ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  37/109

27.11.07

За позовом
До
Про
Дочірнього підприємства "Автобан-Україна"
Приватного підприємства "Трипілля - торг"
стягнення 13411,20 грн.

Суддя  Кондратова І.Д.

Представники сторін:

Від позивача     Певнова А.М. –пред. за довірен. б/н від 06.08.2007р.

Від відповідача  Цвєтінський С.А. –пред. за довірен. від 25.07.2007р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Дочірнього підприємства "Автобан-Україна" до Приватного підприємства "Трипілля - торг" про стягнення 13411,20 грн. (основний борг –32554,24 грн., 6125,32 грн. - інфляційні витрати).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2006 р. порушено провадження у справі № 37/109, розгляд справи було призначено на 26.12.2006 р. о 14-45.

Розгляд справи неоднарозово відкладався на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2007 по справі  № 37/109 за клопотанням позивача було призначено судову комплексну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі на підставі статті 79 Господарського процесуального кодексу України було зупинено до проведення експертизи та отримання висновку експерта.

12.11.2007 року до Господарського суду міста Києва надійшов лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5799/5800 від 25.09.2007 р., у якому зазначено, що  станом на 20.09.2007 року в розпорядження експерта додаткові матеріали не надійшли, а попередня оплата не проведена, а тому ухвала суду та матеріали справи повертаються без виконання.

За таких обставин, враховуючи те,  що підстави, які зумовили зупинення провадження у справі відпали,  ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2007  року було поновлено провадження у справі № 37/109 та призначено розгляд справи на 27.11.2007 року о 16-00 год.

Представники сторін у призначене судове засідання 27.11.2007 року з’явилися та підтримали свої правові позиції.

Окрім того, представник  позивача у судовому засіданні  вдруге звернувся до суду з усним  клопотанням про призначення  судової експертизи, яке судом відхилено з огляду на те, що суд вважає, що  позивач, звертаючись до суду  із необґрунтованим та документально не підтвердженим клопотанням, зловживає своїми правами, явно спрямованими на затягування судового процессу. Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2007 року було задоволено клопотання позивача та призначено комплексну експертизу по даній справі, проте позивач не провів попередню оплату експертного дослідження, не надав на вимогу експерта та суду додаткові документи, а тому ухвала Господарського суду міста Києва від 10.06.2007 року була повернена на адресу суду без виконання.

В судовому засіданні 27.11.2007 року представник відповідача надав суду заяву про покладення на позивача судових витрат в сумі 2682,00 грн., понесені відповідачем на оплату послуг адвоката за участь у господарській справі.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою представників сторін оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За твердженням позивача, що підтверджується матеріалами справи, між сторонами було укладено правочин, відповідно до якого позивач здійснив передачу відповідачу паливо – мастильних матеріалів на загальну суму 13 411 грн. 20 коп., що підтверджується належним чином завіреною копією видаткової накладної № АВ-0000001 від 24.02.2004 року, підписаною уповноваженими особами обох сторін. Факт отримання товару підтверджується підписом  представника відповідача, уповноваженого отримати товар відповідно до  довіреності на отримання товару серії НАД № 436259 від 24.02.2004 року.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України  підставами виникнення прав та обов’язків, зокрема є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов’язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до положень статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь –якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом  ця форма для даного виду  договорів не вимагалася.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована  на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків.

Також, статтею 181 Господарського кодексу України визначено загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема в частині 1 цієї статті зазначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов’язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов’язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, шляхом поставки позивачем та  прийняття відповідачем товару згідно видаткової накладної, між сторонами був укладений договір купівлі-продажу у спрощений спосіб на загальну суму 13411,20 грн.

Оскільки між сторонами не було встановлено строк виконання зобов’язання, то 25.09.06 р. позивач направив відповідачу претензію з вимогою сплати суму боргу у розмірі 13 411,20 грн. за поставлений паливно –мастильний матеріал.

Враховуючи те, що відповідач  зазначену вище претензію залишив без задоволення та не розрахувався з позивачем за поставлений йому паливно –мастильний матеріал, останній, скориставшись наданим йому правом, звернувся до Господарського суду міста Києва з певною матеріально –правовою вимогою до відповідача.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача  не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Проаналізувавши матеріали справи та враховуючи письмові заперечення відповідача, суд встановив, що в листопаді 2003 року Приватне підприємство "Трипілля - торг"  за усною домовленістю з Дочірнім підприємством "Автобан-Україна" виконало поточний ремонт офісу 6А/38 за адресою: м. Київ, вул. Пимоненка, 13 на загальну суму 15 726 грн. 00 коп.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується актом здавання –прийняття (надання послуг) від 10.12.2003 року, скріпленого печатками підприємств та завіреного уповноваженими особами обох сторін, виконані відповідачем, як виконавцем,  ремонтні роботи були прийняті позивачем, як замовником. З доказів по справі вбачається, що відповідач  виконав свої зобов’язання в повному обсязі та належним чином, претензій щодо якості матеріалу та виконаних  ним робіт від позивача  не надходило.

Проаналізувавши юридичну природу вказаних вище правовідносин, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли майново –господарські зобов’язання, в силу яких відповідач виконав певний комплекс ремонтних робіт, які позивач прийняв та повинен був оплатити.

