ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

№ 3/372
30.10.07

За позовом   Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в

особі Чернігівської міської ради

До                      Фонду державного майна України (відповідач 1)

Закритого акціонерного товариства виробничо-торгової фірми

«Сіверянка»(відповідач 2)

Про                       визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та

спонукання  передати об’єкт державного житлового фонду у

комунальну власність

Суддя Сівакова В.В.

Представники:

Від прокуратури     Демидюк Д.А. –помічник прокурора

Від позивача            не з’явились

Від відповідача 1    Уланов І.В. –по дов. № 667 від 29.12.2006

Від відповідача 2    Лавренюк О.Ф. –по дов. № 1/1-708 від 12.06.2007

Ткаченко О.М. –по дов. № 1/1-709 від 12.06.2007

Гарам Л.М. –по дов. № 1/1-996 від 14.08.2007

У засіданні брали участь

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 23.10.2007 оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги  Заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради про визнання недійсним в частині, що стосується гуртожитку по вул. Шевченка, 246-А в м. Чернігові, договіру купівлі-продажу цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка»від 09.09.1993 та зобов’язання Закритого акціонерного товариства виробничо-торгову фірму «Сіверянка»передати гуртожиток, розташований по вул. Шевченка, 246-А в м. Чернігові, у комунальну власність Чернігівської міської  ради разом з відповідною технічною документацією на нього.

Позивач в засідання суду не з’явився.

Представником прокуратури в судовому засіданні 11.10.2007 подано клопотання від Чернігівської міської ради, в якому останній просить розглядати справи без участі представника ради. В клопотанні позивач  позов заступника прокурора Чернігівської області підтримує та просить задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач 1  письмовий відзив на позов не надав, не виконав вимог суду викладених в ухвалі про порушення провадження у справі від 01.08.2007 та ухвалах від 27.08.2007, від 11.10.2007.

В судовому засіданні представник відповідача 1 зазначив, що спірний об»єкт - гуртожиток по вул. Шевченка, 246-А в м. Чернігові не був приватизований відповідачем 2 в складі цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка». Просить відмовити в позові з підстав зазначених прокуратурою.

Відповідач 2 у письмовому відзиві на позов вважає, що немає ніяких законодавчо визначених підстав для визнання недійсним в частині, що стосується гуртожитку по вул. Шевченка, 246-А в м. Чернігові договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка» від 09.09.1993, а тому просить в задоволені позову відмовити повністю.

В доповненнях до відзиву, поданих в судовому засіданні 11 жовтня 2007 року відповідач 2 відзначив, що законність проведення приватизації підтверджується судовою практикою, а саме рішенням Господарського суду Чернігівської області від 12 червня 2007 у справі № 5/48(9/31), копію якого додано до заяви.

Відповідач 2 в судовому засіданні 11.10.2007 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності у спірних правовідносинах на підставі ст. 267 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-154 було укладено 09 вересня 1993 року.

Відповідачем 2, також, було подано вдруге клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача-2 його акціонерів-співвласників. Клопотання мотивовано тим, що в разі задоволення судом позовної вимоги про передачу гуртожитку по вул.  Шевченка,  246-А в м.  Чернігові  у комунальну власність  Чернігівської міської ради будуть порушені права власності акціонерів ЗАТ ВТФ  «Сіверянка», так як гуртожиток входить до статутного фонду ЗАТ ВТФ «Сіверянка», вважає, що неможливо розглядати дану справу без залучення до участі в ній в якості третіх осіб на стороні відповідача ЗАТ ВТФ «Сіверянка»його акціонерів-співвласників.

Розглянувши подане клопотання суд вдруге відзначає, що

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або  обов’язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Заявником не наведено достатньо обґрунтованих підстав з яких прийняття рішення з даного господарського спору може вплинути на права або обов’язки акціонерів співвласників щодо однієї із сторін, тому господарський суд не вбачає підстав для залучення останніх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Наказом Фонду державного майна України № 5-ДУ від 17 серпня 1993 року було наказано укласти додаткову угоду до договору № Д-1399 від 29 жовтня 1992 року на підставі рішення ФДМУ про приватизацію № 105-ІК від 15 липня 1993 року, здійсненої інвентаризації та оцінки державного майна орендованого Організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка»(далі –організаця орендарів), яке підлягає приватизації шляхом викупу згідно з п. 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їх структурних підрозділів, зданих в оренду».

