ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.01.07 р.                                                                               Справа № 44/98

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., суддів Новикової Р.Г. та Мартюхіної Н.О., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою заступника прокурора Донецької області (старший прокурор відділу облпрокуратури Гармашова І.В. посвідчення № 1004) в інтересах держави в особі державної податкової інспекції в місті Харцизьку (представники Беспалова О.В. довіреність від 09.10.06 року та Малушко Г.Ю. довіреність 13.11.06 року) до відкритого акціонерного товариства „Сілур” (представник Каліна П.Г., довіреність 92/14-50 від 09.01.07 року), за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Міністерства фінансів України (представник до судового засідання не з’явився), відкритого акціонерного товариства „Державний експортно-імпортний банк України” (представник Фурсов В.В., довіреність від 27.01.05 року) та Головного Управління Державного казначейства України в Донецькій області (представник Мельчакова О.М., довіреність 21/2с від 03.01.07 року) про стягнення на користь Державного бюджету України заборгованості по кредиту, наданому під гарантії Кабінету Міністрів України у розмірі 117’033’851,09 грн. та пені за прострочення виконання грошового зобов’язання у розмірі 68’814’791,61 грн., –

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Донецької області (далі – Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі державної податкової інспекції в місті Харцизьку (далі – Інспекція) з позовом до відкритого акціонерного товариства „Сілур” (далі – Завод) про стягнення на користь Державного бюджету України заборгованості у розмірі 183’581’502,44 грн. за кредитною угодою № 16/15-44 від 30.11.92(25.01.93) року (далі – Кредитна угода), укладеної між Заводом та відкритим акціонерним товариством „Державний експортно-імпортний банк України” (далі – Банк). Позовні вимоги Прокурора ґрунтуються на неналежному виконанні Заводом умов Кредитної угоди в частині своєчасного повернення отриманого кредиту, виконання зобов’язань за яким було гарантовано державою перед іноземним позичальником АКА Ausfuhrkredit-Gesellschaft mbh (далі – АКА) шляхом видачі Кабінетом Міністрів України гарантійних зобов’язань № 21-1475/96 від 10.07.92 року на суму 37’000’000 марок ФРН (далі – Гарантія 1) та № 40-2260/96 від 25.10.93 року на суму 46’976’935 марок ФРН (далі – Гарантія 2).

Представник Прокурора в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та надав деякі з витребуваних судом документів та доказів. В порядку статей 22 та 29 ГПК України Прокурор змінив предмет позову та збільшив розмір позовних вимог до 185’848’642,70 грн., остаточно вимагаючи стягнути із Заводу 117’033’851,09 грн. заборгованості по кредиту, наданому під гарантії Кабінету Міністрів України та стягнути пеню за прострочення виконання грошового зобов’язання у розмірі 68’814’791,61 грн. (т.5 а.с.2-5).

Представник Інспекції підтримав правову позицію та позовні вимоги Прокурора, а також надав суду низку додаткових документів. Представлення інтересів держави у спірних правовідносинах саме Інспекцією Прокурор та позивач обґрунтовують приписами статті 20 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік”, за якими органи податкової служби визнані органом стягнення по кредитах, залучених державою або під державні гарантії.

На підставі клопотання Прокурора (т.1 а.с.232), в порядку статті 27 ГПК України, судом залучено до участі у справі № 44/98 декілька третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, а саме:

Міністерство фінансів України (далі – Міністерство) – оскільки позовні вимоги ґрунтуються на необхідності стягнення боргу, повернення якого гарантовано державою шляхом видачі Гарантій Кабінету Міністрів України № 1 та 2;

управління Державного казначейства України в Донецькій області (далі – Управління) – тому що надходження грошових коштів за позиками, виданими під державні гарантії, контролюється органами Державного казначейства України;

Банк – через те, що ця особа є стороною по Кредитній угоді, невиконання умов якої є предметом спору.

Представник Міністерства в судове засідання жодного разу не з’явився, не зважаючи на належне повідомлення судом про час та місце судового засідання (у тому числі останній раз телеграмою № 48/947301 від 18.01.07 року), наразі надав письмові пояснення (т.1 а.с.230-231, т.2 а.с.61-64), згідно яких Міністерство вважає, що спірні грошові зобов’язання Заводу виникли саме з Кредитної угоди, причому реструктуризація зовнішнього державного боргу України не змінює зазначених зобов’язань Заводу, які станом на 01.11.06 року становлять 18’258’011,09 євро. Міністерство підтримало правову позицію Прокурора та позивача, а також висунуло клопотання щодо розгляду справи без участі представника Міністерства.