Враховуючи те, що станом на січень 2004 року позивачем не було проведено розрахунків за виконані відповідачем роботи, зважаючи на те, що  між сторонами не було встановлено строк виконання такого зобов’язання, то 20.01.2004 року Приватне підприємство "Трипілля - торг" звернулося до Дочірнього підприємства "Автобан-Україна" з листом № 20-01, відповідно до якого просило боржника в найкоротший термін погасити свою заборгованість. Окрім того, зі змісту вказаного листа вбачається, що відповідачем було запропоновано позивачу передати йому паливно –мастильні матеріали на суму заборгованості боржника.

У відповідь на зазначене звернення відповідача, позивач листом від 29.01.2004 року висловив свою згоду відпустити ПП "Трипілля - торг" нафтопродукти в рахунок погашення своєї заборгованості перед останнім за виконані ним ремонтні роботи офісу 6А/38 за адресою: м. Київ, вул. Пимоненка, 13.

Згідно статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно статті 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 203 Господарського кодексу України, якими визначено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Таким чином суд зазначає, що зарахування здійснюється за наявності наступних умов : вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов’язань, між двома особами, де кредитор одного зобов’язання є боржником іншого. Те саме повинно бути і з боржником; вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов’язаннях повинні бути речі одного роду; необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред’явити до зарахування вимоги за таким зобов’язанням, яке не підлягає виконанню. Отже, зарахування є одностороннім правочином, для нього достатньо заяви однієї сторони.

Тобто,  з вищенаведеного вбачається, що умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання.

Таким чином судом встановлено, що за пропозицією ПП "Трипілля - торг", що була викладена в листі N 20-01 від 20.01.20074 р. та яка була прийнята ДП "Автобан-Україна", що підтверджується листом № б/н від 29.01.2004 року, сторонами у справі був проведений залік зустрічних однорідних вимог, а тому взаємні зобов'язання сторін припинилися. Отже позивач не тільки  не заперечував проти характеру, терміну, розміру виконання свого зобов’язання зарахуванням, строк виконання якого настав, а й  прийняв заяву відповідача і провів по ній зарахування зустрічних однорідних вимог з ПП "Трипілля - торг".

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність зарахування ПП "Трипілля - торг" грошових коштів в сумі 13 411,20  грн.  в рахунок погашення заборгованості ДП "Автобан –Україна" перед відповідачем за виконані ним за замовленням позивача ремонті роботи офісу 6А/38 за адресою: м. Київ, вул. Пимоненка, 13., у зв’язку з чим  у позивача відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 13 411 грн. 20 коп., які складають вартість переданого позивачем відповідачу паливо –мастильного матеріалу.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, згідно з вказаними нормами права, позивач повинен довести суду належними та допустимими доказами обставини, на яких ґрунтується його позов, а також правомірність заявлених позовних вимог.

Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на недостовірність наданого відповідачем акту здавання – приймання робіт від 10.12.2003 року та листа б/н від 29.01.2004 року, зважаючи на те, що судом було задоволено клопотання позивача та призначено по даній справі комплексну експертизу для встановлення достовірності наданого відповідачем акту здавання-приймання виконаних робіт від 10.12.2003 року та листа № б/н від 29.01.2004 року, проте позивач безпідставно ухилився від виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 10.05.2007 року в частині оплати призначеної експертизи за його клопотанням, а тому експертиза не була проведена саме з вини позивача.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку відмовити позивачу в задоволені позову, оскільки позивачем не доведено суду  правомірність заявлених позовних вимог, у зв’язку з тим, що зобов’язання між сторонами припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також документально не підтверджено обставин на яких ґрунтується його правова позиція.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, держмито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються на позивача.

Крім того, суд зазначає, що не підлягає задоволенню клопотання відповідача про покладення на позивача судових витрат в сумі 2682,00 грн., понесені відповідачем на оплату послуг адвоката за участь у господарській справі з огляду на наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Вказана норма не обмежує юридичних осіб чи громадян у виборі осіб, котрі будуть здійснювати їх представництво в господарському суді, що знайшло своє підтвердження в Рішенні Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року за номером 13-рп/2000. Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи, котра є адвокатом, наводиться в статті 2 Закону України "Про адвокатуру", яка зазначає, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України. Таким чином, стаття 44 Господарського процесуального кодексу України передбачає відшкодування сум в якості судових витрат, які були сплачені стороною за отримання послуг лише адвоката, а не будь-якого представника.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач посилається на те, що він сплатив адвокату Цвєтінському С.А. винагороду у розмірі 2 682 грн. 00 коп. Документально підтверджуючи вказаний факт, відповідач посилається на видатковий касовий ордер.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідачем документально не підтверджено факту надання йому правової допомоги та представництва його інтересів саме адвокатом, а тому суд не вбачає підстав для відшкодування відповідачу витрат, які пов’язані з оплатою послуг у розмірі 2682,00 грн. за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 202, 203, 601, 655 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4-3, 32, 33, 34, 44, 49, 82 –85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,–

В И Р І Ш И В:

1.          В задоволенні позову відмовити повністю.

2.          Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя                                                                                                 І.Д. Кондратова

Дата підписання

рішення 28.01.2008 року