ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
03.04.07                                                                                           Справа  № 1/161/14-64(01-15/351)
ПОСТАНОВА

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді                                                                   Скрутовського П. Д.

суддів                                                                                        Онишкевича В. В.

Слуки М. Г.

розглянув апеляційне подання військової прокуратури Черкаського гарнізону, м. Черкаси № 517 від 01.03.2007 р.

на рішення Господарського суду Волинської області від 21.02.2007 р.

у справі № 1/161/14-64

за позовом військової прокуратури Черкаського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ

до ТзОВ «Отава», смт. Любешів

про стягнення в розмірі 5 985, 53 грн.

за участю представників сторін:

від прокуратури (скаржник) –явка необов’язкова –Котелевець М. В. (посвідчення № 174)

від позивача –явка необов’язкова –Гордієнко В. І. –спеціаліст відділу правового забезпечення логістики (довіреність № 220/449/д від 26.12.2006 р.)

від відповідача –явка необов’язкова –Машковська М. В. –представник (довіреність № 30-03 від 30.03.2007 р.)

Представникам сторін у судовому засіданні роз’яснені права і обов’язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Згідно клопотання сторін, технічна фіксація судового процесу не здійснювалась, ведеться протокол судового засідання. Заяв про відвід суддів не надходило.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.03.2007 р. було прийнято до свого провадження і призначено до розгляду апеляційну скаргу на 03.04.2007 р., явка сторін не була визнана обов’язковою.

Рішенням господарського суду Волинської області від 21.02.2007 р. у справі № 1/161/14-64 за позовом Військового прокурора Черкаського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ТзОВ «Отава»про стягнення 5 985, 53 грн. штрафних санкцій за недопоставку м’яса по договору № 246/1/1/05/87-Д від 16.05.2005 р. в позові відмовлено.

При винесенні свого рішення, місцевий господарський суд керувався нормами ст.ст. 253, 258, 267 ЦК України, ст. 174 ГК України, а також положеннями укладеного між сторонами договору про поставку продовольства для державних потреб та мотивував його тим, що оскільки відповідачем зобов’язання по договору були виконані частково, то в даному випадку має місце не прострочка у поставці, а недопоставка, у зв’язку з чим до відповідача повинна застосовуватися відповідальність, передбачена п. 6.3 договору, а не 6.2, як просить позивач. Щодо строків позовної давності, то господарський суд, посилаючись на ст. 253 ЦК України, зазначив, що позовна давність в 1 рік на стягнення штрафу закінчилася 26.06.2006 р., а позовна заява надійшла у серпні 2006 р.

Скаржник, прокурор у справі, не погодився з рішенням господарського суду Волинської області, подав апеляційне подання, в якому просить скасувати дане рішення і прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на п. 5 ст. 261 ЦК України, відповідно до якого за зобов’язаннями з визначеним строком позовна давність починається зі спливом строку виконання, а п. 9.1 договору передбачено, що він діє до 30.12.2005 р. Апелянт вважає, що оскільки строк дії договору було визначено, то замовник чекав на добросовісне виконання умов договору в межах дії договору, тобто до 30.12.2005 р. Так, прокурор зазначає, що в даному випадку мало місце неналежне виконання зобов’язання по договору.

Відповідач скористався правом, наданим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційне подання, в якому не погоджується з викладеними в апеляційній скарзі мотивами та просить рішення господарського суду Волинської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов договору, поставка мала бути здійснена до 25.06.2005 р., а враховуючи ст. 253 ЦК України, у позивача виникло право на стягнення пені з 26.06.2005 р. Отже, відповідач зазначає, що строк позовної давності закінчився 26.06.2006 р., а позовна заява була подана аж в серпні 2006 р. Крім цього, відповідач вказує, що позовні вимоги по стягненню пені ґрунтуються на факті недопоставки продукції, а пеня та штраф, згідно п. 6.2 договору, застосовується у випадку прострочення поставки понад 30 діб.

Розглянувши наявні матеріали справи, доводи та заперечення, наведені в апеляційному поданні та у відзиві на нього, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав:

Як вбачається із матеріалів справи, 16.05.2005 року було укладено договір про поставку продовольства для державних потреб за кошти Державного бюджету України № 246/1/1/05/87-Д, відповідно до п. 1.1 якого ТзОВ «Отава»(постачальник) зобов’язується поставити продовольство для потреб Міністерства оборони України (замовник), а замовник забезпечити приймання та оплату продукції в асортименті, кількості та у строки (терміни) і за цінами згідно з положеннями цього договору та викладеною у ньому специфікацією.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов’язання можуть виникати, зокрема, з договору.

За ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 144 ГК України, майнові права та майнові обов'язки суб'єкта господарювання можуть виникати з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ст. 173 цього ж кодексу, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За положеннями ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Враховуючи норми ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п.п. 1.1, 6.2, 6.3 та 6.6 договору про поставку, а також додатком до договору (рознарядка на постачання м’яса яловичини), відповідач зобов’язувався до 25.06.2005 р. поставити для потреб позивача м’ясо яловичини 1 категорії заморожене в кількості 30 тонн на загальну суму 410 999, 76 грн., а позивач –забезпечити приймання та оплату продукції.

П. 6.2 вищезгаданого договору передбачено, що за порушення строків поставки продукції відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0, 1 % вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з відповідача додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

У п. 6.3 договору про поставку зазначено, що за відмову від поставки або непоставку (недопоставку) продукції з відповідача стягується штраф у розмірі 7 % вартості непоставленої (недопоставленої) продукції.

Із матеріалів справи випливає, що відповідачем були виконані зобов’язання по договору частково, а саме відповідно до Акту звірки станом на 25.08.2005 р., поставлено 28 252 кг м’яса, замість 30 тонн.

Отже, апеляційна інстанція, підтримуючи висновок господарського суду першої інстанції, дійшла висновку, що в даному випадку має місце не прострочка в поставці, а недопоставка м’яса і беручи до уваги вищезазначений п. 6.3 укладеного між сторонами договору, до відповідача повинна була застосовуватися відповідальність за недопоставку продукції, а не за прострочення виконання зобов’язань по договору.

Крім цього, за п. 3.8 договору про поставку, продукція, яка поставлена з порушенням умов цього договору представником замовника не приймається. З огляду на наведене договірне положення, позивач не міг розраховувати на допоставку продукції до кінця терміну дії договору, тобто до 30.12.2005 р.

Відповідно до п. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в 1 рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Ст. 253 цього ж кодексу встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, апеляційний господарський суд встановив, що право на стягнення штрафу у позивача виникло з 26.06.2005 р., оскільки строк поставки м’яса, згідно п. 1.1 договору, закінчувався 25.06.2005 р. Так, позовна давність в 1 рік на стягнення штрафу закінчилася 26.06.2006 р., а позовна заява подана у серпні 2006 р.

Таким чином, беручи до уваги наведене, положення чинного законодавства України, апеляційна інстанція дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Волинської області прийняте з врахуванням норм чинного законодавства України, а також обставин справи, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обстпавини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101-105 ГПК України, -

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВИВ:

1.          Рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2007 р. у справі № 1/161/14-64 залишити без змін, а апеляційну скаргу Військового прокурора Черкаського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України без задоволення.

2.          Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

3.          Постанова може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий-суддя                                                                      П. Д. Скрутовський

Суддя                                                                                             В. В. Онишкевич

Суддя                                                                                             М. Г. Слука