ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2007 р.
№ 2-14/1254-2007

Вищий  господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді                    М.В.Кузьменка,

судді                                        І.М.Васищака,

судді                                        В.М.Палій,

розглянувши    касаційну скаргу Управління кооперативної торгівлі та ринків

"Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки

на                         рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.03.2007р.

та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду

від 06.08.2007р.

у справі        №2-14/1254-2007

за позовом   Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг"

Кримспоживспілки

до                  Азовського споживчого товариства

3-ті особи      1) Кооперативне підприємство Республіканське виробничо-будівельне

управління Кримспоживспілки;

2) Кримська республіканська спілка споживчих товариств

(Кримспоживспілка)

про                    стягнення 76 975,0 грн.,

за участю представників:

від позивача:  Єлісєєва О.О. (довіреність №6 від 03.01.07),

від відповідача: не з'явився,

від 3-тьої особи 1: не з'явився,

від 3-тьої особи 2: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" звернулося до господарського суду Автономної Республіки Крим з позовом до Азовського споживчого товариства і просило суд стягнути з останнього 76 975, грн. боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані не поверненням відповідачем у строк до 01.12.2006р. позики, наданої йому відповідно до договорів позики, а саме:

трьохстороннього договору позики від 01.11.2001р., укладеного між Управлінням "Кримкоопринкторга", Азовським споживчим товариством та Республіканським виробничо-будівельним управлінням Кримспоживспілки (а.с.14-15);

договору позики від 01.11.2001р., укладеного між Управлінням "Кримкоопринкторга" в особі Сімферопольського міськкоопринкторга та Азовським споживчим товариством (а.с.13);

договору позики від 01.11.2001р., укладеним між Управлінням "Кримкоопринкторга" в особі Керченського міськкоопринкторга та Азовським споживчим товариством  (а.с.16).

На підтвердження надання відповідачу позики на суму  76 975, грн. позивачем надані відповідні платіжні доручення про перерахування цієї суми (а.с.17-19, 72-75).

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим  від 20.03.2007р. (суддя Курапова З.І.) позов задоволено частково: присуджено до стягнення з відповідача 10 000,0 грн. заборгованості. В іншій частині позову відмовлено.

Вказане рішення мотивовано тим, що у наданих позивачем платіжних дорученнях на перерахування грошових коштів у сумі 55 000,0 грн. позикодавець зазначив підставу перерахування коштів договір від 13.06.2001р., укладений між позивачем та відповідачем, за умовами якого гроші перераховуються Керченським міськринкторгом зі строком повернення суми позики до 31.07.2011 року (а.с.31). Таким чином, строк для повернення позики у сумі 55 00,0 грн. ще не настав. Окрім того, частка грошових коштів у сумі 25 000,0 грн. перерахована Керченським міськринкторгом у вересні 2001 року, тобто ще до укладання договорів від 01.11.2001р.

Також судом першої інстанції встановлено відсутність підстав для повернення зайво перерахованих відповідачу грошових коштів у сумі 13 000,0 грн., оскільки всього Сімферепольським міськринкторгом перераховано Республіканському виробничо-будівельному управлінню 35 000,0 грн., тоді як за договором від 01.11.2001р. сума позики становить 22 000,0 грн.

Договір позики від 01.12.2001р., на підставі якого перераховані грошові кошти платіжним дорученням №2259 від 29.12.2001р. у сумі 10 000,0 грн., у матеріалах справи відсутній (а.с.73).

Платіжні доручення №1622 від 02.10.2001 і №2006 від 14.12.2001р. на загальну суму 15 000,0 грн. (а.с.74,75) мають призначення платежу про перерахування коштів на виконання договору від 13.06.2001р., який фактично укладений на перерахування грошових коштів з рахунку Керченського міськринкторгу та містить строк повернення позики до 31.07.2011р.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що грошові кошти у сумі 25 000,0 грн. перераховані Сімферопольським міськоопринкторгом на рахунок Республіканського виробничо-будівельного управління платіжними дорученнями №2259 від 29.12.2001р., №1622 від 02.10.2001р., №2006 від 14.12.2001р., не на виконання спірних договорів від 01.11.2001р.

Щодо позовних вимог на суму 10 000,0 грн., перерахованих Сімферопольським міськоопринкторгом  платіжним дорученням №92 від 22.01.2002р., то суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для їх стягнення з відповідача  з огляду на таке.

