ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2007 р.
№ 44/69

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

В. Овечкін  –головуючого,

Є. Чернов
В. Цвігун

за участю представників:

компанії "BOBST S.A."
Романова С.М. –(дор. від 30.06.2006)

розглянув касаційної скарги
компанії "BOBST S.A."

на постанову
Донецького апеляційного господарського суду
від 06 вересня 2007 року

у справі
№ 44/69 господарського суду Донецької області

за позовом
компанії "BOBST S.A."

до
ТОВ "Поліграфічне підприємство "Експрес"

про
стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.04.2007 (суддя: Є.Мєзенцева) позовні вимоги компанії "BOBST S.A." задоволені, з ТОВ "Поліграфічне підприємство "Експрес" стягнуто заборгованість та санкції в розмірі 1341256, 82 грн., державне мито –13412, 57 грн.

Рішення суду мотивовано необґрунтованістю доводів відповідача щодо відмови від оплати за поставлений товар –автоматичний прес "SP Evoline102T", частковим виконанням відповідачем грошового зобов'язання; судом зазначено, що спір підвідомчий господарському суду, виходячи з імперативних вимог ст.ст. 12, 123 ГПК України, ст. 73 Закону України "Про міжнародне приватне право", вибір матеріального права країни нерезидента відповідає принципу автономії волі сторін, ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2007 (судді: Г.Діброва, О.Дзюба, О.Стойко) рішення господарського суду скасовано, провадження у справі припинено з підстав визначених п.1 ст. 80 ГПК України, оскільки сторони у зовнішньоекономічному контракті передбачили розгляд справи компетентним судовим органом за юридичною адресою "BOBST S.A." в Лозанні, кантон Во у Швейцарії, сторони контракту домовилися про розгляд спору судом Швейцарії згідно з матеріальним правом Швейцарії.

Суд першої інстанції не визначився щодо дійсності або недійсності п. 12 контракту, неможливості розгляду справи у Швейцарії, розглянув справу з порушенням ст.ст. 12, 15 ГПК України, позивач у встановленому порядку не був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Компанія "BOBST S.A." в касаційній скарзі просить апеляційну постанову у справі скасувати, рішення господарського суду першої інстанції залишити в силі, так як позивач приймав участь у розгляді справи, а отже порушення норм процесу не є підставою для скасування рішення, оскільки це не призвело до прийняття неправильного рішення (ст. 104 ГПК України), на комерційних документах апостиль не проставляється згідно норм Конвенції щодо легалізації документів, матеріальне право Швейцарії застосовано на підставі ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право", згідно ст. 6 Закону України "Про міжнародне приватне право" застосовуються лише ті норми, які регулюють відповідні правовідносини, п. 12 контракту відсилає до процесуального законодавства Швейцарії для визначення компетентного суду, не застосовані положення ст. 11 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10.06.58.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.11.2007 перегляд в касаційному порядку судових рішень у справі відкладено на 11.12.2007.

Вищий господарський суд України у відкритому судовому засіданні дослідив матеріали справи, доводи касаційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 12 контракту від 09.09.2003 сторони передбачили, що будь-який спір, який випливає з контракту буде розглядатися компетентним судовим органом у Лозанні,  Швейцарія. На дію контракту розповсюджуються норми матеріального права Швейцарії.

Господарський суд Донецької області рішенням від 13.04.2007 задовольнив позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу, що виник внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань з оплати обладнання за контрактом, державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Донецький апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення, не застосував положення ст. 104 ГПК України, згідно з якою порушення або неправильне застосування  норм  процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відомо про час та місце розгляду справи і він приймав участь у судових засіданнях та користувався іншими процесуальними правами для забезпечення правильного вирішення спору.

Позивач повідомлявся про час та місце розгляду справи за адресою його представника в Україні.

Отже, неповідомлення позивача про час і місце розгляду справи не відповідає фактичним обставинам, не призвело до порушення його процесуальних прав та прийняття неправильного рішення.

Донецький апеляційний господарський суд помилково застосував положення ч. 1    ст. 3 та ч. 1 ст. 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.61, що не підлягає застосуванню, та не застосував положення ст. 36 ГПК України, що підлягала застосуванню.

В ст. 3 Конвенції зазначено, що єдиною формальною процедурою, яка може  вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставляння передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно ст. 4 цієї ж Конвенції передбачений в частині першій статті 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції.

Разом з тим, згідно з п. b) ч. 3 ст. 1 Конвенції вона не поширюється на документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, письмовими доказами, які не були посвідчені шляхом проставляння апостилю, є товарно-транспортна накладна та виписки банку позивача про часткову оплату відповідачем товару за контрактом.

