ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
=======================================================================
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2007 р.
11:55
Справа №  2/100/05-НР

м.Миколаїв

Позивач: Прокурор Центрального району міста Миколаєва (м.Миколаїв, вул. Артилерійська, 10) в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва, 54030, м.Миколаїв, вул. Артилерійська, 19

відповідач: Акціонерне товариство закритого типу Будівельна компанія “Глиноземпромбуд”, 54001, м.Миколаїв, вул. Спаська, б. 72

про: стягнення з відповідача заборгованості в сумі 10386,45 грн.

Суддя Семенчук Н.О.

Секретар судового засідання Дзюба Ю.Ф.

П Р Е Д С Т А В Н И К И:

Від позивача: Скляренко І.М., дов. № 9210/07 від 31.05.2007р.

Від відповідача: Гусак О.М., дов. № б/н від 12.11.2007р.

В засіданні приймає участь: Береза А.В.

СУТЬ СПОРУ: Прокурор Центрального району міста Миколаєва в інтересах держави в особі Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі міста Миколаєва звернувся до господарського суду із позовними вимогами (уточнення позовних вимог від 07.12.2007р.) про стягнення з Акціонерного товариства закритого типу Будівельної компанії “Глиноземпромбуд” заборгованості в сумі 9065,49 грн.

07.12.2007 року прокурор подав заяву про відмову від позову у зв’язку із закінченням термінів для стягнення заборгованості за Законом України “Про порядок погашення зобов’язань перед бюджетами та державними цільовими фондами”.

Позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в якій зазначає, що станом на день розгляду справи в суді борг відповідача становить 9065,47 грн. за період з 01.06.1998 року по 30.06.2002 року. При цьому зазначає, що підтвердити заборгованість підприємства за 6 місяців 2002 року позивач не в змозі, у зв’язку з відсутністю первинних документів. Позивач просить суд стягнути з АТЗТБК “Глиноземпромбуд” заборгованість в сумі 9065,49 грн. за період з 01.06.1998 року по 30.06.2002 року.

Відповідач проти позовних вимог  заперечує посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, незаконними та вказує на пропуск позивачем строку давності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд

Встановив

Акціонерне товариство закритого типу Будівельна компанія  “Глиноземпромбуд” зареєстроване в управлінні Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва, як платник збору на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування.

За період з 01.06.1998 року по 01.07.2002 року позивач здійснив виплату пільгових пенсій громадянам Федец Я.І., Ільяшенко Н.Т, Попов М.Г., Кондратюк П.Л., Холодарь Л.П., Ряскин В.Н., Шевченко В.Г., Вишняков Д.Д., Кутей В.І., Розводовський А.С., Козаченко А.А., Полуектов А.С., Григораш В.Д., Кравцов А.Я., Турманенко А.О., Цибрій Л.Г., розмір яких складає разом   з витратами на їх доставку 9065,47 грн., в підтвердження чого позивач надав звіт АТЗТБК “Глиноземпромбуд” про нарахування збору на обов’язкове державне пенсійне страхування й інших надходжень та витрачання коштів пенсійного фонду за 2001 рік, розрахунки про фактичні витрати на виплату та доставку пенсій призначених відповідно до пунктів “б” –“з” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (а.с. 9-30).

Позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

14.01.1998 р. Верховною Радою України було прийнято Основи законодавства України “Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування (далі “Основи” ), які набрали чинності з дня їх опублікування в газеті “Урядовий кур’єр” 19.02.1998 року, та відповідно до статті 4 Основ пенсійне страхування є одним з видів загальнообов’язкового державного соціального страхування, яке регулюється окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

До 15.03.2000 року відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій регулювалось ст.. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” і ці витрати не відносились до збору на обов’язкове державне пенсійне страхування в розумінні Закону України “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування”.

Фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів “б” –“з” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” було включено до об’єкту оподаткування відповідно до абзацу 4 пункту 1 статті 2 Закону України “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування” в редакції Закону України № 1461-ІІІ від 17.02.2000 року, який набрав чинності з моменту опублікування 15.03.2000 року в газеті “Урядовий кур’єр”.

Частиною 1 ст. 5 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування” № 1058 встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб’єктами системи загальнообов’язкового державного пенсійного страхування; дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону № 1058 страхові внески не включаються до складу податків, інших обов’язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Водночас, згідно з преамбулою Закону України “Про порядок погашення зобов’язань перед бюджетами та державними цільовими фондами” № 2181 (далі: Закон № 2181) він є спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов’язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов’язкових платежів), включаючи збір на обов’язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов’язкове державне соціальне страхування (із змінами внесеними Законом України № 550- ІУ від 20.02.2003). Зазначений закон  набрав чинності в частині ст.. 18 з моменту опублікування –20.02.2001 та в решті положень з 01.04.2001 року.

Отже, застосування Закону України № 2181 з 01.01.2004 р. до вирішення питань щодо сплати страхових внесків до Пенсійного фонду є безпідставним.

При цьому, окремі положення Закону України № 2181 застосовувались до спірних правовідносин в період з 2001 року до 01.01.2004 року, якщо вони не суперечили Основам.

Відповідно до ст.. 18 Закону України № 2181 правління Пенсійного фонду України Постановою № 7 від 12.03.2001 року затвердило “Порядок проведення органами Пенсійного фонду України списання та розстрочення податкового боргу (недоїмки) зі збору на обов’язкове державне пенсійне страхування”, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.03.2001 р. за “ 282/5473 (далі Порядок № 7).

Пунктом 2 Порядку 7 визначено, що списанню підлягають суми боргу, які виникли за станом на 31.12.1999 року та не сплачені на день набрання чинності ст.. 18 Закону України № 2181 (20.02.2001 р.) Суми зі збору, фактично утриманого з фізичних осіб, які визначені платником цього збору п. 4 ст. 1 Закону України № 400/97, але не перерахованого до Пенсійного фонду, не підлягають списанню з юридичних осіб.

Згідно розрахунку позовних вимог заборгованість яка виникла станом на 31.12. 1999 року складає 3988,81  та згідно ст.. 18 Закону України № 2181 підлягала списанню.

Згідно п. 7.4 “Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, інших платежів, а також обліку їх надходження до Пенсійного фонду України”, розробленої відповідно до Закону України “Про збір на обов’язкове державне пенсійне страхування”, Закону України “Про порядок погашення зобов’язань перед бюджетами та державними цільовими фондами”, затвердженої Постановою ПФУ від 19.10.2001 р. № 16-6, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.11.2001 р. за № 998/6189 (яка діяла на час спірних правовідносин), посадові особи, які відповідають за нарахування сум, що підлягають відшкодуванню органам Пенсійного фонду, щомісяця складають та надсилають платнику до 15числа місяця, за який  здійснюється відшкодування, повідомлення за формою згідно з додатком 7. При цьому, сума до відшкодування вважається узгодженою у день отримання платником збору повідомлення. Протягом 10 календарних днів від дня отримання повідомлення підприємства зобов’язані сплатити зазначену суму.

Статтею 15 Закону України № 2181 передбачено строки давності –1095 днів для стягнення податкового боргу, у зв’язку з відмовою  у самостійному погашенні, від дня узгодженого податкового зобов’язання.

Враховуючи вищевикладене в задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити з пропуском строку давності.

Керуючись ст. ст. 94, 98, 160-163, 167, 254 КАСУ господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.   В позові відмовити.

Постанова у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанову повністю або частково у порядку і строки встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя