ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  32/454

20.12.07

За позовом
Верховної ради України

До
Треті особи
Київської міської ради
1.          Товариство з обмеженою відповідальністю «ВК-БРОК»
2. Акціонерне товариство холдингова компанія «Київміськбуд»
3. Управління справами Верховної Ради України

Про
визнання недійсним рішення, заборону вчиняти дії, визнання права користування

Суддя Хрипун О.О.

Представники сторін:

Від позивача
Чоповський П.А. –предст., Бабіков О.М. –предст.,

Від відповідача
Долгополов В.Ю.-гол.спец.,

Від третьої особи-1
Маленко О.М. –предст., Суворова К.С.-предст.,

Від третьої особи-2
Бялковський В.В. –нач.юр.упр.,

Від третьої особи-3
Калюк М.В. –предст.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про визнання повністю недійсним рішення IV сесії V скликання Київської міської ради № 429/1090 від 29.03.2007 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ВК-Брок»земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-житлового комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та підземним паркінгом по вул. Глибочицькій, 73-77 у Шевченківському районі м. Києва», визнання повністю недійсним рішення IV сесії V скликання Київської міської ради № 430/1091 від 29.03.2007 «Про передачу Акціонерному товариству холдинговій компанії «Київміськбуд»земельної ділянки для будівництва житлових будинків з об’єктами соціально-побутового призначення на вул. Глибочицькій, 79-97 у Шевченківському районі м. Києва», визнання права користування земельною ділянкою по вул. Глибочицькій, 79-97 за Верховною Радою України згідно з рішенням Київської міської ради народних депутатів               № 424/3 від 15.05.1986 «Про відведення земельної ділянки Президії Верховної Ради Української РСР для будівництва автобази по вул. Глибочицькій в Шевченківському районі», зобов’язання Київську міську раду прийняти рішення про відведення земельної ділянки під будівництво житлових будинків по вул. Глибочицькій, 79-97 Верховній Раді України площею 2 га згідно з проектною документацією, затвердженою містобудівною радою та іншими відповідними службами міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення своїх прав, як землекористувача, зазначаючи, що в оскаржуваних рішеннях Київської міської ради взагалі відсутні посилання на норми Земельного кодексу України, які б передбачали припинення права користування земельною ділянкою Верховної радою України.

Серед іншого позивач посилається на договір № 286 від 25.12.2006, укладений між Управлінням справами Апарату Верховної Ради України та холдинговою компанією «Київміськбуд»щодо спільного освоєння земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га по вул. Глибочицькій, 79-97 для будівництва житлових будинків № 1 та № 2. Пунктом 3.2.1 цього договору третя особа-2 зобов’язалась оформити правовстановлюючий документ на користування зазначеною земельною ділянкою, де передбачається будівництво житлових будинків.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до висновку державної експертизи землевпорядної документації Київського міського головного управління земельних ресурсів від 25.01.2007 № 10/10-01 надана Київською міською радою ТОВ «ВК-Брок»земельна ділянка розміром 1,92 га, на 1,59 га складається з земельної ділянки, наданої виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів від 15.05.1986 року Президії Верховної Ради Української РСР.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що рішення прийнято у відповідності до чинного законодавства України.

Третя особа-1 проти позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач ніколи не мав права користування земельною ділянкою, оскільки рішенням Київської міської ради народних депутатів № 424/3 від 15.05.1986 «Про відведення земельної ділянки Президії Верховної Ради Української РСР для будівництва автобази по вул. Глибочицькій в Шевченківському районі»земельну ділянку було відведено органу, який на сьогоднішній день припинив свою діяльність, а право користування не було оформлено відповідно до чинного законодавства, а отже права позивача не порушені.

Третя особа-2 проти позову заперечувала, посилаючись на те, що між ними та Управлінням справами Апарату Верховної ради України було укладено угоду про використання земельної ділянки, яка належним чином виконувалась третьою особою-2.

