АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2007
№ 49/49

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:           Коваленка В.М.

суддів:             Гарник Л.Л.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Яценко О.С. (довіреність № 281
від 19.09.2007 р.);

від відповідача-1 - ОСОБА_2 голова
правління (паспорт ЕС 389027, виданий Армянським відділом ГУ МВС України у АР
Крим 09.09.1997 року);

від відповідача-2 - ОСОБА_2
(довіреність б/н від 08.10.2007 р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Науково-виробничого колективного підприємства
"МІТІС"

на рішення Господарського суду м.Києва від
16.07.2007

у справі № 49/49

за позовом                               Науково-виробничого
колективного підприємства "МІТІС"

до                                                   Об"єднання
співвласників багатоквартирного будинку "Політех"

Фізичної особи - підприємеця
ОСОБА_1

про
визнання договору про надання послуг № 01-10 від 01.10.2005 недійсним

Суть рішення і скарги:

Рішенням господарського суду м.
Києва від 16 липня 2007 року, яке прийняте у справі № 49/49 (суддя - Митрохіна
А.В.), у позові Науково-виробничому колективному підприємству “МІТІС” (надалі -
Позивач, Підприємство) до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку
“Політех” (надалі - Відповідач-1, Об'єднання співвласників) та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач-2, Підприємець) про визнання
договору про надання послуг № 01-10 від 01.10.2005 недійсним відмовлено
повністю (а.с. 94-96).

Науково-виробниче колективне
підприємство “МІТІС”, не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції
рішенням, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким
позовні вимоги Підприємства задовольнити у повному обсязі (а.с. 103-106).

Представник Об'єднання
співвласників багатоквартирного будинку “Політех” та фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 у судовому засіданні 08.10.2007 року не погоджується з вимогами, що
викладені Позивачем в апеляційній скарзі, а тому просить залишити рішення
господарського суду м. Києва від 16 липня 2007 року без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу
від 03.10.2007 року (а.с. 112, 115) та наданих поясненнях (а.с. 120-121).

У судовому засіданні 08.10.2007 р.
була оголошена перерва до 09 г. 30 хв. 15.10.2007 р. (а.с. 120-121).

Заслухавши усні пояснення
представників Позивача, Відповідача-1 та Відповідача-2 у судовому засіданні,
дослідивши та вивчивши матеріали справи, апеляційний суд

ВСТАНОВИВ:

Науково-виробниче колективне підприємство
“МІТІС” звернулось до господарського суду м. Києва із позовною заявою від
15.05.2007 року, в якій просило визнати недійсним договір про надання послуг №
01-10 від 01.10.2005 року (надалі - Договір), витребувати у Відповідача-1 та
Відповідача-2 оригінали документів, що пов'язані із укладенням та виконанням
оспорюваного договору. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що укладеним між
Об'єднанням співвласників та Підприємцем Договором порушуються права і законні
інтереси Підприємства, а Відповідач-2 не має права надавати послуги, які є
предметом оспорюваного Договору, у зв'язку з відсутністю у нього відповідних
дозволів та ліцензій. Позивач вважає, що договір про надання послуг № 01-10 від
01.10.2005 року повинен бути визнаний недійсним, у зв'язку з тим, що
Підприємець не мав права його вчиняти, відповідно до ст. 9 Закону України “Про
ліцензування певних видів господарської діяльності”, постанови Кабінету
Міністрів України “Про перелік окремих видів проектних та будівельно-монтажних
робіт, інженерних вишукувань для будівництва, надання інжинірингових та інших
послуг, які потребують відповідної атестації виконавця” № 451 від 06.04.1998
року, спільного наказу Державного комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва та Державного комітету будівництва, архітектури та
житлової політики “Про затвердження Ліцензійних умов провадження будівельної
діяльності (вишукувальні та проектні роботи для будівництва, зведення несучих
та огороджуючих конструкцій, будівництво та монтаж інженерних та транспортних
мереж)” № 112/182 від 13.09.2001 року, Інструкцією про порядок видачі дозволів
на виготовлення, ремонт та реконструкцію підйомних споруд і здійснення нагляду
за виконанням цих робіт, затвердженою наказом Держнаглядохоронпраці № 189 від
12.12.1995 року, ст.ст. 51, 91, 215, 227 Цивільного кодексу України, ст. 5
Господарського кодексу України та ст.ст. 54, 56 Господарського процесуального
кодексу України (а.с. 2-5).