Оскільки товарно-транспортна накладна відповідно до ст. 4 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів є договором перевезення, а виписки з банку пов'язані із здійсненням платежів за контрактом, то ці документи мають пряме відношення до комерційних операцій і Конвенція на них не поширюється.

Таким чином апеляційна інстанція при вирішенні справи застосувала норми Конвенції, яка не підлягає застосуванню для посвідчення товарно-транспортної накладної та виписок банку.

Крім того апеляційною інстанцією при вирішенні справи не було застосовано положення ст. 36 ГПК України, якою передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або  в  належним  чином засвідченій копії. При цьому за твердженням позивача оригінали товарно-транспортної накладної та виписок банку надавалися позивачем для дослідження господарському суду першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 123 ГПК України іноземні підприємства і організації мають право звертатися до господарських судів згідно з встановленою підвідомчістю і підсудністю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, для звернення до господарського суду іноземна особа має бути підприємством або організацією, тобто юридичною особою. При цьому зазначена стаття не встановлює жодних обмежень щодо переліку документів на підставі яких має визначатися правовий статус іноземної юридичної особи.

Однак, апеляційна інстанція безпідставно обмежила перелік документів, на підставі яких має встановлюватися правовий статус позивача його установчими документами та виключила з цього переліку виписку з торговельного реєстру про реєстрацію юридичної особи позивача.

Правовий статус юридичної особи позивача і його процесуальна дієздатність були встановлені господарським судом Донецької області на підставі виписки з торговельного реєстру Швейцарії про реєстрацію юридичної особи.

Про правомірність встановлення правового статусу іноземної юридичної особи на підставі виписки з торговельного реєстру було зазначено Вищим господарським судом України в п. 2 Роз'яснення № 04-5/608 від 31.05.2002 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій".

Згідно ст. 74 Закону України "Про міжнародне приватне право" на вимогу суду,  який розглядає справу, іноземна юридична особа має представити оформлений з урахуванням статті 13 цього Закону документ, що є доказом правосуб'єктності юридичної особи (сертифікат реєстрації, витяг з торгового реєстру тощо), що позивачем було виконано.

Згідно ст. 18 Конвенція ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року заява  чи  інша  поведінка  адресата оферти,  що висловлює згоду з офертою, є акцептом. Мовчання чи бездіяльність самі по собі не є акцептом.

Акцепт оферти набуває чинності в момент, коли зазначена згода одержана оферентом. Акцепт не має чинності, якщо оферент не одержує зазначеної згоди в установлений ним строк, а якщо строк не встановлено, то в розумний строк, беручи до уваги обставини угоди, у тому числі швидкість використаних оферентом засобів зв'язку. Усна оферта повинна бути акцептована негайно, якщо з обставин не випливає інше.

Однак, якщо через оферту або в результаті практики, встановленої сторонами у своїх взаємних відносинах, чи звичаю адресат оферти може, не повідомляючи оферента, висловити згоду шляхом вчинення якої-небудь дії, зокрема дії, що стосується відправлення товару чи оплати вартості, акцепт набуває чинності в момент вчинення такої дії за умови, що вона вчинена в межах строку, передбаченого у попередньому пункті.

Оскільки відповідач здійснив передоплату за обладнання в строк, встановлений контрактом, а позивач (а не його представник) здійснив відправку обладнання відповідачу з дотриманням умов контракту, то цей контракт є чинним на підставі ст. 18 Конвенції                   ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів, сторони контракту діяли згідно наданих повноважень.

Згідно ст. 4 ГПК України господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

При цьому відповідно до ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Отже, у випадку обрання сторонами контракту права, що підлягає застосуванню до змісту правовідносин, господарський суд на підставі ст. 4 ГПК України застосовує це право у вирішенні спору.

Згідно ст. 80 ГПК України припинення провадження у справі у випадку коли сторони уклали угоду про передачу спору на вирішення державного іноземного суду не передбачено.

Оскільки ст. 12 Контракту передбачено застосування матеріального права Швейцарії, воно підлягає застосуванню у вирішенні господарським судом цього спору на підставі ст. 4 ГПК. При цьому, ст. 9 Закону України «Про міжнародне приватне право»встановлює, що відсилання до права іноземної держави має розглядатися, як відсилання до норм матеріального права, яке регулює відповідні правовідносини, виключаючи застосування його колізійних норм, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»(в редакції на момент укладення Контракту) права та обов'язки сторін зовнішньоекономічних договорів (контрактів) визначаються правом країни, обраної сторонами при укладенні договору (контракту) або в результаті подальшого погодження.

Таким чином, сторони, шляхом укладення Контракту, здійснили вибір права, що має застосовуватись при визначенні змісту їх прав і обов'язків, відповідно до ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»(в редакції на момент укладення Контракту).