Третя особа-3 позицію позивача підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва -

В С Т А Н О В И В :

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля є об’єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцію України. Статтею 9 Земельного кодексу України, з врахуванням пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено, що припинення права користування земельними ділянками на території міста Києва віднесено до компетенції Київської міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно частини 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

29.03.2007 Київська міська рада прийняла рішення № 429/1090 «Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю «ВК-Брок»земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-житлового комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та підземним паркінгом на вул. Глибочицькій, 73-77 у Шевченківському районі м. Києва»та рішення              № 430/1091 «Про передачу акціонерному товариству холдинговій компанії «Київміськбуд»земельної ділянки для будівництва житлових будинків з об’єктами соціально-побутового призначення на вул. Глибочицькій, 79-97 у Шевченківському районі м. Києва», згідно з якими рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 15.05.1986 № 424/3 «Про відведення земельної ділянки Президії Верховної Ради Української РСР для будівництва автобази по вул. Глибочицькій в Шевченківському районні»визнано таким, що втратило чинність.

Положеннями статей 95, 96 Земельного кодексу України визначено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право:

а) самостійно господарювати на землі;

б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;

в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі;

г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом;

ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, землекористувачі зобов'язані:

а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням;

б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля;

в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату;

г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів;

д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом тощо.

Згідно з ст. 116 Земельного кодексу України  громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 123 Земельного кодексу України визначено, що надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Форма типового договору, нормативи та строки розробки проектів відведення земельних ділянок визначаються Кабінетом Міністрів України. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. До клопотання про відведення земельної ділянки додаються матеріали, передбачені частиною п'ятнадцятою статті 151 цього Кодексу, документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки. При наданні земельної ділянки у користування обласними державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або Кабінетом Міністрів України сільські, селищні, міські, районні, обласні ради, районні державні адміністрації за місцем розташування земельної ділянки подають свій висновок відповідно обласній державній адміністрації, Раді міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до положень ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку, відповідно до положень ст. 125 Земельного кодексу України, виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою (ст. 126 Земельного кодексу України)  посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 424/3 від 15.05.86 було вирішено відвести президії Верховної ради Української РСР земельну ділянку, площею близько 2 га для будівництва автобази. При цьому забудовника було зобов’язано отримати дозвіл на початок будівельних робіт після погодження та затвердження проектно-кошторисної документації у встановленому порядку.

Згідно зі ст. 16 Земельного кодексу УРСР, затвердженого 08.07.1970, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Стаття 20 вказаного кодексу встановлювала, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Згідно ст. 22 Земельного кодексу УРСР приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Таким чином, право користування земельною ділянкою наступає лише після відводу земельної ділянки в натурі та видачі акту на право користування землею.

Позивач не надав суду доказів того, що Президією Верховної Ради Української РСР було вчинено дії, необхідні для виносу меж земельної ділянки в натурі та отримано документ, який посвідчує право на користування земельною ділянкою відповідно до мети, визначеної в рішенні виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів –для будівництва автобази. Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства, Президія Верховної Ради УРСР не приступила до користування земельною ділянкою, а отже посилання позивача на порушення прав землекористувача та необхідність припинення у встановленому чинним законодавством права землекористування є безпідставним.

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації. До вищезазначених організацій позивач не належить, а тому він не може бути постійним користувачем земельної ділянки.

Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України право оренди земельної    ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Позивачем не надано до суду жодного правовстановлюючого документу на підтвердження права власності чи користування земельною ділянкою, розміщеною по               вул. Глибочицькій 79-97 в Шевченківському районі м. Києва.

В позовній заяві зазначено, що у 1986-1987 роках розпочалося освоєння будівельного майданчика та витрачено бюджетних коштів на суму 2,7 млн. крб. Проте, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували вказані обставини, а тому суд не має  можливості визначити, яка саме організація здійснювала освоєння будівельного майданчика та з якою метою здійснювалось витрачання бюджетних коштів.