Рішенням господарського суду м.
Києва від 16 липня 2007 року у позові Науково-виробничому колективному
підприємству “МІТІС” до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку
“Політех” та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору про
надання послуг № 01-10 від 01.10.2005 недійсним відмовлено повністю (а.с.
94-96).

В обґрунтування своєї позиції суд
першої інстанції посилається на те, що Позивачем не надано суду доказів
наявності тих обставин, з якими наведені ним норми закону пов'язують визнання
правочину недійсним, оскільки ремонтні роботи у будинку по АДРЕСА_1 були
виконані особою - суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3, з яким
Відповідач-2 уклав договір на виконання ремонту ліфтів. При цьому, у ОСОБА_3
наявна ліцензія Державного комітету України з будівництва та архітектури на
будівельну діяльність, копія якої була залучена Підприємцем до матеріалів
справи. Крім того, судом було встановлено, що обслуговуванням ліфтового
господарства будинку по АДРЕСА_1 займається закрите акціонерне товариство “ОТІС”,
що підтверджується наявним у матеріалах справи договором. Щодо посилань
Позивача на порушення Договором його прав та законних інтересів у зв'язку з
відмовою потенційних покупців купувати квартири, належні Підприємству, у
вищеназваному будинку, суд першої інстанції зазначив, що з наданого Позивачем
листа неможливо встановити, з яких саме підстав потенційний покупець прийняв
рішення не купляти квартиру у Підприємства. При цьому, місцевий господарський
суд керувався нормами ст.ст. 51, 203, 215, 227 Цивільного кодексу України
(надалі - ЦК України) та ст.ст. 4-3, 22, 33, 49, 77, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) (а.с. 94-96).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача-1 та Відповідача-2 у
відкритому судовому засіданні, апеляційний господарський суд вважає, що рішення
господарського суду м. Києва від 16 липня 2007 року, яке прийнято у даній
справі, є законним і обґрунтованим, у зв'язку з повним з'ясуванням обставин, що
мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими,
відповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та
правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За таких
умов, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга
Підприємства без задоволення.

При цьому, апеляційний суд вважає
за необхідне констатувати, що Позивач, в порушення вимог статті 33 ГПК України,
не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, як в
суді першої інстанції, так і при апеляційному провадженні.

Так, скаржник в апеляційній скарзі
зазначає, що місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення
неповно з'ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального
права та порушив норми процесуального права, а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Неповне з'ясування обставин справи
судом першої інстанції, на думку Позивача, полягає у тому, що суд не дослідив
той факт, що Об'єднання співвласників не звернулось за ремонтом ліфтового
обладнання до спеціалізованої організації - закритого акціонерного товариства
“ОТІС”, з якою у Відповідача-1 укладено договір № D24Р0186 від 01.11.2005 року.
Крім того, як зазначає Підприємство, судом не була досліджена обставина, що
Об'єднання співвласників не надало доказів затвердження його загальними зборами
у відповідності до положень Статуту кошторису витрат на 2005 рік, у якому було
б передбачено витрачання 20 500 грн. на ремонт ліфтового обладнання будинку.

Висновки, викладені в оскаржуваному
рішенні, не відповідають на думку скаржника, обставинам справи, оскільки
укладений між Відповідачем-2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 договір №
03/10-05 від 03.10.2005 року не може бути доказом належного виконання ОСОБА_3 ремонтних
робіт, оскільки розрахунків за даним договором між Відповідачем-2 та фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_3 не проводились, сума, яка підлягає сплаті за даним
договором явно занижена, враховуючи вартість робіт за спірним Договором,
погодження обсягу робіт та прийняття виконаних робіт згідно акту
здачі-прийняття робіт відбулося в один день - 22.10.2005 року, незрозумілим є
те, яким чином ОСОБА_3 виконав роботи з ремонту ліфтів із використанням власних
матеріально-технічних засобів відповідно до умов договору, отримавши за це лише
2000 грн. Таким чином, судом першої інстанції не було взято до уваги обставину,
що реального проведення ремонту ліфтового обладнання у будинку по АДРЕСА_1 не
відбулося.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою
та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим
Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у
формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 227 ЦК України передбачено,
що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

