ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2007 р.
№ 2-13/9633-2006

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

головуючого судді
Кривди Д.С. –(доповідача у справі),

суддів:
Жаботиної Г.В.,
Уліцького А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Виконавчого комітету Ялтинської міської ради

на постанову
Севастопольського апеляційного господарського суду від  21.12.2006 року

у справі
№2-13/9633-2006 господарського суду Автономної Республіки Крим

за позовом
Прокурора міста Ялти в інтересах держави в особі
1) Ялтинської міської ради
2)   Виконавчого комітету Ялтинської міської ради

до
Закритого акціонерного товариства “Агрофірма “Заря”

про
знесення самовільно збудованої споруди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за участю представників сторін від:

позивачів:  не з’явились

відповідача:  Бабич Л.Й. –за довіреністю від 12.02.2007р.

прокуратури: не з’явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.10.2006р. (суддя Жукова А.І.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 21.12.2006р. (судді Лисенко В.А. –головуючий, Заплава Л.М., Дугаренко О.В.), в задоволенні позову про знесення самовільно збудованої споруди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

В касаційній скарзі Виконавчий комітет Ялтинської міської ради просить скасувати рішення та постанову і прийняти нове рішення про задоволення позовної заяви, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу посилається на відповідність рішення та постанови нормам чинного законодавства.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали (фактичні обставини) справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутнього в судовому засіданні представника відповідача дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 111-7 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція виходить з встановлених у даній справі обставин.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Ялтинської міської Ради №216 від 11.01.2005р. затверджений проект відводу для надання в оренду ЗАТ „Агрофірма „Заря” земельної ділянки в районі будинку №2 по вул. Грибоєдова в місті Ялта для розміщення та обслуговування торгівельного павільйону.

18.02.2005р. між Ялтинською міською радою та Закритим акціонерним товариством „Агрофірма „Заря” укладений договір оренди земельної ділянки для розміщення та обслуговування торгівельного павільйону загальною площею 0,01га в районі будинку №2 по вул. Грибоєдова в місті Ялта терміном на 5 років.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень  сільських, селищних,  міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача  земельних  ділянок   комунальної   власності   у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно приписів ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права  власності  та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Главою 15 Земельного кодексу України визначено два види користування землею - право постійного користування земельною ділянкою, право оренди земельної ділянки.

Статтею 125 цього Кодексу визначено підстави виникнення права користування земельної ділянки, а саме - одержання її користувачем документа, що посвідчує право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, і виникнення права оренди земельної ділянки, а саме - укладення договору оренди і його державна реєстрація.

Порядок надання у постійне користування земельних ділянок юридичним особам та порядок передачі земельних ділянок в оренду визначені ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України та ст. 16 Закону України “Про оренду землі".

Статтею 126 Земельного кодексу України передбачено, що право   власності  та  право  постійного  користування  на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до п.4 ст.24 Закону України „Про планування і забудову території” у разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта.

Приписами ст.29 цього ж Закону передбачено, що дозвіл на  виконання  будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Перелік будівельних  робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань архітектури та містобудування.

Згідно з Положенням   про   порядок   надання   дозволу   на   виконання будівельних робіт, затвердженим наказом Державного будівництва України від 05.12.2000р. №273 до переліку будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, відносяться тимчасові будівлі та  споруди,  зведення  яких  не  потребує  виконання  робіт  з  улаштуванням фундаментів.

Суди дали оцінку висновку експерта №1672 від 29.06.2006, складеному за результатами судово-будівельної експертизи, призначеної  у справі, згідно якого розташована у районі будинку №2 по вул. Грибоєдова в місті Ялта споруда відповідає проекту, узгодженому з Головним архітектором Ялтинської міської Ради, є тимчасовою, каркас якої встановлений на бетонні подушки, які мають функцію фундаменту. Площа споруди не перебільшує площі земельної ділянки, наданої в оренду, та складає 92,8кв.м.

З огляду на доведеність в судах попередніх інстанцій тієї обставини, що торгівельний павільйон ЗАТ „Агрофірма „Заря” відноситься до споруд, які підпадають під перелік будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для  зобов’язання відповідача знести самовільно збудовані споруди.

Що стосується позовних вимог про звільнення позивачем самовільно зайнятої земельної ділянки в порядку ст.212 ЗК України колегія зазначає наступне.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Поняття самовільне зайняття земельних ділянок визначено у ст.1 Закону України “Про державний контроль за використанням та охороною земель” як будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

Зважаючи на встановлення судами обставин укладення між сторонами у справі договору оренди спірної земельної ділянки, на підставі якого відповідач приступив до її використання, слід погодитись з висновками судів про відсутність передбачених законом обставин, які свідчать про самовільне зайняття цих земельних ділянок, а відтак і підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки вони фактично зводяться до оцінки доказів та переоцінки обставин справи, що не є компетенцією касаційної інстанції з огляду на вимоги ст.ст.111-5, 111-7 ГПК України.

За таких обставин, переглянута у справі постанова апеляційного господарського суду відповідає приписам  чинного  законодавства,  а  доводи касаційної скарги  визнаються  непереконливими.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-8, п.1 ч.1 ст. 111-9, ст. 111-11 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 21.12.2006р. у справі №2-13/9633-2006 залишити без змін, а касаційну скаргу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Д.Кривда

Судді                                                                                          Г.Жаботина

А.Уліцький