Представник Управління підтримав позовні вимоги та надав суду платіжні документи стосовно фактичних витрат бюджету на погашення іноземному суб’єкту АКА гарантійних зобов’язань держави за Гарантіями 1 та 2 (т.5 а.с.85-176), а також помісячні розрахунки пені, нарахованої Заводу за прострочення виконання грошових зобов’язань (т.5 а.с.12-83). Правовою підставою для нарахування пені в період з січня 2000 року до січня 2006 року Управління визначило Інструкцію про порядок нарахування та погашення пені, затверджену наказом Державної податкової адміністрації України від 01.03.01 року № 77, та Інструкцію про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби, затверджену наказом Державної податкової адміністрації України від 11.06.03 року № 290. Окрім того, представник Управління проінформував суд (т.2 а.с.44-57) про реорганізацію Управління в Головне Управління Державного казначейства України в Донецькій області, причому згідно пункту 2 наказу Державного казначейства України від 20.01.06 року № 7 останнє є правонаступником Управління, через що суд в порядку статті 25 ГПК України здійснив процесуальне правонаступництво Управління на Головне Управління Державного казначейства України в Донецькій області.

Представник Банку надав суду додаткові документи та проінформував суд (т.4 а.с.2-10) про те, що Заводом та його попередником використано кредит, наданий під Гарантії 1 та 2, в сумі 46’976’923 марки ФРН або 24’018’919,33 євро, причому станом на 01.11.06 року борг Заводу становить 18’258’011,09 євро. Додатково Банк пояснив, що останній фактично є агентом  уряду (повіреним) по питаннях залучення іноземних кредитів під гарантії Кабінету Міністрів України на підставі Агентської угоди від 19.09.96 року, через що просив задовольнити позов.

Представник відповідача Заводу заперечив проти позову (т.1 а.с.40-42), зазначивши, що Прокурор не обґрунтував факту порушення Заводом інтересів держави та неправильно визначив орган (позивача), на який державою покладено обов’язок здійснювати конкретні функції держави у спірних правовідносинах. Відповідач вважає, що Гарантії 1 та 2 не підтверджують забезпечення державою зобов’язань Заводу за Кредитною угодою, про що свідчать судові рішення у справах господарського суду Донецької області №№ 1/313 та 31/116 (2003-2004 роки) та № 28/323а (2005-2006 роки), до того ж, Завод за Кредитною угодою не має жодних зобов’язань ані перед Державним валютним фондом, ані перед АКА, ані перед будь-яким іншим суб’єктом, окрім Банку, тобто в поточній справі 44/98 неправильно визначений позивач. Завод не вважає себе стороною або зобов’язаною особою за Індивідуальною кредитною угодою № 5/0810/4976 від 22.10.92(08.01.93) року (далі – Індивідуальна угода), за якою Кабінет Міністрів України гарантував зобов’язання позичальника Банка перед іноземним кредитодавцем АКА шляхом видачі Гарантій 1 та 2. Також відповідач вважає, що Банк за змістом Кредитної угоди не виступає фінансовим агентом уряду, наразі, на думку Заводу, позивач та Прокурор не довели суду тих обставин, якими обґрунтовано позов.

Суд вважає за можливе розглянути спір за наявними в справі матеріалами, оскільки окремі ненадані суду учасниками процесу документи не можуть істотно вплинути на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин.

Провадження у справі зупинялося до розгляду господарським судом Донецької області позову Заводу до Інспекції, за участі третьої особи Банку про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 26.05.04 року № /2 (справа № 28/323а), в перебігу розгляду якого з’ясовувалися питання, що були предметом доказування і у справі № 44/98, зокрема, що стосується оцінки правовідносин, які склалися при виконанні Кредитної угоди та доповнень до неї – як цивільно-правових відносин, або як бюджетно-правових відносин. За заявою сторін строк розгляду справи № 44/98 було продовжено, в судовому засіданні оголошувалась перерва для підготовки процесуального документу з 18 до 19 січня 2007 року.

