ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

20.12.07                                                                                           Справа  № 1/238-14/30

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючої-судді                                  Дубник О.П.

суддів                                                      Орищин Г.В.

Якімець Г.Г.

При  секретарі  судового  засідання     Ніколайчук С.В.

розглянув     апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» в особі Печерського відділення м.Києва від 13.09.07р. №03-08-11/1244

на рішення  господарського суду Львівської області від 15.06.2007р.

у справі         №1/238-14/30

за позовом    Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта»в особі Печерського відділення м.Києва, м.Київ

до відповідача    Державного підприємства (далі ДП) «Стрийський вагоноремонтний завод», м.Стрий

за участю третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Альфред с.Топфер Інтернешенал (Україна)», м.Київ

про          стягнення 46723,39 грн.

за участю представників

від  позивача - Ванько Г.М. –представник (дов. у справі);

від  відповідача  –Васьків І.В. –представник (дов. у справі);

від третьої особи – не з’явився (належно повідомлений).

Причини відкладення розгляду справи викладено в ухвалах суду.

Права та обов’язки згідно ст.22 ГПК України роз’яснено, заяв про відвід суддів  не  поступало.

Рішенням господарського суду Львівської області від 15.06.2007р. у справі №1/238-14/30 (суддя Кітаєва С.Б.) в задоволені позову Відкритого акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанії «Оранта»в особі Печерського відділення м.Києва до ДП «Стрийський вагоноремонтний завод», за участю третьої особи: ТзОВ «Альфред с.Топфер Інтернешенал (Україна)»про стягнення в порядку регресу 46723,39 грн. виплаченого страхового відшкодування відмовлено.

Судом першої інстанції на підставі ст.ст.526, 993 ЦК України, ст.193 ГК України, ст.8, п.2 ст.9, ст.16, п.4 ст.21 Закону України «Про страхування», п.2.1 наказу Державного комітету статистики України від 17.02.98р. №74, яким затверджена Типова форма первинного обліку роботи службового легкового автомобіля та Інструкція про порядок її застосування (надалі Інструкція №74), п.6, п.43 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.98р. №1388, із змінами та доповненнями, зроблено висновок про безпідставність вимог позивача, оскільки подія (дорожньо-транспортна пригода), яка мала місце 30.10.03р. в м.Дніпропетровську в 23 год. 45 хв., не є страховим випадком, вина водія автомобіля відповідача жодним документом на той час не підтверджена, а адміністратор позивача гр.Чорній С.В. не мав законних підстав для керування застрахованим автомобілем, який належав позивачу, тому в даному випадку останній на свій ризик здійснив виплату страхового відшкодування.

З підстав, зазначених в апеляційній скарзі та в уточненнях до неї, позивач оскаржує рішення суду, як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, стверджуючи про те, що постановою Ленінського районного суду від 08.11.06р. по кримінальній справі №1-407/06 доведено, що дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті грубого порушення водієм відповідача гр.Жавком І.В. правил безпеки дорожнього руху, а застрахований автомобіль закріплений за адміністратором позивача гр.Чорним С.В. в зв’язку із службовою необхідністю, що викликана специфікою покладених на нього обов’язків, та використовувався ним в службових цілях, усе зазначене, на думку апелянта, дає підстави вважати, що страховий випадок мав місце.

Враховуючи вищевикладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду та задоволити позовні вимоги.

У заперечені на апеляційну скаргу позивач зазначає, що апеляційна скарга не відповідає вимогам господарського процесуального законодавства (ст.ст.94, 95 ГПК України) і просить таку повернути без розгляду.

Заслухавши представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційної скарги, судом встановлено наступне:

позов пред’явлено Відкритим акціонерним товариством Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» в особі Печерського відділення м.Києва до ДП «Стрийський вагоноремонтний завод»про стягнення виплаченої в порядку регресу за договором №318 від 10.07.03р. суми страхового відшкодування 46723,39 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2003 року о 23 год. 45 хв. по вул.Набережно Заводська в м.Дніпропетровськ сталась дорожньо-транспортна пригода - зіткнення транспортних засобів "ЗІЛ-130", д/н 246-15 ТА, що належав ДП "Стрийський вагоноремонтний завод, під керуванням гр.Жавко Ігоря Васильовича та автомобіля «ТОYОТА НILUХ", д/н 314-41, що належав ТзОВ «Альфред с.Топфер Інтернешенал (Україна)», яким керував гр.Чорний Сергій Володимирович.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, зокрема, відповідно до висновку акту товарознавчого дослідження від 11 грудня 2003р. №240/12/СК власникові автомобіля «ТОYОТА НILUХ", д/н 314-41, завдано матеріальний збиток в сумі 73 369,69 грн., а водій Чорний С.В. отримав тілесні ушкодження.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль «ТОYОТА НILUХ", д/н 314-41, був застрахований позивачем у Печерському відділенні НАСК "ОРАНТА" згідно договору №318 від 10.07.2003р.

У зв’язку з подією, яка мала місце 30.10.03р. в м.Дніпропетровську в 23 год. 45 хв., та на виконання умов договору позивач виплатив «Альфред с.Топфер Інтернешенал (Україна)»страхове відшкодування в розмірі 46 719,67 грн., оскільки вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля склала 73369,69 грн., що перевищує суму за договором - 71568,77 грн., а тому відшкодуванню підлягало лише 71568,77 грн., що в сумі з попередньою виплатою - 32981,23 грн., повністю покривало страхову суму, яка в свою чергу відповідала дійсній вартості автомобіля, в результаті чого позивач (страховик) звернувся до страхувальника (третьої особи) із пропозицією зняти даний транспортний засіб з обліку в органах реєстрації з метою його подальшого оформлення у право власності страховика,   або   ж надати згоду на отримання страхового відшкодування за вирахуванням залишків, з чим страхувальник погодився.