У графі вказаного платіжного доручення "призначення платежу" зазначено "фінансова допомога відповідно до наказу №92 від 22.01.2001р".

Наказом Управління "Кримкоопринкторга" №92 від 12.09.2001р. (а.с.12) Сімферопольський міськоопринкторг зобов'язаний перерахувати гроші відповідно до договорів позики.

Відповідно до договору позики від 01.11.2001р. (а.с.13) Сімферопольський міськоопринкторг зобов'язаний був перерахувати фінансову допомогу у сумі 22 000,0 грн. на рахунок позичальника –Азовське споживче товариство, відповідача у справі.

Однак, на підставі договору доручення від 01.11.2001р. (а.с.39), відповідач доручив Управлінню "Кримкоопринктоорга" в особі Сімферопольського міськкоопринкторга перерахувати гроші на підставі договору позики від 01.11.2001р і договору підряду від 24.04.2001р, укладеному між відповідачем та Республіканським виробничо-будівельним управлінням Кримспоживспілки, на рахунок останнього.

Давши оцінку платіжному дорученню №92 від 22.01.2002р., суд дійшов висновку про те, що позика у сумі 10 000,0 грн. перерахована на виконання договору від 01.11.2001р., строк повернення якої наступив 01.12.2006р.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.08.2007р. (головуючий, суддя Прокопанич Г.К., судді Сотула В.В., Гоголь Ю.М.) рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому погодившись, в цілому, з оцінкою суду першої інстанції, наданою платіжним дорученням про перерахування грошових коштів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 10 000,0 грн., перерахованих Сімферопольським міськкоопринкторгом платіжним дорученням №92 від 22.01.2002р. Республіканському виробничо-будівельному управлінню Кримспоживспілки, як фінансову допомогу згідно наказу №92 від 12.09.2001р.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з огляду на те, що названим наказом на виконання постанови №278 від 15.12.2000р. та договорів позики, укладених між Управлінням кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки та Азовським і Джанкойським споживчими товариствами від 13.06.2001р. про виділення безвідсоткової фінансової допомоги наказано Сімферопольському, Севастопольському та Керченському міськкоопринкторгам перерахувати кошти згідно договорів позики.   До 01.01.2002р. укласти договори  та визначити механізм повернення фінансової допомоги.

Отже, на час перерахування суми 10 000,0 грн. –22.01.2002р. існував як договір від 13.06.2001р., так і договорів від 01.11.2001р.

Оскільки наказ №92 від 12.09.2001р. містить посилання лише на договір від 13.06.2001р., суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що  вказані кошти позивачем перераховані саме на виконання договору від 01.11.2001р.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення  позову.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судами норм матеріального та процесуального права  при ухваленні оскаржуваних судових актів, знаходить касаційну скаргу такою, що підлягає  задоволенню частково з таких підстав.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Предмет і підстава позову сприяють з’ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов’язку.

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем зобов’язань щодо повернення позики, наданої позивачем за договорами позики від 01.11.2001р.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач надав платіжні доручення в якості доказу виконання ним договорів позики від 01.11.2001р. щодо перерахування грошових коштів відповідачу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд апеляційної інстанції, погодившись, в цілому, з оцінкою наданою судом першої інстанції платіжним дорученням, відхилив платіжне доручення №92 від 22.01.2002р., як доказ перерахування позивачем коштів відповідачу на виконання договору позики від 01.11.2001р.

Колегія суддів вважає, що такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов підставно  з врахуванням наступних норм процесуального права.

Так, відповідно до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. При цьому, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі; в необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Вимоги, що пред’являються до доказів визначені ст.34 ГПК України. Згідно вказаної норми, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою правління Національного банку України від 29.03.2001р. №135, яка була чинна на час надання позивачем відповідачу позики.

Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, у т.ч. платіжних доручень.

Так, відповідно до пункту 1 розділу ІІ Інструкції, розрахункові документи складаються на бланках, форми яких визначені цією Інструкцією. Реквізити розрахункових документів за цими формами, наведеними в додатках до цієї Інструкції, заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав.

При цьому, згідно п.2 розділу ІІ Інструкції, відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа, несе особа, яка оформила цей документ і подала його до обслуговуючого банку.