Отже, обрання сторонами Контракту матеріального права Швейцарії для застосування до спірних правовідносин є правомірним і, згідно ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право», таке обрання є тим самим випадком, у якому господарський суд має здійснювати застосування норм права інших держав, як це передбачено ст. 4 ГПК.

Правомірність застосування господарським судом Донецької області матеріального права Швейцарії у вирішенні спору підтверджується також п. 3.1 Роз'яснення Вищого господарського суду України № 04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій»від 31 травня 2002 року.

Отже, апеляційний господарський суд неправильно застосував положення ст. 4 ГПК та не застосував положення ст.ст. 5, 9 Закону України «Про міжнародне приватне право»та дійшов помилкового висновку про безпідставність застосування господарським судом Донецької області матеріального права Швейцарії у вирішенні спору.

Апеляційний господарський суд вважає, що місцевий господарський суд не застосовував при вирішенні спору повний текст зобов'язального кодексу Швейцарії.

Однак, апеляційним господарським судом не було враховано положення ст. 6 Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно з якими застосуванню підлягають лише ті норми, які регулюють відповідні правовідносини.

Таким чином, висновок апеляційного господарського суду про необхідність застосування при вирішенні спору повного тексту зобов'язального кодексу Швейцарії без встановлення того, які саме норми регулюють спірні правовідносини, є необгрунтованим.

Слід зазначити,  що  норми  матеріального права Швейцарії,  на які  посилається господарський суд Донецької області в рішенні, свідчать про наявність підстав для задоволення позову.

Донецький апеляційний господарський суд неправильно застосував положення ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Зокрема, апеляційний господарський суд встановив, що господарським судом Донецької області не було встановлено зміст норм матеріального права Швейцарії, на які посилався Позивач, а тому рішення є необгрунтованим і підлягає скасуванню. При цьому, апеляційний господарський суд вважає безпідставним встановлення змісту норм матеріального права Швейцарії з використанням заяв спеціаліста з матеріального права Швейцарії, наданих Позивачем.

Однак, такий висновок апеляційного господарського суду є необгрунтованим і не відповідає положенням ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право»при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі; особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обгрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.

Отже, згідно з цією статтею, при застосуванні права іноземної держави суд має встановити зміст відповідних норм, а особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст цих норм.

Як вбачається із змісту рішення від 13.04.2007 та матеріалів справи, господарський суд Донецької області вирішив спір на підставі офіційного тексту норм матеріального права Швейцарії, посвідченого шляхом проставлення апостиля, який було надано Позивачем.

Апеляційний господарський суд неправильно застосував положення ст. ст. 4, 6 Конвенщї про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (Конвенція є чинною для України та Швейцарії).

Відповідно   до   ст.   4   Конвенції   товарно-транспортна   накладна   посвідчує   факт укладення договору перевезення вантажу. При цьому слід зазначити, що договір перевезення вантажу є самостійним договором, який не залежить від наявності або дійсності договору купівлі-продажу, а тому будь-яке посилання в товарно-транспортній накладній на договір купівлі-продажу (Контракт) є безпідставним.

Зазначений висновок підтверджується також ст. 6 Конвенції, яка встановлює вимоги до змісту товарно-транспортної накладної. Ця стаття не передбачає зазначення у товарно-транспортній накладній відомостей про договір купівлі-продажу, або специфікації обладнання. Натомість, у товарно-транспортній накладній має бути зазначена кількість вантажних місць та вага вантажу, отриманого перевізником для перевезення.

Отже, висновок Донецького апеляційного господарського суду про безпідставність застосування Господарським судом Донецької області товарно-транспортної накладної, яка не містить посилання на Контракт, для встановлення факту поставки обладнання, є необгрунтованим і не відповідає положенням ст. ст. 4, 6 Конвенції.

Апеляційний господарський суд при винесенні оскаржуваної постанови не прийняв до уваги акт виконаних робіт від  14 червня 2006 року, наданий Позивачем Господарському  суду  Донецької області  на  підтвердження належного виконання  ним Контракту, часткову оплату відповідачем за поставлений товар, що призвело до неправильного висновку.

Однак такий висновок є необгрунтованим і не відповідає положенням ст. ст. 34, 36 ГПК.

Згідно ст. 34 ГПК, господарський суд приймає докази, які мають значення для справи. Отже, ця стаття не обмежує прийняття господарським судом доказів, лише тими доказами, що були передбачені сторонами у відповідному договорі.

