ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2007 р.
№ 2/17-12/240

Вищий господарський суду України у складі колегії суддів:

головуючого                                    Невдашенко Л.П.

суддів:                                               Михайлюка М.В.

Дунаєвської Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Колективного підприємства “Ресторан “Турист”, м. Полтава

на постанову
від 18.10.2006
Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у справі
господарського суду
№ 2/17-12/240
Полтавської області

за  позовом

Колективного підприємства “Ресторан “Турист”, м. Полтава

до

3-я особа

Полтавського обласного Закритого акціонерного товариства “Полтаватурист”, м. Полтава

Товариства з обмеженою відповідальністю “Центротек”, м. Полтава

Акціонерний комерційний інноваційний банк “УкрСиббанк” в особі Полтавської філії, м. Полтава

про

визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

за участю представників сторін:

від позивача –Денисенко Р.В., Гарнага С.М.

від відповідача –Лозовий С.В., Тарасова О.В.

ВСТАНОВИВ:

Колективним підприємством “Ресторан “Турист” заявлено позов до Полтавського обласного Закритого акціонерного товариства “Полтаватурист”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Центротек” про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В справі приймає участь третя особа –Акціонерний комерційний інноваційний банк “УкрСиббанк”.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що власником нерухомого майна, що є предметом оспорюваного договору є позивач, а не продавець –ЗАТ “Полтаватурист”.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.07.2006 позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 2/н від 24.04.2002, укладеного між                                  ЗАТ “Полтаватурист” та ТОВ “Центротек”.

Ухвалюючи вказане рішення суд послався на судові рішення, якими, на думку суду, встановлено право власності позивача на спірне майно та Статут Колективного підприємства “Ресторан “Турист”, в якому зазначено про те, що власником майна підприємства є трудовий колектив.

Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 18.10.2006 рішення господарського суду Полтавської області від 11.07.2006 скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Скасовуючи рішення господарського суду, апеляційний суд виходив з того, що на момент укладення оспорюваної угоди власником майно було Полтавське обласне ЗАТ по туризму та екскурсіям, про що свідчить акт передачі у власність Полтавському обласному ЗАТ по туризму та екскурсіях “Полтаватурист” майна та інших цінностей –(внесок до статутного фонду), складений Українським ЗАТ по туризму та екскурсіях “Укрпрофтур” та                             ЗАТ “Полтаватурист”.

Згідно вказаного акта, ЗАТ “Український ЗАТ по туризму та екскурсіях “Укрпрофтур” передало, а ЗАТ “Полтаватурист” прийняло у власність, як внесок засновника до статутного фонду майно, будівлі та інші цінності загальною вартістю 10256000,00 грн., у тому числі туристичний комплекс “Турист”.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що  колективне підприємство “Ресторан “Турист” отримало спірні приміщення в якості внеску до статутного фонду підприємства і таким чином  набуло право власності, то апеляційним судом встановлено про те, що відповідно до Установчого договору про створення колективного підприємства “Ресторан “Турист” спірне майно передавалося підприємству, як колишній структурній одиниці, лише у безкоштовне користування основними фондами, а не у власність і не у якості внеску до статутного фонду.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Колективне підприємство “Ресторан “Турист” просить скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом Закону України “Про власність”, ст. ст. 48, 224-225 ЦК України, ст. 35, 104 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник стверджує про те, що право власності на спірне майно встановлено п.5.1 Статуту від 12.10.94 де передбачено, що власником майна підприємства є трудовий колектив “Ресторану “Турист”. Крім того, рішенням Вищого арбітражного суду України у справі № 13/6 від 27-31.03.1995 встановлено, що КП “Ресторан “Турист” в установленому порядку набуло право власності на ресторан і кафе під назвою “Турист”, а                                ЗАТ “Полтаватурист” не довів свого права власності на згадані об’єкти.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини, що склалися між сторонами, щодо права власності на спірне майно, розглядалися судовими інстанціями неодноразово, про що свідчать судові акти, що містяться в матеріалах справи.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що рішенням Правління Українського акціонерного товариства по туризму і екскурсіям “Укрпрофтур” від 03.12.91 створено Полтавське обласне відділення “Полтаватурист”.

