ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  МІСТА СЕВАСТОПОЛЯ
УХВАЛА

"12" грудня 2007 р.
справа № 20-7/472

Господарський суд міста Севастополя у складі:

Головуючого          - судді Ілюхіної Г.П.,

при секретарі –Юренковій І.В.,

за участю представників:

від позивача          –не з'явився,

від відповідачів          –Михайлова О.А., представник,  довіреність № 7967 від 10.10.2007,

розглянувши справу

За          Товариства з обмеженою відповідальністю „Атлантида”

адміністративним          (99058, м. Севастополь, вул. М.Крилова, 8-А)

позовом

до відповідача          Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради

(99011, м. Севастополь, вул. Леніна, 3)

про          визнання протиправними відмови відповідача в продовженні договору оренди та вимоги відповідача про звільнення приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

28.11.2007 (вх.№4060) Товариство з обмеженою відповідальністю „Атлантида” звернулось до господарського суду м. Севастополя з адміністративним позовом до Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради про визнання протиправними відмови відповідача в продовженні договору оренди та вимоги відповідача про звільнення приміщення, з посиланням на Договір № 279-06 від 31.10.2006, статтю 17 Закону України „Про оренду державного та комунального майна”.

Ухвалою суду від 29.11.2007 відкрито провадження по адміністративній  справі, справу призначено до судового розгляду в порядку статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України (арк.с.1-2).

Позивач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах справи міститься повернення документів, надісланих на адресу позивача, зазначену в позовній заяві, з позначкою установи пошти „підприємство вибуло” (арк.с.15-18).

При викладених обставинах, суд вважає можливим в порядку статті 128 Господарського процесуального кодексу України розглянути справу у відсутність представника позивача.

Відповідач в клопотанні (вх.№52942) просить провадження по справі припинити з посиланням на пункт 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України у зв’язку з тим, що справи по спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, до яких відноситься договори оренди, підвідомчі господарським судам згідно пункту 1 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (арк.с.19).

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб’єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції –це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовій спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тому слід вважати, що до юрисдикції адміністративних судів віднесені тільки ті публічно-правові спори, які виникають у зв’язку зі здійсненням суб’єктами владних повноважень віднесених до їх компетенції владних управлінських функцій, а не взагалі всіх функцій, які виконують суб’єкти владних повноважень.

Відповідно до пункту 6 розділу VII „Прикінцеві та Перехідні Положення” Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено про вирішення спору в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру правовідносин, що регулюються та визначені Господарським та Господарським процесуальним кодексом України.

Тобто, господарський суд при розгляді справ в порядку адміністративного судочинства вирішує підвідомчість відповідно до статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України, статті 4 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

- спорів про приватизацію державного житлового фонду;

- спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

- спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

- спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

- інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство.

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у статті 16 Цивільного кодексу України. Одним з таких способів, як указано у пункті 10 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина друга статті 20 Господарського кодексу України серед актів, визнання незаконними які передбачено статтею 16 Цивільного кодексу України, як спосіб захисту прав і законних інтересів суб’єктів господарювання та споживачів встановлює, що права та законні інтереси зазначених суб’єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів інших суб’єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права і законні інтереси суб’єкта господарювання або споживача. Тобто за змістом вказаної норми господарські суди розглядають на загальних підставах справи у спорах про визнання недійсними  актів, прийнятих іншими органами, у  тому числі, актів господарських товариств, які відповідно до закону чи установчих документів мають обов’язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту.

Юридичним актом є офіційний документ державного чи іншого органу (посадової особи), прийнятий у межах його компетенції, зазначеній законом, який має точно зазначені зовнішні реквізити і породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, який направлений на регулювання громадських відносин, має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин, розповсюджує свою дію на зазначений час, територію, круг суб’єктів.

Відповідно  до  пункту 1 роз’яснень президії Вищого господарського суду  України від 26.01.2000 року № 02-5/35, Акт державного чи іншого органу –це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов’язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються  на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт  - це  прийнятий  уповноваженим  державним   чи іншим  органом   у  межах  його  компетенції  офіційний письмовий документ, який   встановлює, змінює  чи скасовує  норми права, носить  загальний  чи локальний   характер  та  застосовується  неодноразово. Що ж до актів ненормативного  характеру (індивідуальних актів), то  вони породжують  права і  обов’язки тільки  у  того суб’єкта,  якому  вони  адресовані. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими оргаами (далі акти) залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України (254к/96-ВР), відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Не можуть  оспорюватися   в  господарському  суду  акти ревізій, документальних перевірок, різного роду листи, інформації, роз’яснення, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, оскільки ці акти не мають обов’язкового характеру для виконання.

У разі надходження заяв про визнання недійсними вищезазначених актів, господарський суд повинен відмовити у їх прийнятті з посиланням на пункт 1 частини першої статті 62 Господарського процесуального кодексу України, а у разі помилкового прийняття позову –припинити провадження у справі згідно з пунктом 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Аналіз матеріалів справи, дозволяє дійти висновку про те, що оскаржуваний документ не є юридичним актом, здійсненим в рамках адміністративно-правових (акт державного та іншого органу) та цивільно-правових відносин, оскільки не породжує права та обов’язки як  для особи, яка його видала, так і для інших осіб, і отже, сам по собі, не може порушувати права або законні інтереси особи.

Стаття 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює категорії спорів, на які поширюється компетенція адміністративних судів, щодо вирішення адміністративних справ: це спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;  спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;  спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів.

За таких обставин, спори такої категорії не підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При викладених обставинах, провадження по справі підлягає закриттю, так як спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Обраний позивачем засіб захисту права не відповідає статті 20 Господарського кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України, згідно з якими засоби захисту права є видами матеріально-правових вимог, які може заявити особа в суді. Разом з тим, законодавство не встановлює, що будь-який з цих засобів захисту права може бути використаний під час будь-якого судового розгляду. Позовні (матеріально-правові) вимоги повинні відповідати суті правопорушення, якщо воно наявне. Обраний спосіб захисту права має кореспондувати з характером допущеного невизнання, оспорювання або порушення права. У відносинах між позивачем та відповідачем суд не виявив будь-якого порушення права позивача, якому кореспондує обраний ним спосіб захисту права.

Суд роз’яснює позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства з відповідними позовними вимогами, передбаченими статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України.

На підставі вищепереліченого, керуючись статтями 122, 128, пунктом 1 частини першої статті 157, статтею 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

1.          Закрити провадження по справі № 20-7/472 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Атлантида” до Фонду комунального майна Севастопольської міської Ради про визнання протиправними відмови відповідача в продовженні договору оренди та вимоги відповідача про звільнення приміщення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Севастопольського апеляційного господарського суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 10 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку частини 5 статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя                                                                      Г.П. Ілюхіна