ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.03.07 р.                                                                               Справа № 32/395

Господарський суд Донецької області у складі судді О.М. Сковородіної при секретарі судового засідання: Бахмет А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Ширяєва О.О. – довіреність від 21.10.05р.

від відповідача: Сагін М.В. – довіреність від 15.12.05р.

за позовом: Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства „Єнакієвський металургійний завод” м. Єнакієве

про стягнення плати за користування вагонами в грудні 2005р. в сумі 39329,40грн.

В судовому засіданні оголошені

перерви з 19.12.06р.-18.01.2007р.,

07.02.-22.02.07р.

Позивач, Державне підприємство „Донецька залізниця” м. Донецьк, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Відкритого акціонерного товариства „Єнакієвський металургійний завод” м. Єнакієве про стягнення плати за користування вагонами в грудні 2005р. в сумі 39329,40грн.

В обгрунтування  вимог позивач посилається на договір № 603006/2202976 від 28.11.02р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, відомості плати за користування вагонами (контейнерами) та на те, що на підставі ст. 119 Статуту залізниць України, розділу 6 „Правил користування вагонами та контейнерами”, наказу № 770 Міністерства транспорту та зв’язку України від 14.11.05р. „Про внесення змін до наказу Міністерства транспорту України від 02.02.099р. № 53” та визнання такими, що втратили чинність деякі накази Міністерства транспорту та зв’язку  України, були складені та пред’явлені до сплати відомості на добір плати за користування вагонами № 99 на суму 32774,50грн. (без ПДВ), оскільки наказ № 302 від 10.06.99р. „про внесення доповнення до таблиці 1 Ставок плати за користування вантажними вагонами залізниць” втратив чинність 04.12.05р.

30.01.07р. позивачем була надана заява про відновлення строку позовної давності, в якій він просить поновити строк позовної давності, оскільки позивач не вважав, що порушує строк подачі позову у зв’язку з тим, що існувала різна практика Вищого господарського суду України щодо застосування строків позовної давності у спорах, які витикають з договору перевезення (у тому числі по платі за користування вагонами).

Відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечуючи проти позову, вказував на те, що: 1) 12.12.05р. позивач телеграмою № НР 1951 А від 09.12.05р. повідомив відповідача про набрання чинності наказу № 770 від 14.11.05р. з 04.12.05р., у зв’язку з чим є неправомірним нарахування 100% плати за користування вагонами, які входять до складу відправних маршрутів, до надання відповідачу телеграми, а саме до 12.12.05р.; 2) позивачем необґрунтовано включений податок на додану вартість в суму плати за користування вагонами, оскільки відповідно до п. 3.1 Закону України „Про податок на додану вартість” об’єктом оподаткування податку на додану вартість  є товари, роботи та послуги, плата за користування вагонами є мірою відповідальності, та не відноситься ані до товарів, ані до робіт, ані до послуг; 3) також, просив застосувати позовну давність при розгляді спору, оскільки відповідно до ст. 137 Статуту залізниць України, ч. 5 ст. 315 ГК України для пред’явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоотримувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив, що між позивачем та відповідачем був укладений договір № 603006/2202976 від 28.11.02р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, предметом якого є надання позивачем відповідачу послуг, пов’язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги.

На підставі ст. 119 Статуту залізниць України та розділу 6 „Правил користування вагонами та контейнерами” були складені та пред’явлені відповідачу до сплати відомості плати за користування вагонами №  121356, 121357, 122368, 122369, 122372, 122379, в яких за зайняття відправником  (відповідачем) вагонів для навантаження маршрутів за період з 4.12.2005р. по 9.12.2005р. нараховано плату за ставкою 50% від ставки плати за  користування вагонами.

В подальшому, позивачем було донараховано плату за вказану послугу в сумі 39329,40 грн.

Таке донарахування плати позивач обґрунтовує тим, що відповідно до наказу Міністерства транспорту та зв’язку України “Про внесення змін до наказу Міністерства транспорту України  від 02.02.1999р.  та визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міністерства транспорту України” від 14.11.2005р. № 770 (далі – наказ Міністерства транспорту та зв’язку України № 770), втратив чинність наказ Міністерства транспорту України “Про внесення доповнення до таблиці 1 Ставок плати за користування вантажними вагонами залізниць” від 10.06.1999р. № 302 щодо доповнення до таблиці 1 Ставок плати за користування вантажними вагонами залізниць примітка такого змісту: “У разі зайняття відправниками вагонів для навантаження маршрутів, а також при перевезенні залізничними лініями вузької колії вказані ставки застосовуються в розмірі 50 відсотків”.

