АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2007
№ 2-П-2077/06

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:          Коваленка В.М.

суддів:            Гарник Л.Л.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - не з'явились;

від відповідача-1 - Зуб'юк О.А.
(довіреність б/н від 13.09.2007 року);

від відповідача-2 - не з'явились;

від відповідача-3 - Попік С.В.
(довіреність № 09/1-32/12 від 12.01.2006 року);

від третьої особи-1 - не з'явились;

від третьої особи-2 - не
з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційні скарги Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку
(закрите акціонерне товариство),  ВАТ
"Завод "Ленінська кузня" та ЗАТ "Торговий дім
"Ленінська кузня"

на рішення Подільського районного    суду м.Києва від 27.07.2006

у справі № 2-П-2077/06

за позовом                               ОСОБА_1

до                                                   Дочірнього
підприємства "Ленінська кузня-Верф" ВАТ "Завод "Ленінська
кузня"

ЗАТ "Торговий дім "Ленінська кузня"

Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите
акціонерне товариство)

третя особа відповідача           Товариство з обмеженою
відповідальністю "Євроресурс"

ВАТ "Херсонський суднобудівний
завод"

про                                                  визнання договорів недійсними

Суть рішення і скарги:

Рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 27 липня 2006 року, яке прийняте у справі № 2-п-2077/06
(суддя - Декаленко В.С.), позов ОСОБА_1 (надалі - Позивач) до дочірнього
підприємства "Ленінська кузня-Верф" відкритого акціонерного
товариства "Завод "Ленінська кузня" (надалі - Відповідач-1,
Підприємство), закритого акціонерного товариства "Торговий дім
"Ленінська кузня" (надалі - Відповідач-2, Торговий дім), закритого
акціонерного товариства Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного
банку (надалі - Відповідач-3, Банк), за участю третіх осіб відкритого
акціонерного товариства "Херсонський суднобудівний завод" (надалі -
Третя особа-1, Завод), товариства з обмеженою відповідальністю "Євроресурс"
(надалі - Третя особа-2, Товариство) про визнання договорів недійсними
задоволено, визнано недійсним договір уступки вимоги № 02-01/30 від 12.02.2002
року, укладений між Торговим домом та Банком, визнано недійсним договір уступки
вимоги № 27-10-02/ТД від 10.04.2002 року, укладений між Торговим домом та
Підприємством, стягнуто з відповідачів на користь Позивача пропорційно сплачене
держмито в розмірі 17 гривень та 7 гривень 50 копійок за інформаційно-технічне
забезпечення (т. 1 а.с. 327-333).

Закрите акціонерне товариство
Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, не погоджуючись з
прийнятим судом першої інстанції рішенням, звернулось до Апеляційного суду м.
Києва з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти
нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю (т.
2 а.с. 35-42).

Закрите акціонерне товариство
"Торговий дім "Ленінська кузня", не погоджуючись з прийнятим
судом першої інстанції рішенням, звернулось до Апеляційного суду м. Києва з
апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити
нове рішення, яким позивачу в задоволенні позову відмовити (т. 2 а.с. 20-24).

Відкрите акціонерне товариство
"Завод "Ленінська кузня", не погоджуючись з прийнятим судом
першої інстанції рішенням, звернулось до Апеляційного суду м. Києва з
апеляційною скаргою, в якій просить постановити ухвалу про скасування
зазначеного рішення і закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 7-11).

Крім того, дочірнім підприємством
"Ленінська кузня-Верф" відкритого акціонерного товариства "Завод
"Ленінська кузня" до Київського апеляційного господарського суду були
подані зміни до апеляційної скарги, в яких Підприємство просить скасувати
оскаржуване рішення і відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 3 а.с. 72-73).

Представник дочірнього підприємства
"Ленінська кузня-Верф" відкритого акціонерного товариства "Завод
"Ленінська кузня" у судовому засіданні 19.11.2007 року погоджується з
вимогами, що викладені Відповідачем-2 та Банком в апеляційних скаргах, а тому
просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 липня
2006 року, а апеляційні скарги - задовольнити з підстав, викладених, зокрема, у
відзиві на апеляційні скарги (т. 3 а.с. 58-59) та наданих поясненнях (т. 3 а.с.
99-100).

Представник закритого акціонерного
товариства Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку у судовому
засіданні 19.11.2007 року погоджується з вимогами, що викладені Підприємством
та Відповідачем-2 в апеляційних скаргах, а тому просить скасувати рішення
Подільського районного суду м. Києва від 27 липня 2006 року, а апеляційні
скарги - задовольнити з підстав, викладених у наданих поясненнях (т. 3 а.с.
99-100).

