ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 січня 2007 р.                                                                                Справа № 14/323-06

Господарський суд Вінницької області у складі:  судді  Залімського І.Г., при секретарі судового засідання Гриневичі В.С., з участю представників сторін:

позивача      -     Балтянський В.С.

відповідача  -     Рябчинський О.Ю.

Розглянувши в приміщенні суду справу за позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, м. Вінниця, вул. Пирогова, 135А до Приватного малого підприємства "Обрій", вул. Васьковського, 17, м. Козятин Вінницької області про стягнення 3609,68 грн.,

В С Т А Н О В И В :

Заявлено позов про стягнення 3609,68 грн. по платежах за нестворені на підприємстві робочі місця для інвалідів.

Відповідач у запереченнях на позов позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що на відповідача не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами інвалідів для працевлаштування, а також відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись, оскільки відповідач вживав передбачені чинним законодавством заходи по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів. Крім того, відповідачем зазначено, що при вирішенні даного спору необхідно застосовувати строки визначені ст. 250 ГК України, оскільки редакція ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” в частині не застосування строків, визначених ст. 250 ГК України, набула чинності з 1 січня 2006 р. і поширюються тільки на ті правовідносини, які виникли з 1 січня 2006 р., у зв'язку з чим позивачем пропущено шестимісячний строк для притягнення відповідача до відповідальності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши надані докази та матеріали справи, в судовому засіданні встановлено, що згідно звіту відповідача про зайнятість інвалідів у 2005 році середньооблікова чисельність штатних працівників відповідача склала 31 чоловік, з них інваліди –відсутні, норматив робочих місць для інвалідів - 1 робоче місце.

Відповідно до ст.20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в   розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної  особи,  яка  використовує  найману працю.

Як вбачається з ч.4 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в  якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані сторонами докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позові вимоги позивача обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Невизнання відповідачем позовних вимог, з посиланням на вжиття останнім передбачених чинним законодавством заходів по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів, суд вважає необґрунтованим та таким що не відповідає матеріалам справи та наданим доказам, виходячи з наступного.

В обґрунтування викладених у запереченнях на позов обставин, стосовно вжиття відповідачем передбачених чинним законодавством заходів по забезпеченню робочих місць для працевлаштування інвалідів, зокрема інформування Козятинського районного центру зайнятості про можливість працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, відповідачем надано заяви №182 від 15.07.03, №44 від 10.05.05, №103 від 12.08.05, адресовані директору Козятинського м/р центру зайнятості. Однак, як вбачається зі змісту вказаних заяв, вони спрямовані до центру зайнятості з метою надання останнім дотацій на створення робочих місць та направлення для працевлаштування безробітних, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості. Разом з тим, в жодному з вказаних листів не зазначено, що відповідачем створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, а також жодним чином не вбачається, що відповідач звертався до центру зайнятості з вимогою (проханням) про направлення для працевлаштування саме інвалідів.

Крім того, в обґрунтування вищевказаних заперечень, відповідачем також надано звіти державної статистичної звітності форми 3-ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) та потребу в працівниках за червень та липень 2005 р., які до уваги судом не приймаються, оскільки в графі "Наявність вільних робочих місць (вакантних посад), чол.", а саме в колонці 4 "із. гр. 2 категорії громадян відповідно до квоти, а також пенсіонери, учні, студенти, інваліди", вищезазначених звітів,  відсутня відмітка про вакантні робочі місця для інвалідів.

Висновки відповідача, викладені в запереченнях на позов, стосовно пропуску позивачем, встановленого ст. 250 ГК України, шестимісячного строку для притягнення відповідача до відповідальності, суд вважає такими що не ґрунтуються на законі, а тому відхиляються з наступних підстав.

Як вбачається з вищевказаної статті Господарського кодексу України, останньою регулюється строки застосування адміністративно-господарських санкцій, зокрема зазначено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, вищевказаною нормою встановлено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, тоді як відділення Фонду соціального захисту інвалідів не наділене правом застосовувати адміністративно-господарські санкції.

Так, відповідно до ч.4 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в  якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Крім того, як вбачається зі змісту абзацу другого п. 3 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1434 від 26 вересня 2002 року), завданням Фонду є контроль за виконанням підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами і організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю (далі - підприємства), нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, установленого Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". Відповідно п.п. 3 п. 4 вищеназваного Положення Фонд відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені. Згідно з п.п. 3 п. 5 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів Фонд має право проводити перевірку підприємств щодо реєстрації, подання ними звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів, виконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплати адміністративно-господарських санкцій і пені, цільового використання наданих Фондом коштів.

Таким чином, аналіз зазначених положень Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" та Положення про Фонд соціального захисту інвалідів дає підстави зробити висновок про те, що адміністративно-господарські санкції за не створення робочих місць для інвалідів розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями самостійно, обов'язок їх сплати випливає безпосередньо з закону і не потребує прийняття контролюючим органом відповідного рішення, тоді як Фонд соціального захисту інвалідів лише вчиняє дії спрямовані на стягнення вказаних санкцій, в тому рахунку і в судовому порядку, що відповідно до ч. 10 ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” є його правом.

Разом з тим, безпосередньо в самому Законі України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, зокрема в ч.4 ст. 20, прямо зазначено, що до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Враховуючи наведене, заперечення відповідача стосовно пропуску позивачем, встановленого ст. 250 ГК України, шестимісячного строку для притягнення відповідача до відповідальності, не заслуговують на увагу і не приймаються судом з вищевикладених підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Оцінивши надані сторонами докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.69, 70, 86-98, 109, 159-163, 167, прикінцевими та перехідними положеннями КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

1.          Позов задовольнити.

2.          Стягнути з Приватного малого підприємства "Обрій", (вул. Васьковського, 17, м. Козятин Вінницької області, код 23107605) 3609,68 грн. (три тисячі шістсот дев'ять грн. шістдесят вісім коп.) адміністративно-господарських санкцій на користь Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (21100, м.Вінниця, вул. Пирогова, 135А, держбюджет м. Вінниці, код 21727686, р/р 0002 в УДК у Вінницькій області, МФО 802015, Призначення платежу: 23107605; 50070000; 221 “Платежі до Фонду соціального захисту інвалідів“).

3.          Постанову направити сторонам.

Судове рішення набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАСУ після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано  заяву  про  апеляційне  оскарження,  але апеляційна  скарга  не  була  подана  у  строк,  встановлений  цим Кодексом,  постанова або  ухвала  суду  першої  інстанції  набирає законної сили після закінчення цього строку

Відповідно до ст.186. КАСУ Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява.  Обґрунтування  мотивів  оскарження  і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі, яка подається до суду апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява  про  апеляційне  оскарження  постанови  суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення,  а в разі   складення   постанови  у  повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу -  з  дня  складення  в  повному  обсязі.

Апеляційна  скарга  на  постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти  днів  після  подання  заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова складена в повному обсязі відповідно

до ч. 3 ст. 160 КАС України 19.01.07

Суддя                                                    Залімський І.Г.