судового процесу на оплату послуг по наданню правової допомоги (окрім
послуг адвоката, прямо передбачених статтею
44 ГПК України), пов'язаної з веденням справи в суді, витрат на дорогу,
не належать до складу судових витрат. За своєю природою такі витрати можуть
кваліфікуватись як збитки, понесені у зв'язку із розглядом справи у
господарському суді, і відшкодовуються у загальному порядку.

Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів на
підтвердження понесення таких витрат, оскільки з фіскального чеку  АЗС (а.с.72), наданого позивачем на
підтвердження понесених витрат на дорогу, не вбачається кому саме він виданий
і  як саме був використаний бензин,
отриманий за вказаним чеком.

Згідно приписів ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський
суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє
законність  і обґрунтованість рішення
місцевого господарського суду у повному обсязі.

Враховуючи наведене, рішення господарського суду Хмельницької
області від 02 жовтня 2007 року у справі №18/1776 підлягає скасуванню в частині
стягнення 133грн. витрат на дорогу. В частині стягнення вказаної суми слід
відмовити. В решті рішення залишається
без змін.

Керуючись ст.ст.101,
103-105 Господарського процесуального кодексу України, Житомирський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Приватного підприємця ОСОБА_1,
м. Нетішин  Хмельницької області
відмовити.

2. Рішення господарського суду Хмельницької області від 02 жовтня
2007 року у справі №18/1776 скасувати в частині стягнення 133 грн. витрат на
дорогу та відмовити в задоволення позову в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

3. Справу  №18/1776  повернути
до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий - суддя:

судді::

Віддруковано
4прим.:

---------------------------------

1
- до справи;

2
- позивачу;

3
- відповідачу;

4
- в наряд