У судовому засіданні 19.11.2007
року була оголошена перерва до 14 г. 10 хв. 21.11.2007 року (т. 3 а.с. 99-100).

Враховуючи, що матеріали справи
містять належні докази повідомлення Позивача, Відповідача-2 та Третіх осіб про
дату і час судових засідань з розгляду апеляційних скарг, що підтверджується
ухвалами від 09.07.2007 року, від 24.07.2007 року, від 17.09.2007 року, від
03.10.2007 року та від 22.10.2007 року з відмітками (на зворотному боці) про
направлення копій даних ухвал сторонам та третім особам у справі (т. 3 а.с.
1-9, 39-40, 53-54, 81-82, 94-95), повідомленнями про вручення поштового
відправлення (т. 3 а.с. 10-11, 13, 88, 90-91), копіями ухвал від 09.07.2007
року, від 24.07.2007 року, від 17.09.2007 року, від 03.10.2007 року та від
22.10.2007 року з поштовими конвертами, які направлялися Позивачу та
Відповідачу-2 і повернулася на адресу апеляційного суду (т. 3 а.с. 15-36,
43-45, 55-57, 83-86, 96-98), а причини неявки уповноважених представників
Позивача, Відповідача-2 та Третіх осіб суду невідомі, апеляційний господарський
суд вважає за можливе розглянути апеляційні скарги без участі представників
вищезгаданих осіб.

Заслухавши усні пояснення
представників Відповідача-1 та Відповідача-3 у судовому засіданні, дослідивши
та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного
суду м. Києва із позовною заявою № 352 від 19.04.2006 року, в якій просив
визнати недійсними договір відступлення права вимоги № 02-01/30 від 12.02.2002
року, укладений між Торговим домом та Банком, та договір купівлі-продажу прав
вимоги № 27-10-02/ТД від 10.04.2002 року, укладений між Торговим домом та
Підприємством (т. 1 а.с. 4-7).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оспорювані договори укладені з порушенням чинного законодавства та порушують
майнові інтереси Позивача як акціонера Заводу, відступлення та купівля-продаж
право вимоги до якого були предметом даних договорів. Таким чином, оспорювані
договори мають бути визнані недійсними згідно ст.ст. 203, 215, 227, 234, 512
Цивільного кодексу України, ст. 48, 50, 220 Цивільного кодексу УРСР, ст. 47
Закону України “Про банки та банківську діяльність”, ст.ст. 4, 5 Закону України
“Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” (т. 1
а.с. 4-7).

Ухвалою Подільського районного суду
м. Києва від 20 квітня 2006 року відкрито провадження у справі № 2-п-2077/06 за
позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства “Ленінська кузня - Верф” відкритого
акціонерного товариства “Завод “Ленінська кузня”, закритого акціонерного
товариства “Торговий дім “Ленінська кузня” та закритого акціонерного товариства
Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, за участю третьої особи
відкритого акціонерного товариства “Херсонський суднобудівний завод” про
визнання недійсним договору уступки вимоги № 02-01/30 від 12.02.2002 року та
договору уступки вимоги № 27-10-02/ТД від 10.04.2002 року (т. 1 а.с. 1).

Рішенням Подільського районного
суду від 27 липня 2006 року позов ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними
задоволено повністю (т. 1 а.с. 327-333).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 02 лютого 2007 року у справі № 22-8004 апеляційні скарги відкритого
акціонерного товариства “Завод “Ленінська кузня”, закритого акціонерного
товариства “Торговий дім “Ленінська кузня” та закритого акціонерного товариства
Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк відхилено, а рішення
Подільського районного суду від 27 липня 2006 року у справі № 2-п-2077/06
залишено без змін (т. 2 а.с. 115-117).

Ухвалою Верховного суду України від
16 травня 2007 року частково задоволено касаційні скарги закритого акціонерного
товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та відкритого
акціонерного товариства “Завод “Ленінська кузня”, ухвала Апеляційного суду м.
Києва від 02 лютого 2007 року у даній справі скасована, а справа направлена на
новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Відповідно до Закону України “Про
внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності
справ з питань приватизації та з корпоративних спорів” № 483 від 15.12.2006
року (надалі - Закон № 483) частину 1 ст. 12 Господарського процесуального
кодексу (надалі - ГПК України) України доповнено пунктом 4, згідно якого
господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у
спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером),
у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками,
акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю,
управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

При цьому, стаття 16 ГПК України
доповнена частиною 5, яка передбачає, що справи у спорах між господарським
товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі
учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами)
господарського товариства, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням
та припиненням діяльності цього товариства, розглядаються господарським судом
за місцезнаходженням господарського товариства згідно з Єдиним державним
реєстром юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Після набрання чинності цим Законом
(29.12.2006 року) заяви і скарги у справах, передбачених абзацом першим пункту
1 та пунктом 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу
України, по яких не порушено (не відкрито) провадження, розглядаються
господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним
кодексом України (пункт 2 Прикінцевих положень Закону № 483).