У статті 51 ЦК України закріплено,
що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб,
якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Проаналізувавши вищевикладені
положення чинного цивільного законодавства, можна дійти висновку, що правочин,
укладений фізичною особою-підприємцем, може бути визнаний недійсним у судовому
порядку, якщо зобов'язання фізичної особи-підприємця, які виникають на підставі
такого правочину, пов'язані із здійсненням окремих видів діяльності, здійснення
яких відповідно до закону можливе лише після одержання спеціального дозволу
(ліцензії).

Як вбачається з договору про
надання послуг № 01-10 від 01.10.2005 року (а.с. 11), укладеного між
Об'єднанням співвласників (як Замовником) та Підприємцем (як Виконавцем),
визнання недійсним якого є предметом позову у даній справі, Виконавець надає
Замовнику послуги з обслуговування жилого багатоквартирного будинку за адресою
АДРЕСА_1. Предметом Договору є такі послуги: технічне обслуговування внутрішніх
систем будинку, прибирання прибудинкової території, виконання поточних
ремонтів, необхідних для забезпечення функціонування будинку (пункт 1.2.).

Відповідно до акту № 241005-001
здачі прийняття робіт (надання послуг) від 24.10.2005 року (а.с. 12), копія
якого міститься у матеріалах справи, Виконавець провів, а Замовник прийняв
наступні роботи в будинку по АДРЕСА_1: заміна станцій управління ліфтами в
першій та п'ятій секціях, ремонт технічного обладнання в ліфтових шахтах першої
та п'ятої секціях, заміна дверей кабіни вантажно-пасажирського ліфту у другій секції,
поповерхове регулювання дверей шахти в першій та п'ятій секціях, заміна блоків
кнопок виклику, заміна блока наказів для ліфта п'ятої секції, ремонт блока
наказів для ліфта першої секції.

Згідно п. 30 ст. 9 Закону України
“Про ліцензування певних видів господарської діяльності” будівельна діяльність
(вишукувальні та проектні роботи для будівництва, зведення несучих та
огороджуючих конструкцій, будівництво та монтаж інженерних і транспортних
мереж) підлягає ліцензуванню.

Відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету
Міністрів України “Про перелік окремих видів проектних та будівельно-монтажних
робіт, інженерних вишукувань для будівництва, надання інжинірингових та інших
послуг, які потребують відповідної атестації виконавця” № 451 від 06.04.1998
року будівельно-монтажні роботи, а саме роботи з улаштування внутрішніх
інженерних мереж та монтаж технологічного устаткування відносяться до робіт,
які потребують відповідної атестації виконавця.

З огляду на вищенаведені положення
законодавства, роботи, які провів Підприємець на виконання умов спірного
Договору згідно переліку, визначеного у акті № 241005-001 здачі прийняття робіт
(надання послуг) від 24.10.2005 року, відносяться до видів діяльності,
здійснення яких відповідно до закону можливе лише після одержання спеціального
дозволу (ліцензії).

Проте з матеріалів справи
вбачається, що вищеперелічені роботи були виконані не особисто Відповідачем-2,
а суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 Так у
матеріалах справи наявний договір № 03/10-05 на виконання ремонту ліфтів від
03.10.2005 року (а.с. 29-33), укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
(як Замовником) та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою
ОСОБА_3 (як Підрядником), відповідно до умов якого Підрядник приймає на себе
зобов'язання організувати ремонт ліфтів, які розташовані в житловому будинку за
адресою АДРЕСА_1, а Замовник зобов'язується прийняти роботи та оплатити їх (п.
1.1.). Перелік робіт, що підлягає виконанню, визначений у Додатку № 1 до
договору № 03/10-05 від 03.10.2005 року (а.с. 34), що є його невід'ємною
частиною. Виконання ОСОБА_3 робіт, визначених у Додатку № 1, підтверджується
актом № 22/10-05 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.10.2005 року,
копія якого міститься у матеріалах справи (а.с. 35).