Як зазначено у ст. 36 ГПК письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Оскільки акт виконаних робіт від 14 червня 2006 року є документом, що містить данні про знаходження обладнання, передбаченого Контрактом, у Відповідача, виконання Позивачем обов'язків з монтажу обладнання, введення його в експлуатацію та підготовки персоналу, відсутність у Відповідача претензій до Позивача у зв'язку з виконанням Контракту, свідчить про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Цей акт є письмовим доказом у визначенні ст. 36 ГПК і  обгрунтовано прийнятий господарським судом на підставі ст. 34 ГПК.

Донецький апеляційний господарський суд вважає що сторонами Контракту було  укладено угоду, а тому цей спір не є підвідомчим господарським судам.

Зазначений висновок Донецький апеляційний господарський суд обґрунтовує тим, що, сторони домовились про розгляд спорів за цим контрактом у компетентному судовому органі на конкретній території іноземної держави та визначили матеріальне право Швейцарії як таке, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Положеннями ст. 12 Контракту було визначено наступний порядок вирішення спорів: будь-яке спірне питання, що виникає з цього контракту, буде вирішуватись компетентними судовими органами за юридичною адресою компанії "BOBST S.A." в Лозанні, кантоні Во в Швейцарії.

Отже, зазначена стаття не містить згоди сторін про передачу спорів, що виникають з Контракту, до арбітражу. Більш того, зазначена стаття не визначає конкретний суд, що здійснюватиме розгляд спорів, а відсилає до процесуального законодавства за місцем реєстрації Позивача для визначення компетентного суду. Натомість ст. II Конвенції встановлює, що передача спорів до арбітражу вимагає однозначного волевиявлення сторін щодо такої передачі із зазначенням органу, що здійснюватиме вирішення цих спорів. За таких обставин ст. 12 Контракту не є згодою сторін про передачу спорів, що виникають з Контракту, саме до арбітражу.

Зазначений висновок підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 13 вересня 2005 року у справі № 36/120 (Верховний суд України відмовив у порушенні касаційного провадження з перегляду зазначеної постанови ухвалою від 04.11.2005), а також п. 5 роз'яснення Президії Вищого господарського суду України № 04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» від 31 травня 2002 року, де зазначено, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - аd hос). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном".

Крім того, висновок апеляційного господарського суду про неправомірність розгляду цього спору господарським судом Донецької області без з'ясування дійсності, чинності або можливості виконання арбітражної угоди, не відповідає вимогам ч. З ст. II Конвенції, оскільки згідно положень цієї суд має з'ясовувати дійсність, чинність або можливість виконання арбітражної угоди лише у разі її укладення.

Враховуючи те, що арбітражна угода не була укладена сторонами Контракту, Господарський суд Донецької області під час розгляду справи не мав підстав для з'ясування її дійсності, чинності або можливості виконання.

Касаційна інстанція зазначає, що розділ XII Закону України "Про міжнародне приватне право" не встановлює заборону державним судам України приймати до свого провадження справи з іноземним елементом у випадку наявності пророгаційної угоди про розгляд справи в іноземному державному суді.

Сторони не зазначили конкретну назву суду який повинен розглядати справу у кантоні Швейцарії.

Зокрема, згідно судоустрою Швейцарії у кантоні діють мировий суд, окружний суд, Вищий суд кантона, який розглядає цивільні справи по першій інстанції, в окремих кантонах діють торгові суди.

Який саме суд передбачений у контракті сторони не пояснили.

Згідно норм Закону України "Про міжнародне приватне право" для державного суду в Україні обов'язковим є лише вибір матеріального права.

Державний суд України згідно норм міжнародного приватного права та загальноприйнятих норм міжнародного цивільного процесу не має права застосовувати процесуальне законодавство іншої країни, а відтак процесуальне законодавство, яке передбачає укладення пророгаційної угоди.

Зазначене розповсюджується на випадки коли процесуальні норми містяться у матеріальному праві іноземної держави.

Згідно ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до  свого  провадження  і  розглядати будь-які справи з іноземним елементом у  випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи –відповідача.

При цьому на відміну від рішення державного суду, який знаходиться на території Швейцарії та потребує екзекватури, рішення та наказ державного суду в Україні є обов'язковим для виконання згідно ст. 115 ГПК України.

Згідно ст. 80 ГПК України припинення провадження у справі у випадку, коли сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення державного іноземного суду не передбачено.

Виходячи з викладеного, керуючись  ст.ст. 1115, 1117, 1118, 1119, 11111  ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.09.2007 у справі        № 44/69 господарського суду Донецької області скасувати.

Рішення господарського суду Донецької області від 13.04.2007 залишити в силі.

Витрати по сплаті державного мита, в тому числі за перегляд в касаційному порядку судових рішень, віднести на ТОВ "Поліграфічне підприємство "Експрес". Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Головуючий                                                                                             В. Овечкін

судді                                  Є. Чернов

В. Цвігун