ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
РІШЕННЯ

"10" квітня 2007 р.
справа № 20-9/086

за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю СРК “Севморсудноремонт”

до  Товариства з обмеженою відповідальністю  НПФ “Золотой стандарт”

про стягнення 1999,21 грн. та зобов’язання повернути майно.

суддя Рибіна С. А.

представники сторін:

позивача –Измоденов Д. В., довіреність б/н від 12.02.2007,

відповідача –не з’явився.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю СРК “Севморсудноремонт”  (далі –ТОВ СРК “Севморсудноремонт”) звернулося  з  позовом  до Товариства з обмеженою відповідальністю  НПФ “Золотой стандарт” (далі –ТОВ НПФ “Золотой стандарт”) про стягнення 1999,21 грн. та зобов’язання відповідача повернути майно.

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за  договорами оренди № 402003/62 від 01.07.2003 та № 402005/17 від 01.01.2005..

Позивач в порядку передбаченому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України збільшив позовні вимоги, остаточно просить суд стягнути з відповідача 2094,48 грн.

Відповідач в судові засідання не з’явився, вимоги ухвали суду щодо надання відзиву та установчих документів не виконав, про причини неявки в судові засідання не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вирішив можливим розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно  ст. ст. 20, 22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні представнику позивача  роз'яснені процесуальні права та обов'язки.

За клопотанням позивача, відповідно до статті 10 Конституції України, статті 10 Закону України “Про судоустрій України”, пояснення та клопотання по справі надавалися ним російською мовою.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені докази, суд встановив:

01.07.2003 між  ТОВ СРК “Севморсудноремонт” (орендодавець) та ТОВ НПФ “Золотой стандарт” (орендатор) був укладений договір  оренди  № 402003/62 (далі –Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору    орендодавець передав, а орендатор прийняв у тимчасове платне користування частину набережної № 4 площею 210 м2.

Пунктом 2.3.1 Договору передбачено, що орендатор зобов’язаний сплачувати орендодавцю щомісяця, в строк до 20 числа поточного місяця, орендну плату в розмірі 300,14 грн. з урахуванням ПДВ., яка встановлена протоколом узгодження орендних платежів за місяць, який є невід’ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 2.3.4 Договору у випадку  припинення дії договору оренди орендатор зобов’язаний повернути орендовану площу в належному стані, не гіршому, ніж на час передання її в оренду, з урахуванням фізичного зносу.

За затримання оплати рахунку понад передбачений договором строк з орендаря стягується за кожен день прострочки пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка встановлена за цій період (пункт 3.2 Договору).

Згідно пункту 5.1 Договору Договір діє з 01.07.2003 по 31.12.2004 та може бути пролонгованим за згодою сторін.

01.07.2003 складений Акт приймання –передачи орендованого майна, який підписаний сторонами та скріплений печатками.

Відповідач в порушення умов пункту 2.3.1 Договору не сплатив виставлені рахунки по орендній платі  за вересень, жовтень, листопад, грудень 2004 року, в результаті чого у нього утворилась заборгованість за вказаний період в розмірі 1200,56 грн.

01.01.2005 між  ТОВ СРК “Севморсудноремонт” (орендодавець) та ТОВ НПФ “Золотой стандарт” (орендатор) був укладений договір  оренди  № 402005/17 (далі –Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору орендодавець передав, а орендатор прийняв у тимчасове платне користування частину набережної № 4 площею 210 м2.

Пунктом 2.3.1 Договору передбачено, що орендатор зобов’язаний сплачувати орендодавцю щомісяця, в строк до 20 числа поточного місяця, орендну плату в розмірі 300,14 грн. з урахуванням ПДВ., яка встановлена протоколом узгодження орендних платежів за місяць, який є невід’ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 2.3.4 Договору у випадку  припинення дії договору оренди орендатор зобов’язаний повернути орендовану площу в належному стані, не гіршому, ніж на час передання її в оренду, з урахуванням фізичного зносу.

За затримання оплати рахунку понад передбаченого договором строку з орендаря стягується за кожен день прострочки пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка встановлена за цій період (пункт 3.2 Договору).

Згідно пункту 5.1 Договору Договір діє з 01.01.2005 по 25.12.2005 та може бути пролонгованим за згодою сторін.

Відповідач в порушення умов пункту 2.3.1 Договору не сплатив виставлений рахунок по орендній платі  за січень 2005 року, в результаті чого у нього утворилась заборгованість за вказаний період в розмірі 300,14 грн.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 1500,70 грн.

Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення суми основного боргу з урахуванням індексу інфляції, пені та 3 % річних та зобов’язання відповідача повернути орендоване майно.

Крім того, позивач вважає, що листом № 401-1328 від 08.08.2006  він повідомив відповідача про розірвання договору, тому  на даний час договір не діє та майно підлягає поверненню.

Суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, прийнятого 16.01.03,  Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.04. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини між сторонами виникли до 01.01.04, не припинені в порядку, встановленому  ст. 216-223 Цивільного кодексу України в редакції  1963 року, тому при розгляді спору суд керується  Цивільним кодексом України  в редакції 2003 року.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та вимог діючого законодавства, одностороння відмова від виконання зобов’язання або зміна його умов не допускається,  якщо інше не встановлено договором чи законом.