В подальшому, шляхом реорганізації створено Полтавське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіям “Полтаватурист”, що було зареєстровано Виконавчим комітетом Полтавської міської Ради 21.01.1992.

Згідно Акта передачі у власність Полтавському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях “Полтаватурист” основних фондів, майна та інших цінностей станом на 01.01.2001 (а.с. 165,             т. 4) Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях “Укрпрофтур” передало у власність, як внесок засновника до статутного фонду, основні фонди, майно, будівлі та інші цінності загальною вартістю десять мільйонів двісті п’ятдесят шість тис. грн., в тому числі Туристичний комплекс “Турист”, до складу якого входить 8 будівель, зокрема –ресторан і кафе.

Згідно Установчого договору від 14.02.1992  Туристичний комплекс “Турист” на правах власника створив нове підприємство громадського харчування –ресторан “Турист”.

З метою створення належних умов для функціонування ресторану “Турист” “засновник” передає право  безкоштовного користування основними фондами та іншим майном  колишньої структурної одиниці, а також послугами котельні, пральні за відповідну плату.

З’ясовуючи питання власності на спірне майно суд встановив, що ЗАТ по туризму та екскурсіям “Полтаватурист”- власник майна, не передавав колективному підприємству “Ресторан “Турист” майно ні за розподільчим актом (балансом) ні за актом приймання-передачі.

Відповідно до ст. 37 ЦК України (в редакції 1963 р.) та ст. 108 ЦК України (в редакції 2004 р.) виділом є перехід за розподільчим балансом  частини майна, прав та обов’язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 24.04.2002 за               № 2/н Полтавське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях “Полтаватурист” продало Товариству з обмеженою відповідальністю “Центротек” частину туристичного комплексу, а саме частину будівлі В-1 – приміщення кафе “Турист”, загальною площею               362,6 кв.м., частину будівлі Б-6 (ресторан, бар та допоміжні до них приміщення) загальною  площею 1724,8 кв.м.

Колективне підприємство  “Ресторан “Турист” оспорює законність угоди від 24.04.2002 за № 2/н, вважаючи себе власником майна, що є об’єктом договору.

На підтвердження права власності на вказане майно, позивач посилається на Статут підприємства ресторан “Турист”, в п. 5.1 якого зазначено, що трудовий колектив ресторану “Турист” є власником майна підприємства.

Між тим, в п.5.3 Статуту зазначено, що джерелом формування майна є грошові і матеріальні внести Засновника.

Однак, Установчий договір про створення цього підприємства свідчить про те, що Засновник передав підприємству лише право безкоштовного користування основними фондами.

Тобто майно, яким користується колективне підприємство “Ресторан “Турист”, до Статутного фонду підприємства в якості внеску його власником не вносилось, докази про те, що спірне майно передавалось будь-коли колективному підприємству “Ресторан “Турист” у власність, в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд, розглядаючи справу, здійснив аналіз всіх судових актів, винесених судами в різний час щодо спірного майна та правовстановлюючих документів на це майно, наданих сторонами, і дійшов висновку про те, що на момент укладання угоди за № 2/н від 24.04.2002 законним власником майна було Полтавське обласне ЗАТ по туризму та екскурсіях “Полтаватурист” у зв’язку з чим підстав для визнання оспорюваної угоди недійсною не знайшов.

Колегія суддів Вищого господарського суду України  вважає юридичну оцінку, дану Київським міжобласним апеляційним господарським судом обставинам справи такою, що грунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 1119, 11110 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 18.10.2006 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий                                                                                Л.Невдашенко

Судді:                                                                                           М.Михайлюк

Н.Дунаєвська

дп