Так, п.1.1 договору №318 від 10.07.2003р. передбачено, що страховик взяв на себе зобов'язання відшкодувати страхувальнику збитки, які будуть завдані страхувальнику в результаті пошкодження, втрати, повної або часткової загибелі застрахованих транспортних засобів унаслідок настання страхових випадків, згідно умов та в порядку визначених цим договором та правилами страхування.

Згідно з п.2 ст.9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - це грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Виплата здійснюється лише за умови встановлення необхідного причинно-наслідкового зв’язку між страховим ризиком і тією подією, яка претендує на роль страхового випадку.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної в договорі, і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, яка встановлена страховиком. На підставі поданої заяви страховиком здійснюється експертиза причини та наслідків настання страхового випадку, передбаченого умовами договору страхування. Складання страхового акта відбувається в порядку проведення експертизи настання страхового випадку, а точніше експертизи збитку, оскільки не встановлення факту його настання автоматично скасовує питання про здійснення страхової виплати.

Однак, в цьому договорі сторони передбачили загальні виключення, коли не вважається страховим випадком факт заподіяння шкоди. Це, зокрема, внаслідок: умисних дій страхувальника, члена його родини або довіреної особи. Зазначена норма не поширюється на дії, пов’язані з виконанням ними громадського чи службового обов'язку, тощо (п.4.2.1 договору); керування застрахованим транспортним засобом особою, яка не мала законних підстав керувати застрахованим транспортним засобом, тобто не була його власником, керувала не у присутності власника або не була належним чином уповноважена на керування відповідним транспортним засобом (п.п.4.2.3 цього ж договору); використання застрахованого транспортного засобу довіреною особою страхувальника - юридичної особи не при виконанні трудових обов'язків (п.п.4.2.6 договору).

Матеріалами справи встановлено, чого позивачем та третьою особою не заперечується, що застрахованим автомобілем на час дорожньо-транспортної пригоди керував гр.Чорний С.В., який згідно запису в дублікаті його трудової книжки прийнятий ТзОВ "Альфред с.Топфер Інтиернешенал (Україна)" на підставі наказу №97 К від 18.11.2002 року на посаду адміністратора за контрактом. В копії наказу №97 К зазначається, що дана робота є основною; умови праці - нормальні; тривалість робочого тижня - 40 годинний робочий тиждень; надбавки та доплати до заробітної плати не передбачені.

Документів, які б підтверджували покладення на адміністратора Чорного С.В. виконання інших обов'язків (окрім як адміністратора по основній роботі), ні позивач, ні третя особа не надали суду.

Місцевим господарським судом встановлено, що наказом  №121/1 від 27.10.03р., на який також посилається позивач, третьою особою закріплено водіїв за транспортними засобами, тому такий не може підтверджувати наявність у гр.Чорного С.В. законних підстав керувати 30.10.03р. застрахованим транспортним автомобілем, оскільки відсутні докази, що станом на 30.11.2003 року у зв’язку із виробничою необхідністю власник автомобіля відрядив адміністратора Чорного С.В. до м.Дніпропетровська (наказ на відрядження, в якому б містилась інформація про назву установи, організації, куди скеровувалось відрядження, ціль відрядження, маршрут, час відрядження, належно оформлені відрядні документи на гр.Чорного С.В.).

Апелянт стверджує, що гр.Чорний С.В. мав законні підстави керувати застрахованим автомобілем третьої особи, який використовував при виконанні своїх трудових обов’язків, що підтверджується виданим йому подорожнім листом службового автомобіля серії СБА №776789.

Відповідно до вимог Інструкції №74 подорожній лист службового автомобіля оформляється тільки на один робочий день. На більший строк подорожній лист видається у випадках транспортного обслуговування у міжміському сполученні понад одну добу, відповідно до наказу чи розпорядження перевізника. Видача подорожнього листа реєструється у диспетчерському журналі за такими реквізитами: лата видачі, номер подорожнього листа, прізвище та ініціали водія, його підпис при одержанні подорожнього листа, дата повернення подорожнього листа, підпис відповідальної особи.

З доданого третьою особою до заяви про відшкодування страхового відшкодування подорожнього листа серії СБА №776789 вбачається, що останній оформлений з порушенням вимог Інструкції №74, а саме: штамп відсутній; номер подорожнього листа, який би відповідав реєстраційному у журналі - відсутній (міститься лише типографський номер і серія), в даті видачі не вказано року, найменування та код режиму водія не вказано, як і не вказано відділ ( бригаду) в якому працює водій; не вказано посаду особи, в розпорядження якої надано автомобіль; подорожній лист Чорному С.В. оформлено більш як на один робочий день, наказ чи розпорядження керівника товариства щодо оформлення подорожнього листа на такий термін - відсутній. В подорожньому листі відсутній підпис лікаря, який би посвідчив, що особа за станом здоров’я до керування автомобілем допущена; підпис механіка, що виїзд дозволений; відсутній запис в графі про перевірку посвідчення та видачу завдання.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не повинен був виплачувати спірну суму страхового відшкодування третій особі у зв’язку з відсутністю страхового випадку у даній ситуації.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, залишаючи оскаржуване рішення суду без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 103, 105 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1.          Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 15.06.07р. у цій справі –без змін.

2.          Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена згідно ст.ст.107, 109 ГПК України.

3.          Справу повернути в місцевий господарський суд.

Головуюча-суддя                                                                   О.П. Дубник

суддя                                                                                         Г.В. Орищин

суддя                                                                                         Г.Г.Якімець

Постанова підписана 24.12.2007р.