ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

25.10.07                                                                                           Справа№ 25/291А

12 год. 40 хв.
79014, м.Львів вул.Личаківська,128.
Зал судових засідань № 310

Господарський суд Львівської області розглянувши в судовому засіданні справу:

за позовом :
Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова (м. Львів)

до відповідача 1:
Товариства з обмеженою відповідальністю „Золотий Лев” (м. Львів)

до відповідача 2:
Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон” (м. Київ)

про :
визнання нечинним господарського зобов’язання

Головуючий суддя : Пазичев В.М.
Пазичев В.М.

Секретар :Люта Я.Я.
Люта Я.Я.

Представники сторін:

від позивача:
Демідюк В.В. –представник (довіреність № 30-/10-0 від 01.06.2007 р.)

від відповідача 1:
Бобер У.В. –представник (довіреність № 25/10/07-2 від 25.10.2007 р.)

від відповідача 2:
не з’явився

Присутнім в судовому засіданні, згідно ст. 130 КАС України, роз’яснено їхні процесуальні права та обов’язки, а також видано пам’ятки про їхні права та обов’язки.

Суть спору :  До господарського суду Львівської області подано позов Державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова (м. Львів) до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю „Золотий Лев” (м. Львів) та відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон” (м. Київ) про визнання нечинним господарського зобов’язання.

Ухвалою суду про порушення провадження у справі від 22.08.2007 р. розгляд справи призначено на 06.09.2007 р.

В судовому засіданні 06.09.2007 р., у зв’язку з неявкою представників сторін, розгляд справи відкладено на 20.09.2007 р. В судовому засіданні 20.09.2007 р., у зв’язку з неявкою представників сторін, розгляд справи відкладено на 28.09.2007 р. В судовому засіданні 28.09.2007 р., у зв’язку з неявкою представника відповідача, розгляд справи відкладено на 19.10.2007 р. В судовому засіданні 19.10.2007 р. закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду на 25.10.2007 р.

Позивач вимог ухвал суду про порушення провадження у справі від 20.09.2007 р. та про відкладення розгляду справи від 06.09.2007 р., від 20.09.2007 р., від 28.09.2007 р., про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 19.10.2007 р. в повному обсязі не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив задоволити позовні вимоги з підстав викладених у заявах та поясненнях.

Відповідач 1 вимог ухвал суду про порушення провадження у справі від 20.09.2007 р. та про відкладення розгляду справи від 06.09.2007 р., від 20.09.2007 р., від 28.09.2007 р., про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 19.10.2007 р. в повному обсязі не виконав, відзив на позов, в якому позовні вимоги частково визнав, подав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

25.10.2007 р. до суду за вх. № 22972 від представника відповідача 1 поступило заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові в частині застосування юридичних наслідків, що передбачені ст.. 208 ГК України.

Відповідач 2 вимог ухвал суду про порушення провадження у справі від 20.09.2007 р. та про відкладення розгляду справи від 06.09.2007 р., від 20.09.2007 р., від 28.09.2007 р., про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 19.10.2007 р. в повному обсязі не виконав, відзив на позов не подав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 25.10.2007 р.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року № 2747-IV, справу розглянуто в порядку, встановленому цим Кодексом.

Розглянувши документи і матеріали, подані сторонами, заслухавши пояснення осіб, присутніх в судовому засіданні, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Між ТзОВ „Золотий Лев" (м. Львів) та ТОВ „Компанія Селіон" (м. Київ) було укладено договір (в усній формі).

Згідно податкових накладних доданих до позовної заяви продавець ТОВ „Компанія Селіон" надає будівельно-ремонтні послуги ТзОВ „Золотий Лев", умова продажу договір.

Факт виконання договору підтверджується податковою накладною №26 від 13.05.2005 р., а також актом виконаних ремонтно-будівельних робіт (додано до справи). Всього, згідно накладної, було надано робіт на загальну суму 48 075 грн.

ДПІ у Галицькому районі м. Львова вважає, що вищезазначений договір повинен бути визнаний недійсним.

Відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва 12 грудня 2006 р. по справі № 2-4262 визнано недійсними та скасовано : Статут ТОВ „Компанія Селіон" від 06.12.2005 р., свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ „Компанія Селіон" від 06.12.2005 р. та свідоцтво № 36121846 про реєстрацію платника податку на додану вартість ТОВ „Компанія Селіон" від 29.12.2006 р. Також судом встановлено, що Статут ТОВ "Компанія "Селіон" містить недостовірні відомості, а саме: юридична адреса ТОВ : вул.Солом"янська,5 в м. Києві не відповідає дійсності, так як за вказаною адресою ТОВ не знаходиться.

Як встановлено в рішенні суду, засновник не має відношення до його створення, статутний фонд ТОВ не формував, внесків в Статутний фонд не вносив ні в якому вигляді, участі в роботі ТОВ не приймав, ніякої господарської діяльності не вів.