Зокрема, згідно п.1 розділу ІІІ  Інструкції, платіжне доручення, одним із реквізитів якого є графа “призначення платежу", оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції.

В силу п.7 розділу ІІІ Інструкції, реквізит "призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів одержувачу. При цьому, платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "призначення платежу".

Отже, допустимим доказом призначення грошових коштів, що перераховуються, є відповідний платіжний документ з даними щодо призначення платежу.

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд апеляційної інстанції з додержанням вимог ст.34 ГПК України не  взяв до уваги надані позивачем платіжні доручення (а.с.17-19, 72-75), як докази виконання ним зобов'язань щодо надання позики саме за договорами від 01.11.2001р., оскільки у графі "Призначення платежу" зазначено інші підстави –договір від 13.06.2001р.

Проте суд не дотримався вимог ст.36 ГПК України щодо подання письмових доказів в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Зокрема, у справі мають місце докази: копії платіжних доручень, договорів, відомчих постанов та наказів, листів та інших документів, на які посилаються сторони, а також довіреності, що посвідчують повноваження представників сторін, не засвідчені належним чином.

Крім того, колегія суддів зважає і на неповноту дослідження судами двох інстанцій всіх обставин справи. Так, на аркушах справи 33, 34, 35 знаходяться платіжні доручення на перерахування відповідно 10 000,0 грн., 10 000,0 грн. і 5 000,0 грн., в яких зазначено як підставу платежу –"финансовая помощь согласно договора займа б/н от 01.11.2001г.". Проте, судами оцінку цим обставинам не дано. Тому висновок суду про те, що гроші у сумі 25 000,0 грн. перераховані Сімферопольським міськкоопринкторгом на рахунок Республіканського виробничо-будівельного управління не на виконання спірних договорів від 01.11.01, є передчасним.

Рівним чином судами не дано належної правової оцінки і трьохсторонньому договору позики від 01.11.01, укладеного між позивачем (позикодавцем), відповідачем (позичальником) і третьою особою –Кооперативним підприємством Республіканське виробничо-будівельне управління –Кримспоживспілка (підрядник) та двосторонньому договору позики від 01.11.01, укладеного між позивачем в особі директора Керченського міськкоопринкторга та відповідачем (а.с.14, 15, 16), з огляду на те, що в платіжних дорученнях №1607 від 11.09.01, №1618 від 12.09.01, №1718 від 28.09.01, №1713 від 27.09.01, №2125 від 26.11.01, №2130 від 27.11.01 (а.с.17,18,19) в графах: "платник" зазначено "Керченский горкоопрынкторг", а в графі "одержувач" – "КП РПСУ КПС" з поясненням "призначення платежу" –"Аванс на проведение ремонтных робот согл. дог. от 13.06.2001г.".

Проте, одержувач платежу не є стороною зазначеного договору від 13.06.01 (а.с.31), а в договорі доручення від 01.11.01, укладеного між відповідачем (довірителем) і позивачем (повіреним), за яким довіритель довіряє повіреному в особі директора Керченського міськкоопринкторга у строк до 01.12.01 перерахувати зі свого рахунку на рахунок третьої особи (підрядника) кошти у розмірі позики, наданої довірителю повіреним за договором позики, укладеного ними 01.11.01, посилається саме на договір позики від 01.11.01  та договір підряду від 24.04.01 (а.с.36).

Неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, є порушенням вимог: ст.47 ГПК України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; ст.38 ГПК України, яка зобов’язує суд у разі, якщо подані сторонами докази є недостатніми, витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Вказані порушення норм процесуального права призвели до неповного з’ясування обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення даного спору по суті заявлених вимог, у зв’язку з чим відсутні підстави вважати, що судами дана правильна юридична оцінка спірним правовідносинам та зроблений відповідаючий чинним нормам матеріального права висновок щодо прав і обов’язків сторін.

Допущені порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.1117 ГПК України.

Враховуючи викладене, ухвалені у даній справі рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Управління кооперативної торгівлі та ринків "Кримкоопринкторг" Кримспоживспілки задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 20.03.2007р. та  постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 06.08.2007р. у справі №2-14/1254-2007  скасувати.

3. Справу направити до господарського суду Автономної Республіки Крим на новий розгляд.

Головуючий, суддя                                                            М.В.Кузьменко

Суддя                                                                                І.М.Васищак

Суддя                                                                                В.М.Палій