21 серпня 1993 року між Фондом державного майна України (далі – відповідач 1) та Організацією орендарів було укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору оренди державного майна Чернігівської орендної швейної фабрики «Сіверянка»за № Д-1399 від 29 жовтня 1992 року (далі –додаткова угода), відповідно до якої Організація орендарів, як орендар викупила, а відповідач 1, як орендодавець продав орендоване державне майно цілісний майновий комплекс Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка»згідно протоколу інвентаризації майна та акту оцінки майна, затверджених наказом № 5-ДУ від 17 серпня 1993 року за 621607 тис. крб.

Пунктом 3 додаткової угоди було визначено, що об’єкти які не підлягають викупу організацією орендарів орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка»згідно Декрету КМУ «Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається»№ 26-92 від 31 грудня 1992 року відсутні.

Пунктом 5 додаткової угоди встановлено наявність об’єктів, які входять до складу орендованого майна та підлягають особливому режиму приватизації, зокрема, житлові будинки.

Згідно додатку № 7 до додаткової угоди про внесення змін серед майна, що підлягало приватизації наявний Гуртожиток № 6 на 608 місць у м. Чернігів, вул. Шевченка, 246-а.

09 вересня 1993 року між відповідачем 1, як продавець та Організацією орендарів, як покупець було укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-154 (далі –Договір), який зареєстровано державним нотаріусом у реєстрі за № 1-5658, а також 01 жовтня 1993 року Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу за № 3.

Відповідно до п. 1 договору відповідач 1 продав, а Організація орендарів купила державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Чернігівської швейної фабрики «Сіверянка», що знаходиться за адресою: 250020, м. Чернігів, вул. Малиновського, 36, і відповідно до договору оренди між відповідачем-1 та Організацією орендарів № Д-1399 від 29 жовтня 1992 року було передано Організації орендарів в тимчасове платне користування з правом викупу.

Згідно п. 3 договору строки та організаційні форми приватизації підтверджуються додатковою угодою від 21 серпня 1993 року до договору оренди за № Д-1399 від 29 жовтня 1992 року, яка є невід’ємною частиною договору купівлі-продажу.

Відповідно до акту прийому передачі від 05 листопада 1993 року відповідач 1 передав, а Організація орендарів прийняла викуплену нею частку державного майна цілісного майнового комплексу за Договором, сплативши 70203000 крб. Переказ решти коштів підтверджується приватизаційним платіжним дорученням-ордером № 1191 від 29 жовтня 1993 року.

12 листопада 1993 року відповідачем 1 було видано Організації орендарів свідоцтво про власність за реєстраційним номером П-99 на викуплену нею частку державного майна цілісного майнового комплексу.

Отже, спірний гуртожиток перейшов до Організації орендарів, яка згідно з розпорядженням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 223-р від 28 грудня 1993 року була зареєстрована як Акціонерне товариство «Виробничо-торгова фірма «Сіверянка», правонаступником якої є Закрите акціонерне товариство виробничо-торгова фірма «Сіверянка»(далі –відповідач 2).

На підставі викладеного, при перетворенні Організації орендарів на Акціонерне товариство до статутного фонду останнього було включено гуртожиток.

Також, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 20 липня 2007 року Комунальним підприємством Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради було зареєстроване право власності відповідача 2 на гуртожиток на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 175 від 17 липня 2007 року, про що останнім видане свідоцтво.

Спір виник з підстав того, що Прокуратурою області в ході проведеної перевірки за зверненням громадян мешканців гуртожитку, було встановлено порушення вимог чинного законодавства при приватизації спірного майна у зв’язку з чим порушено право останніх на житло та приватизацію житлової площі у гуртожитках, а відповідач проти цього заперечує.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом’якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов’язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на те, що приватизація була проведена у 1993 році, суд до спірних правовідносин застосовує Цивільний кодекс УРСР.

Угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. Щодо угод, вчинених до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року № 435-IV (тобто до 01 січня 2004 року), підстави і наслідки їх недійсності визначаються статтями 47-58 Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод.