Відповідач в добровільному порядку  суму заборгованості  не сплатив, у зв’язку з чим заборгованість по орендній платі за вересень, жовтень, листопад, грудень 2004 року, січень 2005 року в розмірі 1500,70 грн. підлягає стягненню з ТОВ НПФ “Золотой стандарт” на користь  ТОВ СРК “Севморсудноремонт”.

Позивачем заявлена до стягнення сума інфляційного відшкодування  в розмірі 376,97 грн., сума 3 % річних в розмірі 82,11 грн. та пені в розмірі 134,70 грн.

Суд, перевіривши  розрахунок заявлених до стягнення сум, вважає, що позовні вимоги СРК “Севморсудноремонт” в частині стягнення інфляційного відшкодування, 3 % річних та пені підлягають задоволенню  на підставі наступного.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України  кожна сторона повинна прийняти всі міри, необхідні для належного виконання зобов’язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення  загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених  Господарським кодексом України, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового забов’язання, зобов’язаний сплатити кредитору суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків  не встановлений договором чи законом.

Суд перевірив розрахунок та визнав його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно ст. 546,  ст. 549, п.3 ст.611  Цивільного кодексу України та пункту 7.3 Договору, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є  неустойка, що обчислюється  у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. ст. 3-4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, встановленому за погодженням сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З аналізу викладених норм вбачається, що до стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується строк позовної давності в один рік, а нарахування неустойки припиняється  через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, яка заявлена до прийняття рішення.

Відповідач не надав суду клопотання про застосування до вимог позивача щодо стягнення пені строку позовної давності, тому позовні вимоги про стягнення пені визнані судом такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, позовні вимоги СРК “Севморсудноремонт” в частині стягнення суми боргу за оренду,  інфляційного відшкодування, 3 % річних та пені підлягають задоволенню.

Вимоги позивача щодо зобов’язання  відповідача повернути позивачу орендоване майно суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно пункту 5.1 Договору від 01.01.2005 Договір діє з 01.01.2005 по 25.12.2005 та може бути пролонгованим за згодою сторін.

Згідно ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем на надано доказів припинення між сторонами  дії договору оренди (листів на адресу орендаря з повідомленням про відсутність наміру продовжувати договірні стосунки до 25.12.2005). Більш того, звернення до відповідача із заявою про розірвання договору оренди здійснено позивачем тільки 08.08.2006 вих. № 401-1328.  У зв’язку з цим суд дійшов висновку, що договір є продовженим та діє на теперішній час відповідно до пункту 5.1 Договору.

Згідно статті  291 Господарського кодексу України одностороння відмова від  договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Статтею 651 Цивільного кодексу України  передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно статті 188 Господарського кодексу України  підприємство   чи  організація,  які  вважають  за  необхідне змінити чи розірвати договір  надсилають  пропозиції  про  це другій стороні за договором.

Підприємство, організація, які одержали пропозицію про  зміну чи розірвання договору, повинні відповісти на неї  не  пізніше  20 днів після одержання пропозиції. Якщо підприємства  і  організації не досягли згоди щодо зміни чи розірвання договору, а також у разі неодержання  відповіді  у  встановлений  строк  з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення господарського суду.

Позивач надав суду докази  направлення відповідачу листа з вимогою про розірвання договору,  однак  позивач не просить суд розірвати договір з будь –яких підстав.

На підставі викладеного,  суд вважає, що у позивача відсутні підстави зобов’язувати орендаря повернути орендоване майно.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на відповідача витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Суд відмовляє позивачу в стягненні вартості довідки Управління статистики відносно відповідача з тих підстав, що вказані витрати не є судовими витратами в розумінні статті 44 Господарського процесуального кодексу, а є  витратами позивача, які пов’язані  з доказуванням обставин справи, а саме  юридичного статусу відповідача.

Згідно ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, виносить окрему ухвалу.

У відповідності до статті 90 Господарського процесуального кодексу України суд вирішив надіслати на адресу  відповідача окрему ухвалу  з питань порушення вимог  суду.

Керуючись статтями 44, 49, 75, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

1. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю  НПФ “Золотой стандарт” (99059, місто Севастополь,  вул. П. Корчагіна, буд. 40, код ЄДРПОУ 54, р/р 9201 в СФ АКБ «Укрсоцбанк», МФО 324195) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СРК “Севморсудноремонт” (99001, м. Севастополь, вул. Г. Севастополя, буд. 13, код ЄДРПОУ 31, р/р 260023910 в СФ ВАТ “Райффайзен Банк Аваль”, МФО 324504) 2314,48 грн., у тому числі 1500,70 грн. - сума основного боргу, 82,11 грн. - 3 % річних, 376,97 грн. - сума інфляційного відшкодування, 134,70 грн. - пеня, витрати по сплаті державного мита в сумі  102,00 грн., витрати на  інформаційно-технічне забезпечення  судового процесу в  розмірі 118,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

2. В іншій частині позову відмовити.

Суддя                                                                                                                                               С.А. Рибіна

Рішення оформлено відповідно до вимог ст. 84 Господарського

процесуального кодексу України і підписано 16.04.2007