Позивач вважає, що свідоцтво платника ПДВ, це є юридичний акт, що підпадає під дію ст. 12 ГПК України і ст. 18 КАС України. Свідоцтво визнається недійсним з моменту його видачі, а це означає, що відповідне підприємство взагалі не мало статусу платника ПДВ. Це позбавляє таке підприємство права видавати податкові накладні згідно із Законом України "Про податок на додану вартість", а вже видані податкові накладні вважаються фіктивними.

ТзОВ «Золотий Лев», отримавши позовну заяву ДПІ у Галицькому районі м. Львова визнає позовні вимоги частково, просить суд відмовити у другому пункті позовних вимог ДПІ у Галицькому районі м. Львова в зв'язку з їх безпідставністю.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.9 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Ст.173 ГК України визначає поняття "господарського зобов'язання": господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, передбачених ст. 174 ГК України є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними  вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 3 Закону України “Про систему оподаткування” одним з принципів побудови системи оподаткування є обов'язковість - впровадження норм щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), визначених на підставі достовірних даних про об'єкти оподаткування за звітний період, та встановлення відповідальності платників податків за порушення податкового законодавства.

У відповідності до вимог ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути, на вимогу відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що до таких угод належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою тощо. Умисел юридичної особи - сторони у договорі визначається умислом посадової особи, яка підписала (уклала) угоду від імені такої юридичної особи і яка мала такі повноваження на момент її підписання.

Як передбачено ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 208 ГК України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаною стягується за рішенням суду в доход держави.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 208 ГК України, у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав ( в тому числі з підстав невідповідності вимогам закону) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Суд звертає увагу і на те, що частиною 1 статті 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом.

Це правило відповідає нормі ст.41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими санкціями як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 ГК України.

Тому, суд вважає, що такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків встановлених ст.250 ГК України.

Згідно ст.250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Враховуючи те, що податкова накладна була виписана 13.05.2005 р., більше ніж за один рік до звернення органу державної податкової служби до суду для застосування конфіскаційні наслідків, передбачених ч.1 ст.208 ГК України, суд вважає, що минули строки застосування передбачені ст.250 ГК України, таких наслідків.

Суд ухвалив відхилити клопотання позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на активи відповідачів по справі, оскільки позивач не подав обґрунтування та доказів наявності обставин, які норма ст. 117 КАС України визначає в якості підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст., 69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.112 КАС України, позивач може відмовитися від адміністративного позову повністю або частково, а відповідач - визнати адміністративний позов повністю або частково. Відмова від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову під час підготовчого провадження мають бути викладені в адресованій суду письмовій заяві, яка приєднується до справи.

Згідно ч.3 ст.112 КАС України, у разі часткового визнання адміністративного позову відповідачем і прийняття його судом може бути прийнята постанова суду про задоволення визнаних відповідачем позовних вимог відповідно до статті 164 цього Кодексу. У разі повного визнання відповідачем адміністративного позову і прийняття його судом приймається постанова суду про задоволення адміністративного позову.

Згідно ч.3 ст.112 КАС України, суд не приймає відмови від адміністративного позову, визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

Оскільки у суду немає підстав вважати, що заперечення відповідача тільки другого пункту позовних вимог суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси, слід вважати, що заперечень щодо першого пункту позовних вимог від відповідача не поступало, тобто він погоджується з цією частиною позовних вимог.

Відповідачі, всупереч вимогам, викладеним в ухвалах суду, не подали доказів відсутності порушень чинного законодавства України, відзив на позов не представили, проти позову у встановленому чинним законодавством України порядку не заперечили, явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили.

Виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені сторонами докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, вказаних у пункті 1 Постанови від 29 грудня 1976 року № 11 "Про судові рішення", суд прийшов до висновку, що позов Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова (м. Львів) до ТзОВ „Золотий Лев” (м. Львів) та ТзОВ „Компанія Селіон” (м. Київ) в частині визнання недійсним господарського зобов’язання на підставі якого виписана податкова накладна № 26 від 13.05.2005 р. на суму 48 075,00 грн. є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

В решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1)          витрати на правову допомогу;

2)          витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3)          витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Сплата витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено.

Згідно п. п. 1, 2 ч. З р. VII Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору:

судовий збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку, встановленому законодавством для державного мита;

розмір судового збору визначається відповідно до підпункту "б" пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито", та становить 0,2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, тобто 3,4 грн.

Згідно ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати у вигляді судового збору (3,40 грн.) покладаються на відповідачів порівну, якщо спір виник з їх вини.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 19,41,67 Конституції України, ст. ст. 173,207,208 ГК України, п. 2-1, п. 3, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень та ст. ст. 69-71, 86, 87, 98, 158, 160, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 року №2747-IV (із змінами та доповненнями), господарський суд –

ПОСТАНОВИВ:

1.          Позов задоволити частково.

2.          Господарське зобов’язання між ТзОВ „Золотий Лев” (м. Львів) та ТзОВ „Компанія Селіон” на суму 48 075 грн. 00 коп. визнати недійсним.

3.          В решті частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений цим Кодексом, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя