ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2007 р.
№ 13/222-06-7755

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:
Кравчука Г.А.

суддів:
Мачульського Г.М.

Шаргала В.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні

касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерім Сервіс"

на постанову
Одеського апеляційного господарського суду
від 28.11.2006р.

у справі
№ 13/222-06-7755

господарського суду
Одеської області

за позовом
Військового прокурора Білоцерківського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України

до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерім Сервіс"

про
стягнення 8 750, 91 грн.

за участю представників

- позивача:

Шутова О.О., довіреність №220/454/д від 25.12.2006р.

- відповідача:

Швець О.В. довіреність від 14.11.2006р.

- прокурора:

Яковченка А.В. довіреність №185 від 05.02.2007р., -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2006р. (суддя Панченко О.Л.), залишеним без змін  постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.11.2006р. (колегія суддів у складі: головуючого –судді Таценко Н.Б., суддів Сидоренко М.В., Мишкіної М.А.) позов задоволено, постановлено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерім Сервіс" на користь Міністерства оборони України 8 750, 91 грн. боргу, 102 грн. державного мита, 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В своїй касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2006р. і постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.11.2006р. та передати справу на новий розгляд до Господарського суду Одеської області, посилаючись на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 598, 604, 610 Цивільного кодексу України, ст.ст. 42, 43, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, відповідно до договорів на поставку для державних потреб паливно-мастильних матеріалів для техніки спеціального призначення за кошти Державного бюджету України від 07.07.2005р. №246/1/2/05-23Д та від 03.08.2005р. №246/1/2/05-29Д відповідач повинен був поставити для потреб Міністерства оборони України паливно-мастильні матеріали на суму 7 267 920 грн. Внаслідок того, що відповідачем не було поставлено продукцію за договором від 07.07.2005р. №246/1/2/05-23Д на суму 9 366, 59 грн. та за договором від 03.08.2005р. №246/1/2/05-29Д на суму 25 359, 3 грн., позивачем було нараховано пеню та штрафні санкції на суму 8 750, 91 грн. Стягнення цієї суми з відповідача послужило причиною звернення з позовом до господарського суду.

Місцевий господарський суд задовольняючи позов виходив з того, що заявлені позовні вимоги відповідають умовам договорів та приписам ст.ст. 525, 526, 530, 546-549, 610 Цивільного кодексу України, а відтак місцевий господарський суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду, зазначивши також у оскарженій постанові, що часткове виконання постачальником умов вказаних договорів випливає з безпосереднього змісту актів від 07.02.2006р. звіряння розрахунків між відповідачем та розпорядником коштів державного бюджету Міністерства оборони України; вказані акти не містять положень про погодження сторонами зменшення кількості продукції, що підлягала поставці; зазначення в актах "вважати договір закритим" не базується на нормах чинного законодавства внаслідок відсутності передбачення підставою припинення зобов'язання "закриття" певного договору; у разі, якщо неможливість виконання виникла внаслідок порушення боржником зобов'язання, то воно не припиняється, а трансформується в додаткові обов'язки (відшкодувати заподіяні збитки, сплатити штраф тощо); відповідачем всупереч  ст.33 Господарського процесуального кодексу України належними і допустимими доказами не доведено виконання зобов'язань по укладеним договорам і відсутність підстав для притягнення його до відповідальності.

Відповідно до приписів ст.111-5 ч.2 ГПК України касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно частини першої статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Частина перша статті 43 названого Кодексу містить вимоги щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Згідно приписів частини першої статті 38 ГПК України за недостатності поданих сторонами доказів господарський суд зобов'язаний витребувати документи і матеріали, необхідні для вирішення спору. З огляду на викладені вимоги ГПК України господарський суд повинен з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду, хоча б сторони та інші учасники судового процесу й не посилалися на відповідні обставини. Відповідно до вимог ст.84 ч.1 п.3 цього кодексу обставини справи встановлюються місцевим господарським судом в рішенні, а судом апеляційної інстанції, згідно ст.105 ч.2 п.7 вказаного кодексу, в постанові.

Судами ж попередніх інстанцій неповно з’ясовано обставини справи щодо дійсних прав та обов’язків сторін, а судові рішення, у зв’язку з цим, прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції умовами договорів передбачено, що зобов’язання постачальника поставити для потреб Міністерства оборони України пально-мастильні матеріали (продукція) згідно специфікації, а замовника забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно специфікацій, виникають згідно з рознарядками Міністерства оборони України, які є невід’ємними частинами цих договорів. Вказані вимоги містяться в п.2.4 договорів.

Однак судами не досліджено чи видавались такі рознарядки Міністерством оборони України на недопоставлену продукцію, а відтак залишилось не з’ясованим питання щодо того, чи виникли у відповідача зобов’язання з поставки продукції.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.613 ч.1 цього кодексу кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Вирішуючи питання про відповідальність відповідача суди не дослідили чи позивачем виконані вищевказані умови зобов’язання, а відтак дійшли передчасного висновку про наявність підстав для притягнення відповідача до відповідальності.

Крім того, судам, з’ясувавши вказані обставини, належить враховувати, що за п.6.2 договорів відповідальність у вигляді сплати пені настає за порушення строків поставки продукції, а відтак належить встановити строки, у який така поставка мала бути здійснена, а також строк, на який було порушено поставку. З урахуванням викладеного та вказаних вище обставин, які має встановити місцевий господарський суд, належить також враховувати, що п.6.3 договорів передбачено відповідальність у вигляді стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вартості непоставленої (недопоставленої) продукції у разі відмови від поставки або непоставку (недопоставку) продукції.

Наведені порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права як такі, що призвели до прийняття неправильних судових рішень у справі та не можуть бути усунені касаційною інстанцією в силу положень ч. 2 ст. 111-5 та ст. 111-7 ГПК України, є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене в цій постанові, всебічно, повно й об'єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.3, 11110 ч.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерім Сервіс" задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.11.2006р. та рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2006р. у справі № 13/222-06-7755 Господарського суду Одеської області скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий                                                                            Г. Кравчук

С у д д і                                                                                     Г. Мачульський

В. Шаргало