Відповідно до ст. 48  Цивільного кодексу УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 Цивільного кодексу УРСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

У 1993 році на момент приватизації відповідачем 2 орендованого державного майна, до якого було включено вартість спірного гуртожитку до вартості цілісного майнового комплексу підлягав застосовуванню Закон України «Про приватизацію майна державних підприємств»та інше законодавство, прийняте на виконання цього Закону.

Натомість частиною 2 ст. 3 зазначеного Закону України в редакції, яка діяла на момент приватизації гуртожитку, було чітко визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об’єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються; зміну організаційно-правових форм власності колгоспів, підприємств споживчої кооперації.

Виходячи з положень статті 4 Житлового кодексу Української РСР, до складу житлового фонду входять житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

Статтями 127 - 131 Житлового кодексу УРСР врегульовано порядок користування гуртожитками, зокрема статтею 131 цього Кодексу передбачено дію Примірного положення про гуртожитки, яке затверджується Радою Міністрів Української РСР, міністерствами, державними комітетами і відомствами СРСР за погодженням з відповідними профспілковими і комсомольськими органами.

Відповідно до статті 127 Житлового кодексу УРСР та пункту 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03 червня 1986 року, встановлено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки.

Згідно ч. 1 ст. 4 Житлового кодексу УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Відповідно до ст. 5 Житлового кодексу УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР.

Жилі будинки, споруджені з залученням у порядку пайової участі коштів державних підприємств, установ, організацій, зараховуються (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР) до житлового фонду місцевих Рад народних депутатів, коли функції єдиного замовника по спорудженню цих будинків виконував виконавчий комітет Ради народних депутатів.

Згідно ст. 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Отже, виходячи зі змісту статей 4-6 Житлового кодексу УРСР та  враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки, слід відносити до об'єктів державного житлового фонду.

Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до абз.2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин»державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Виходячи з вищенаведеного можна зробити висновок, що гуртожитки як об’єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна».

Судом відзначається, що даний висновок підтверджується Постановою Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 11 липня 2006 року та Інструктивним листом Фонду державного майна України № 10-25-21463 від 30 грудня 2005 року.

З огляду на наведене судом не приймаються до уваги посилання відповідача 2 на рішення Господарського суду Чернігівської області від 12 червня 2007 та додаткове рішення від 16 червня 2007 року у справі № 5/48(9/31), залишені без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 липня 2007 року як на підставу для відмови в позові.

Таким чином, акти органів приватизації щодо включення вартості гуртожитку до вартості цілісного майнового комплексу, що підлягало приватизації, може бути визнано недійсним в судовому порядку.

При цьому, судом відзначається наступне.

Заявником пропущено строк позовної давності, про що відповідачем 2 у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред’явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що встановлений ст. 71 Цивільного кодексу УРСР строк сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України, оскільки договір купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-154 було укладено 09 вересня 1993 року  щодо зазначеного підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до ст.ст. 6, 71 Цивільного кодексу УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому законом порядку в межах трирічного строку позовної давності.

Перебіг загальної позовної давності починається з дня виникнення права на позов. За загальним правилом, воно виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.80 Цивільного кодексу УРСР, закінчення строку позовної давності до пред’явлення позову є підставою для відмови в позові.

Статтею 267 Цивільного кодексу України, який діє на день ухвалення рішення у справі, також встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Разом з цим, якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Це стосується заявника та позивача у справі, які мали довести на захист своїх порушених прав наявність поважних причин пропущення позовної давності.

Проте, жодний з них, а ні при зверненні до суду, а ні процесі розгляду спору не обґрунтували суду поважних причин пропуску строку позовної давності у даній справі та не просили відновити строк.

З доказів наявних в матеріалах справи та які були наведені вище вбачається, що позивач був обізнаний щодо наявності спірних відносин протягом 1993 –2007 років, починаючи з моменту приватизації гуртожитку у 1993 році до видачі ним свідоцтва про право власності у 2007 році.

Оскільки на встановлення поважності причин пропуску позовної давності поширюються загальні правила доказування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а такі поважні обставини судом не встановлені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись  ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Суддя
В.В. Сівакова