ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2007 р.
№ 6/312д/06

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
суддів:
М. Остапенка,
Є. Борденюк,
В. Харченка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну
скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ)
українсько-ізраїльського підприємства "ДБС Груп"

на рішення
від 21.11.2006 року

господарського суду Запорізької області

у справі
№ 6/312д/06

за позовом
ТОВ українсько-ізраїльського підприємство "ДБС Груп"

до
ТОВ "СП МДМ"

ТОВ "ЗТЛ"

про
визнання договору купівлі-продажу недійсним

В судове засідання прибули представники сторін:

відповідача - ТОВ "СП МДМ"
Козел А.В. (дов. від 18.10.2006 року),
Демченко Н.М. (дов. від 18.10.2006 року),
Теремецька О.О. (дов. від 05.01.2007 року)

відповідача - ТОВ "ЗТЛ"
Демченко Н.М. (дов. від 18.09.2006 року),

Заслухавши суддю-доповідача –Є. Борденюк пояснення представників відповідача та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщень                  № 7-29/12 від 29.12.2003 року , укладеного між відповідачами у справі обґрунтовується тим, що ТОВ "СП МДМ" та позивач є співвласниками спільної часткової власності будівлі № 11 по проспекту Маяковського у місті Запоріжжя.

Однак, відчуження майна за оспорюваним договором відбулося з порушенням ст. 114 ЦК УРСР, ст. 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної власності.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 31.11.2006 року(суддя Л. Мисюра) у позові відмовлено з огляду на те, що позивач не є співвласником спільної часткової власності –приміщень, відчужених за договором купівлі-продажу від 29.12.2003 року, оскільки позивач придбав у                            ТОВ "СП МДМ" за договором купівлі-продажу від 05.03.2001 року частину конкретно визначеного приміщення у будівлі № 11 по проспекту Маяковського у місті Запоріжжя.

Незалежно від того, що приміщення, які предметом договору купівлі-продажу від 05.03.2001 року та приміщення, які є предметом договору від 29.12.2003 року, є складовою однієї будівлі, право власності на них належить конкретно визначеним особам з конкретно визначеними приміщеннями, а тому не є спільною власністю, у тому числі і частковою.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, позивач посилається на неправильне застосування судом при ухваленні оскаржуваного рішення норм права.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до положень ст. 112 ЦК УРСР, ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.

Тобто, певним майном має право володіти, користуватися або розпоряджатися двоє або більше осіб.

Право позивача на володіння, користування або розпорядження приміщеннями, які є предметом оспорюваного ним договору, відсутнє, а тому і відсутнє право спільної власності.

Визначення часток будівлі кожного власника конкретно визначених приміщень не є правовою підставою для визнання цих приміщень спільним майном.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ТОВ українсько-ізраїльського підприємство "ДБС Груп" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 21.11.2006 року у справі № 6/312д/06 залишити без зміни.

Головуючий, суддя                                                                 М.Остапенко

Судді                                                                                              Є.Борденюк

В.Харченко