ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24.01.07 р.                                                                               Справа № 38/445

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Радіонової О.О.

при секретарі судового засідання Тулаінової І.А.

розглянувши матеріали справи за позовом: Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м.Донецьк

до відповідача: Приватного підприємства “Іракліс” м.Маріуполь Донецької області

про стягнення    2 829 грн. 31коп.

за участю

представників сторін:

від позивача: Христинко Т.І.- заступник начальника за дов. № 03-01/3965 від 29.12.2006р.

від відповідача: Ракушин О.С.- представник за дов. №б/н від 04.01.2007р.

Суть справи:

Позивач, Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів м.Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Приватного підприємства “Іракліс” м.Маріуполь Донецької області  про стягнення штрафних санкцій за недодержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р. в сумі 2 645грн. 85коп. та суми нарахованої пені в сумі  183 грн.46коп., а всього 2 829грн.31коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на  ст.ст.19, 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, копію державної статистичної звітності ф.10-ПІ та на те, що відповідачем не створено 1 робоче місце у 2005р. для працевлаштування інваліда відповідно до вимог п. 3 Положення про робоче місце інваліда та про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. № 314.

Крім цього, позивач посилається на те, що ухвалою господарського суду від 28.07.2006р. позивачу було відмовлено у відкритті провадження у адміністративній справі  з посиланням на норми ст. 109 КАС України. Ухвала оскаржена не була.

За приписами ч.5 ст. 109 КАС України повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

В той же час суд вважає, що відділення Фонду є органом державної влади, який у правовідносинах з підприємством реалізує владні управлінські функції, а право Відділення Фонду на звернення до суду у спірних правовідносинах визначено у законодавчому порядку. Така правова позиція визначена Верховним судом України у постановах від 24.01.2006р. у справах  № 11/268,  № 6/140, № 23/178, № 11/261.

Справа була розглянута за нормами Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач проти позову заперечує та  надав до суду клопотання від 09.01.2007р.,  в якому просить суд залучити документи до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Відповідач у судовому засіданні 24.01.2007р. надав суду клопотання, в якому просить суд залучити свої банківські реквізити до матеріалів справи, яке судом розглянуте та залучене до матеріалів справи.

Позивачем надано суду письмові пояснення від 23.01.2007р. № 03-01/190, в яких він зазначає наступне:

-  відповідно до п.п.5, 14 Положення “Про робоче місце інваліда та порядок працевлаштування інвалідів”, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. № 314 (із змінами та доповненнями від 10.01.2002р.) підприємства зобовязані розробляти заходи по створенню робочих місць для інвалідів, включати їх у колективний договір, інформувати центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення. Протягом 2005р. ПП “Іракліс” не інформувало відповідні органи про створення робочих місць для інвалідів, що підтверджується листом Управління праці та соціального захисту населення Жовтневого району м.Маріуполя          № 08/1609 від 28.03.2006р.

-  згідно п.10 Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості, органами Мінсоцзахисту, місцевими Радами народних депутатів, громадськими організаціями інвалідів з урахуванням побажань стану здоровя інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК;

- виконанню відповідними органами обовязку працевлаштовувати інвалідів повинно передувати вжиття відповідачем необхідних заходів для забезпечення такого працевлаштування, до яких належать, зокрема, здійснення заходів зі створення в установленому порядку робочих місць у межах нормативу та інформування органів про наявність вакантних посад для інвалідів;

- нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів на підприємство покладено обовязок по створенню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів;

- аналіз нормативно-правових актів щодо повноважень відповідних органів, зазначених у п. 10 Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, доводить про те, що субєкти, зазначені в п. 10 даного Положення лише сприяють у працевлаштуванні інвалідів, а безпосереднє працевлаштування інвалідів здійснюється субєктами господарювання. Результатом працевлаштування є укладання трудового договору між працівником, в даному випадку інвалідом, та  підприємством відповідачем, бо безпосереднє працевлаштування здійснюється власником або уповноваженим ним органом підприємства (обєднання), установи, організації незалежно від форми власності та господарювання;

- крім цього, Законом передбачено, що у випадку незабезпечення нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, підприємства несуть відповідальність у вигляді штрафних санкцій. Стаття 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” не ставить обовязок підприємства відраховувати штрафні санкції за невиконання нормативу  в залежність від будь-яких причин, з яких цей норматив не виконано;

- інваліди на підприємство відповідача не могли бути направлені, оскільки відповідач не інформував відповідні органи про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, про вільні робочі місця  та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інваліда. Законодавство не звільнює підприємство від обов’язку сплатити штрафні санкції за недодержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у звязку з тим, що інваліди не направлялись на підприємство.

Перед початком розгляду справи представники сторін були ознайомлені з правами та обов’язками відповідно до вимог ст. 22 ГПК України.

Представники сторін  надали суду клопотання про відмову від фіксації судового процесу технічними засобами, яке судом розглянуто, задоволено та залучено до матеріалів справи.