При цьому, суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_3 має необхідні ліцензії та дозволи на
здійснення робіт, які були предметом договору № 03/10-05 на виконання ремонту
ліфтів від 03.10.2005 року. Зокрема, у матеріалах справи наявні Ліцензія
НОМЕР_1 від 06.09.2005 року на здійснення будівельної діяльності (згідно
переліку) та дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки №
902.05.32-45.31.3 від 13.09.2005 року (а.с. 24, 25, 26), видані суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_3.

Посилання Позивача в апеляційній
скарзі на те, що реального проведення робіт з ремонту ліфтового обладнання у
будинку по АДРЕСА_1 не відбулося, а договір № 03/10-05 на виконання ремонту
ліфтів від 03.10.2005 року не є доказом належного виконання ремонтних робіт,
апеляційна інстанція вважає неналежними та такими, що суперечать матеріалам
справи. Так, апеляційний господарський суд зазначає, що акт 22/10-05
здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.10.2005 року є належним, у
розумінні ст. 34. 36 ГПК України, доказом виконання ОСОБА_3 робіт, які були
предметом укладеного між ним та Відповідачем-2 договору.

Предметом позову у даній справі є
визнання недійсним договору про надання послуг № 01-10 від 01.10.2005 року,
укладеного між Об'єднанням співвласників та Підприємцем з підстав відсутності у
Підприємця дозволу (ліцензії) на здійсненням окремих видів діяльності,
здійснення яких відповідно до закону без одержання таких дозволів (ліцензій) є
неможливим. При цьому, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що послуги,
які згідно положень Договору Підприємець зобов'язується надати Об'єднанню
співвласників, зокрема, прибирання при будинкової території, не відносяться до
видів діяльності, щодо здійснення яких законом встановлено обов'язкове одержання
дозволу чи ліцензії. Крім того, умовами Договору передбачене право Підприємця
самостійно заключати договори із сторонніми організаціями, попередньо
сповістивши про це Замовника.

Таким чином, враховуючи
вищевикладений аналіз наявних у матеріалах справи доказів та умов спірного
Договору, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо не доведення Позивачем тих обставин, з якими норми цивільного
права, зокрема ст. 227 ЦК України, пов'язує можливість визнання правочину недійсним
у судовому порядку.

До вищевикладеного апеляційний
господарський суд вважає за необхідне додати, що Позивачем не доведено
порушення спірним Договором його прав, оскільки, як вбачається з наявної у
матеріалах справи копії листа ОСОБА_4 (а.с. 16), дана особа прийняла рішення не
купувати належну Підприємству квартиру у будинку по АДРЕСА_1 у зв'язку з
одержаною інформацією стосовно згаданого будинку. При цьому, у даному листі
відсутні посилання на те, яка саме інформація про вищезгаданий будинок стала причиною
розірвання ОСОБА_4 попереднього договору від 09.10.2006 року, а тому відсутні
підстави вважати, що розірвання попереднього договору відбулося у зв'язку із
укладенням спірного договору між Відповідачами.

Підсумовуючи вищевикладене,
апеляційний господарський суд констатує, що прийняте судом першої інстанції
рішення є законним та обґрунтованим, а Підприємством не доведена
неправомірність його прийняття та відхилення позовних вимог про визнання
недійсним договору, укладеного між Об'єднанням співвласників та Підприємцем.

Враховуючи викладене, керуючись
нормами ст.ст. 51, 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, ст. 9 Закону
України “Про ліцензування певних видів господарської діяльності”, Постанови
Кабінету Міністрів України “Про перелік окремих видів проектних та
будівельно-монтажних робіт, інженерних вишукувань для будівництва, надання
інжинірингових та інших послуг, які потребують відповідної атестації виконавця”
та ст.ст. 32, 33, 34, 36, 43, 91, 94, 99, 101 -105  ГПК України, Київський апеляційний господарський
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення господарського суду м. Києва від 16
липня 2007 року у справі № 49/49 залишити без змін, а апеляційну скаргу
Науково-виробничого колективного підприємства “МІТІС” без задоволення.

2.Справу № 49/49 повернути до
господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя

Судді
Гарник Л.Л.

23.10.07 (відправлено)