Судові рішення у справах,
передбачених пунктом 2 Прикінцевих положень цього Закону, які ухвалені судами
до набрання чинності цим Законом і не набрали законної сили, можуть бути
оскаржені до апеляційного господарського суду за місцезнаходженням
господарського товариства в порядку, встановленому Господарським процесуальним
кодексом України, і в строки, визначені процесуальним законом, за правилами
якого була розглянута справа чи постановлено рішення суду першої інстанції
(пункт 3 Прикінцевих положень Закону № 483).

З огляду на вищевикладене,
апеляційний господарський суд прийняв до провадження апеляційні скарги у даній
справі та переглядає оскаржуване рішення у порядку, встановленому Господарським
процесуальним кодексом України (надалі - ГПК України), враховуючи, що
оскаржуване рішення було прийняте на підставі та у відповідності до норм
Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), а отже, його
законність та обґрунтованість буде досліджена апеляційним судом з точки зору
відповідності положенням чинного цивільного процесуального законодавства.

В обґрунтування своєї позиції суд
першої інстанції посилається на те, що укладення оспорюваних договорів може
призвести до фінансової неспроможності Заводу, акціонером якого є Позивач, що
порушує його права на отримання прибутку та права брати участь в управлінні
Заводом у випадку банкрутства останнього. Крім того, місцевий суд дійшов
висновку, що з укладенням угоди про реструктуризацію № 17-1465/2 від 14.09.1999
року Банк та Завод замінили зобов'язання останнього за кредитними договорами на
зобов'язання за угодою про реструктуризацію, у зв'язку з чим зобов'язання
Третьої особи-1 за кредитними договорами, уступка права вимоги Банку за якими
була предметом оспорюваних договорів, вважаються припиненими. За таких
обставин, як зазначає суд першої інстанції, за оспорюваними договорами
передавалися недійсні вимоги за припиненими зобов'язаннями, що відповідно до
положень як Цивільного кодексу УРСР, так і Цивільного кодексу України, є
підставою для визнання їх недійсними у судовому порядку. До того ж, місцевий
суд зазначає, що оспорювані договори за своєю суттю є договорами факторингу,
стороною якого відповідно до положень Цивільного кодексу України може бути лише
фінансова установа. Враховуючи, що відповідачі не мали такого статусу,
оспорювані договори повинні також бути визнані недійсними як укладені юридичною
особою, яка не мала права вчиняти такий договір. При цьому, місцевий суд
керувався нормами ст.ст. 213-216, 227, 236 Цивільного кодексу України (в
редакції 1963 року) , ст. 1077, 1079 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11,
88, 208, 209, 213-215, 218, 223 Цивільного процесуального кодексу України
(надалі - ЦПК України) (т. 1 а.с. 327-333).

Між тим, висновок суду першої
інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та їх задоволення слід визнати
таким, що зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для
справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у
рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та з неправильним
застосуванням норм матеріального права (п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст.104 ГПК
України).

За таких обставин, оскаржуване
рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у повному обсязі, а
апеляційні скарги - повному задоволенню. Поряд з цим, керуючись нормами ст.ст.
99, 103 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає за необхідне прийняти
нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

До вказаних висновків апеляційна
інстанція дійшла, враховуючи наступне:

Згідно ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони
та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим
особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних
обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частиною 1 ст. 4-7 ГПК України
передбачено, що судове рішення приймається суддею за результатами обговорення
усіх обставин справи, а якщо спір вирішується колегіально - більшістю голосів
суддів. У такому ж порядку вирішуються питання, що виникають у процесі розгляду
справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі
всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з позовної заяви
ОСОБА_1 оспорювані договори, визнання недійсними яких є предметом позову у
даній справі, порушують його майнові інтереси як акціонера Заводу. При цьому,
місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги, зазначає, що укладення оспорюваних
договорів порушує права Позивача, як акціонера, на отримання прибутку та права
брати участь в управлінні Заводом, оскільки їх укладення може призвести до
фінансової неспроможності Заводу та його банкрутства.

Апеляційний господарський суд не
погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення у даному випадку
прав Позивача як акціонера та можливості їх судового захисту шляхом
пред'явлення позову про визнання недійсними угод, що укладені іншими суб'єктами
господарювання, у зв'язку з наступним.