Відповідно вимог ст. 81-1 ГПК України судом складено протокол, який долучено до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі та вислухавши уповноважених представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до показників статистичної звітності форми 10-ПІ за 2005р., загальна чисельність  працюючих на підприємстві відповідача у 2005р. становила 12 осіб. З урахуванням вказаних даних та вимог ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” норматив робочих місць для інвалідів становить 1 робоче місце.

У 2005 році фактично на підприємстві відповідача інваліди не працювали, тому на підставі ст. 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” та даних статистичної звітності Ф10-ПІ позивачем нарахована сума штрафних санкцій за нестворене 1 робоче місце, яка складає    2 645грн.85коп. та нарахована пеня  у сумі 183грн.46коп.

Відповідач зазначену суму штрафних санкцій та пені позивачу  не перерахував і  тому позивач звернувся до суду  про стягнення з відповідача у доход Державного бюджету  штрафних санкцій  у розмірі 2 645грн.85коп. та нарахованої пені у сумі 183грн.46коп., а всього                                  2 829грн.31коп.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна  довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на державну статистичну звітність Ф 10-ПІ за 2005р., лист №07-480 від 31.03.2006р. №01-42 від 16.01.2007р., пояснення по справі від 23.01.2007р., розрахунок  штрафних санкцій, правоустановчі документи тощо.

Відповідач посилається на клопотання від 09.01.2007р., колективний договір, звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2005 рік,  звіти Ф 3-ПН про наявність вільних робочих місць (вакантних посад)  за 2005р,  лист від 11.12.2006р. №07-1765, правоустановчі документи тощо.

Відповідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Закон України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” ( далі – Закон) визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами.

Відповідно до ст.20 Закону підприємства, установи і організації незалежно від форм власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша ніж установлено нормативом, передбаченим     ч. 1 ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Згідно із ст.18  Закону працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місяцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів.

Крім того,  відповідно до п.10 Положення про робоче місце інваліда та про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995  № 314 (далі Положення), працевлаштування інвалідів здійснюється державною службою зайнятості органами Міністерства соціального захисту, місцевими радами, суспільними організаціями інвалідів з урахуванням побажань, стану здоров’я інвалідів, їхніх здібностей і професійних навичок відповідно до висновків МСЕК.

Посилання позивача на не створення відповідачем кількості робочих місць судом до уваги не приймаються, оскільки відповідно до п.2 Положення  “Робочим місцем інваліда може бути:

-          звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування;

-          спеціалізоване робоче місце інваліда - робоче місце, обладнане спеціальним технічним оснащенням, пристосуваннями і пристроями для праці інваліда залежно від анатомічних дефектів чи нозологічних форм захворювання та з урахуванням рекомендації медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), професійних навичок і знань інваліда.

Тобто, інвалід може бути працевлаштований як на спеціалізоване робоче місце так і звичайне робоче місце.

Разом з тим, згідно з пунктом 5 Положення підприємства розробляють заходи щодо створення робочих місць для інвалідів, включають їх до колективного договору, інформують центри зайнятості, місцеві органи соціального захисту населення та відділення Фонду соціального  захисту  інвалідів  про   створення   (пристосування)     робочих    місць   для   працевлаштування інвалідів.  Пунктом 14 Положення визначено, що підприємства, зокрема, у межах доведеного нормативу створюють за власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів; інформують державну службу зайнятості та місцеві органи соціального захисту населення про вільні місця та вакантні посади, на яких може використовуватися праця інвалідів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач  звертався в 2005р. до Маріупольського міського центру зайнятості, представляючи інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) за формою №-3ПН та потребу в працівниках., що підтверджено листами Маріупольського міського центру зайнятості від 11.12.2006р. № 07-1765 та від 16.01.2007р. № 01-42.

У матеріалах справи відсутні докази щодо направлення до відповідача відповідними органами інвалідів для працевлаштування та відсутні докази про відмову у працевлаштуванні,  тому можна зробити висновок щодо неможливості покладення на відповідача відповідальності за неналежне виконання своїх обов’язків органами, зазначеними у ст.18 Закону .

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вини відповідача в нестворенні робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2005 році немає та відсутні правові підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 2 645грн.85коп. та нарахованої пені у сумі 183грн.46коп. (всього  2 829грн.31коп.)

Керуючись ст. 19 Конституції України,  ст.ст. 33, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський  суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів м. Донецьк до відповідача, Приватного підприємства “Іракліс” м.Маріуполь Донецької області  про стягнення штрафних санкцій за недодержання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2005р. в сумі 2 645грн. 85коп. та суми нарахованої пені в сумі 183 грн.46коп., а всього    2 829грн.31коп. відмовити у зв’язку з необґрунтованістю.

Рішення оголошено у судовому засіданні 24.01.2007р.

Рішення  набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня  його прийняття.

Суддя                                                                         Радіонова О.О.

Надруковано 3 примірника:

1 – до справи

2 – сторонам у справі