Оцінюючи доводи позивача, щодо наявності у нього права на донарахування плати за надані послуги, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.12 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказ Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року N 113, загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника.

Враховуючи наявність договірних правовідносин між сторонами (про що вказано вище), суд вважає, що у позивача було право на донарахування плати за користування вагонами відповідачем, які знаходились у останнього під навантаженням.

Проте,  донарахування плати за послуги надані 04.12.2004р. в сумі 19516,32грн. є  неправомірним, з огляду на таке.

Цивільно-правові строки є часовою формою руху цивільних правовідносин, формами існування суб’єктивних прав та обов’язків, що становлять їх зміст. Суб’єктивне право та обов’язок відповідно являють собою можливість або необхідність здійснення їх носіями будь-яких дій або утримання від їх здійснення.

Частиною 1 ст.251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до п.3  Указу Президента України “Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади” від 3.10.1992р. № 493, нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Державна реєстрація у Міністерстві юстиції України вказаного вище наказу Міністерства транспорту та зв’язку України № 770, відбулась 24.11.2005р. Як слід, цей наказ набував чинності 04.12.2005р.

Враховуючи викладене, перебіг строку, з якого починається обов’язок відповідача проводити оплату за 100% вартістю послуг, відповідно до ст.253 ЦК України є 05.12.2005р. ( тобто, день наступний після набуття чинності наказом).

Як слід, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача донарахованої плати за користування вагонами 04.12.2005р. в сумі 19516,32грн. є передчасними та безпідставними.

Доводи відповідача про те, що донарахування плати за користування вагонами мало проводитись позивачем лише з 13.12.2005р. – з моменту доведення до його відома телеграми № 1951 А від 09.12.2005р., є надуманими, з огляду на таке.

Дійсно п.3.2 договору № 603006/2202976 від 28.11.02р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, відомості плати за користування вагонами (контейнерами), передбачена відкладна умова по платі за перевезення з урахуванням коефіцієнтів, оголошених Укрзалізницею.

Проте, в цьому випадку, плата за користування вагонів не включає до себе будь-яких коефіцієнтів, які оголошуються Укрзалізницею, і тому обов’язок щодо оплати послуг за користування вагонів не пов'язується з доведенням до відому відповідача розміру такої плати.

Таким чином, як вказано судом вище, з набранням чинності наказу Міністерства транспорту України №770 у відповідача виникли обов’язки щодо здійснення оплати за користування вагонами в розмірі 100% від встановленої ставки.

Також, суд не приймає до уваги, обґрунтовані доводи відповідача про безпідставність включення до суми оплати податку на додану вартість, виходячи з наступного.

В межах договору № 603006/2202976 від 28.11.02р. про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги відповідач здійснював користування вагонами, тобто, отримував певну послугу відповідача. Як слід, відповідно до Закону України „Про податок на додану вартість” така послуга входить до бази оподаткування податком на додану вартість.

Оцінюючи  клопотання позивача щодо відновлення строку позовної давності, суд, на підставі ст.257 ЦК України, вважає його таким, що  підлягає задоволенню, оскільки з моменту прийняття Цивільного кодексу України, та до остаточного формування практиці ( в тому числі судовій) існували суперечності щодо строків позовної давності у спорах, які виникають з договорів перевезення. Тому позивач міг добросовісно помилятися щодо закінчення перебігу цих строків.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 19813,08грн.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача в порядку, що передбачений ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі Указу Президента України “Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади”, ст. ст. 251, 257 ЦК України, Правил користування вагонами і контейнерами, Закону України „Про податок на додану вартість”, керуючись ст. ст. 22, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити  частково позовні вимоги Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк до Відкритого акціонерного товариства „Єнакієвський металургійний завод” м. Єнакієве про стягнення плати за користування вагонами в грудні 2005р. в сумі 39329,40грн.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства „Єнакієвський металургійний завод” м. Єнакієве  (86429, Донецька область, м. Єнакієве, пр. Металургів, 9, , п/р 260035600 в АК „Донгорбанк”, код банку 334970) на користь Державного підприємства „Донецька залізниця” м. Донецьк (83000, м. Донецьк, вул. Артема, 68, , п/р 508в Укрексімбанк, код банку 334817) плату за користування вагонами в сумі 19813,08грн., витрати з державного мита в сумі 198,12грн., витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 59,44грн.

В іншій частині позовних вимог – відмовити.

Повний текст рішення підписаний 12.03.07р.

Рішення набирає законної сили 23.03.2007р.

Рішення може бути оскаржено в Донецький апеляційний господарський суд  згідно розділу XII ГПК України.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Сковородіна О.М.