Так, предметом договорів № 02-01/30
від 12.02.2002 року, укладеного між Торговим домом та Банком, та № 27-10-02/ТД
від 10.04.2002 року, укладеного між Торговим домом та Підприємством, є передача
права вимоги за зобов'язаннями Заводу. Таким чином, шляхом укладення даних
договорів Відповідачі здійснювали свою господарську діяльність, хоча їх
укладення і стосувалось прав Третьої особи-1.

Відповідно до ч. 1 ст. 167
Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої
визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією,
отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у
разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними документами.

З положень наведеної норми можна
зробити висновок, що змістом корпоративних прав є комплекс правомочностей
управлінського та майнового характеру по відношенню до господарської
організації, акціонером якої є суб'єкт таких прав. Таким чином, навіть за умови
порушення прав чи інтересів господарської організації, акціонером якої є певна
особа, не можна стверджувати, що у такому випадку порушені її корпоративні
права як учасника чи засновника, оскільки такі права не є тотожними правам
самого акціонерного товариства.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права
та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений
законами України.

Враховуючи викладений вище висновок
про відсутність порушення прав Позивача укладенням оспорюваних договорів та
положення наведених норм цивільного процесуального законодавства, апеляційний
господарський суд вважає, що у ОСОБА_1 були відсутні правові підстави для
звернення до суду з позовом про визнання недійсними договорів, укладення яких
не стосується його корпоративних прав.

Крім того, апеляційна інстанція
звертає увагу на те, що відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення
Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 50 народних
депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої
статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний
законом інтерес) № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року положення частини першої
статті 4 Цивільного процесуального кодексу України треба розуміти так, що
акціонер може захищати свої права та охоронювані законом інтереси шляхом
звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим
акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами
цього товариства.

До того ж , апеляційна інстанція
вважає за необхідне зазначити, що у матеріалах справи на момент прийняття
оскаржуваного рішення були відсутні докази того, що ОСОБА_1 є акціонером
Заводу. При цьому, докази на підтвердження даного факту були витребувані
апеляційною інстанцією, але Позивачем при здійсненні апеляційного провадження
надані не були.

Підсумовуючи вищенаведене,
апеляційна інстанція констатує, що місцевий суд дійшов неправомірного висновку
про обґрунтованість позовних вимог у даній справі, за відсутності порушення
прав саме Позивача укладенням оспорюваних договорів, не дослідивши та не
з'ясувавши обставину наявності у останнього корпоративних прав по відношенню до
Заводу, тобто обставину, чи є ОСОБА_1 його акціонером.

При цьому, апеляційний
господарський суд приймає до уваги і інші доводи Відповідачів, викладені в їх апеляційних
скаргах та їх обґрунтування, як підстави для скасування оскаржуваного у даній
справі рішення, зокрема, щодо відсутності при укладенні оспорюваних договорів
обставин, з наявністю яких норми закону пов'язують визнання угод недійсними.

Таким чином, посилання скаржників
на неправомірність задоволення позовних вимог щодо визнання договорів
недійсними обґрунтовані та відповідають положенням чинного законодавства, а їх
вимоги щодо скасування оскаржуваного рішення підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
нормами п.п. 2, 3 Прикінцевих положень Закону України “Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань
приватизації та з корпоративних спорів”, ст.ст. 3, 4 Цивільного процесуального
кодексу України, ст. 167 Господарського кодексу України та ст.ст. 4-3, 4-7, 32,
33, 34, 43, 91, 94, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційні скарги закритого акціонерного
товариства Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку,
відкритого акціонерного товариства "Завод "Ленінська кузня",
закритого акціонерного товариства "Торговий дім "Ленінська
кузня" задовольнити повністю.

2.Рішення Подільського районного
суду м. Києва від 27 липня 2006 року у справі № 2-п-2077/06 скасувати повністю.

3.Прийняти нове рішення, яким в
позові ОСОБА_1 до дочірнього підприємства "Ленінська кузня-Верф"
відкритого акціонерного товариства "Завод "Ленінська кузня",
закритого акціонерного товариства "Торговий дім "Ленінська
кузня", закритого акціонерного товариства Акціонерного комерційного
промислово-інвестиційного банку за участю третіх осіб відкритого акціонерного
товариства "Херсонський суднобудівний завод" та товариства з
обмеженою відповідальністю "Євроресурс" про визнання недійсним
договору уступки вимоги № 02-01/30 від 12.02.2002 року та договору уступки
вимоги № 27-10-02/ТД від 10.04.2002 року відмовити повністю.

4.Справу № 2-п-2077/06 повернути до
Подільського районного суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді
Гарник Л.Л.