Відповідно до п. 1 рішення Київської міської ради № 429/1091 від 29.03.2007 визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 15.05.1986 № 424/3 «Про відведення земельної ділянки Президії Верховної ради Української РСР для будівництва автобази по вул. Глибочинській в Шевченківському районі»як таке, що не було виконано.

До позовної заяви не надано жодних доказів, які б спростовували вказану обставину, а саме доказів виконання рішення про відведення земельної ділянки для будівництва автобази.

Крім того, відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Як вбачається з вказаної норми, підставами для припинення права користування земельної ділянки є припинення діяльності державної установи.

Відповідно до Конституції Української РСР, Президія Верховної ради УРСР була окремим, визначеним Конституцією органом, який припинив своє існування після затвердження Конституції України 28.06.1996.

Таким чином, будь-які права Президії Верховної ради Української РСР припинились у зв’язку з припиненням діяльності самого органу. При цьому позивач не надав суду доказів того, що Верховна рада України є правонаступником будь-яких, в тому числі майнових, прав Президії Верховної ради УРСР.

Посилання Верховної ради України на порушення порядку припинення права користування, порядку вилучення земельної ділянки з користування, порядку розпорядження майном Верховної ради України не підтверджені належними доказами, оскільки право користування на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів № 424/3 від 15.05.1986 у жодної особи не виниклого (межі земельної ділянки не було винесено в натурі, право користування земельної ділянкою не виникло оскільки не було отримано акт). До того ж Верховна рада України не надала доказів правонаступництва майнових інтересів Президії Верховної ради Української РСР.

17.07.2001 між Управлінням справами Апарату Верховної Ради України та               АТ ХК «Київміськбуд»було укладено угоду № 25, відповідно до якої предметом угоди визначено використання земельної ділянки площею 2,0 га по вул. Глибочинській, 79-97 під будівництво житлового будинку за рахунок залучених коштів населення. Пунктом 1.1 угоди № 25 визначено, що вказана земельна ділянка відведена Президії Верховної ради УРСР рішення Київської міської ради народних депутатів під будівництво автобази. 18.10.2006 сторони уклади додаткову угоду № 170, відповідно до якої підтвердили чинність угоди               № 25 від 17.07.2001.

Стаття 20 Земельного кодексу України передбачає, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 15.05.1986 № 424/3 «Про відведення земельної ділянки Президії Верховної ради Української РСР для будівництва автобази по вул. Глибочинській в Шевченківському районі»відведення земельної ділянки було здійснено з цільовим призначенням –для будівництво автобази, а отже саме до виключної компетенції Київської міської ради віднесено зміна цільового призначення земельної ділянки. Укладаючи угоду № 25 від 17.07.2001 та додаткову угоду № 170 від 18.10.2006, сторони діяли на свій ризик щодо розробки проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та прийняття відповідного рішення Київською міською радою.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладення угоди не може обмежувати виключне право Київської міської ради приймати рішення про передачу земельних ділянок в користування та зміну цільового призначення земельної ділянки.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача суперечать наявним доказам та встановленим обставинам, тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими.

Крім того, позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів у зв’язку із прийняттям Київською міською радою рішення № 429/1090 від 29.03.2007 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю  «ВК-Брок»земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування адміністративно-житлового комплексу з вбудованими та прибудованими приміщеннями громадського і торгівельного призначення та підземним паркінгом по вул. Глибочицькій, 73-77 у Шевченківському районі м. Києва»та рішення № 430/1091 від 29.03.2007 «Про передачу Акціонерному товариству холдинговій компанії «Київміськбуд»земельної ділянки для будівництва житлових будинків з об’єктами соціально-побутового призначення на вул. Глибочицькій, 79-97 у Шевченківському районі м. Києва».

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Державне мито, судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття та може бути оскаржене у порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя                                                                                                        Хрипун О.О.