Вислухавши у судовому засіданні представників Прокурора, сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов Прокурора в інтересах Інспекції  не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

25.03.92 року між АКА та Банком укладено базову угоду (т.2 а.с.90-141), відповідно до якої сторони іноземний кредитодавець та позичальник Банк домовилися фінансувати за рахунок АКА індивідуальні експортні контракти на постачання товарів німецькими експортерами на адресу українських імпортерів.

Як частину зазначеної базової угоди, АКА та Банк уклали Індивідуальну угоду (т.1 а.с.19-21, т.3 а.с.1-4), згідно пункту 1.1 якої АКА надає позичальнику Банку кредит не більше 36’862’235 марок ФРН.

Гарантією 1 (т.1 а.с.61-62) Кабінет Міністрів України безумовно та безвідзивно гарантував виплату у Франкфурті-на-Майні на першою вимогою кредитодавця АКА будь-яку суму, що не перевищує 37’000’000 марок ФРН, у разі, якщо позичальник Банк не виконає своїх зобов’язань за Індивідуальною угодою.

Додатком № 1 до Індивідуальної угоди (т.1 а.с.24-25, т.3 а.с.7-9) АКА та Банк відкорегували максимальний розмір кредитування за Індивідуальною угодою, збільшивши суму позики, яка надається Банку, до 46’976’935 марок ФРН.

Гарантією 2 (т.1 а.с.26-28, т.3 а.с.10-13) урядом додатково гарантовано виконання зобов’язань Банку перед кредитодавцем АКА на суму 46’976’935 марок ФРН, на умовах, подібних передбаченим в Гарантії 1.

Виходячи зі змісту Гарантій 1 і 2, Індивідуальної угоди та додатків до неї, суд доходить однозначного висновку з того приводу, що суб’єктом господарювання, грошове зобов’язання якого було гарантовано урядом України шляхом видачі Гарантій 1 та 2, був саме Банк, а не Завод. Посилання Банку на те, що укладаючи Індивідуальну угоду, Банк діяв лише як фінансовий агент (повірений) Кабінету Міністрів України – не беруться судом до уваги, оскільки це не підтверджено жодними допустимими доказами, а Агентську угоду від 19.09.96 року укладено через три роки після підписання Індивідуальної угоди, тому цей документ не може мати до останньої юридичного відношення.

До того ж, господарський суд Донецької області, досліджуючи у справах 31/116 (2003 рік) та № 1/313 (2004 рік) спори за участі Заводу, Інспекції, Управління, Банку та Міністерства відносно стягнення до державного бюджету боргів за Кредитною угодою, вже робив висновки відносно того, що Гарантія 2 не стосується виконання Заводом зобов’язань за Кредитною угодою, оскільки зазначений документ (так само, як і Гарантія 1, яка відрізняється від Гарантії 2 лише сумою гарантованого зобов’язання), не доводить гарантування зобов’язань Заводу. Вказане випливає зі змісту ухвал господарського суду Донецької області від 24.09.03 року у справі № 31/116 (т.1 а.с.43-45) та від 22.11.04 року у справі № 1/313 (т.1 а.с.46-49), які набрали законної сили, тому підлягають обов’язковому виконанню на території України в силу статті 124 Конституції України та факти, встановлені ними, не повинні доводитися знову в порядку статті 35 ГПК України.

Дослідивши Кредитну угоду (т.1 а.с.10-17, т.4 а.с.5-32), з якої виникли цивільні права та обов’язки Банку та попередника Заводу – Харцизького державного сталедротоканатного заводу, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своїм змістом та своєю правовою природою є позиковою операцією банків (кредитним договором), яка підпадає під правове регулювання норм статей 374-377 ЦК УРСР, статті 49 Закону України „Про банки та банківську діяльність” та статей 1046-1056 ЦК України і 345 ГК України, застосування норм яких можливе на підставі пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України – через продовження існування після 01.01.04 року взаємних прав та обов’язків Банку та Заводу.

Таким чином, в силу статей 374, 377 ЦК УРСР, статті 1054 ЦК України та розділів 1-5 Кредитної угоди, Банк зобов’язався надати Заводу кредит у на оплату контрактів зі Sket Handel Gmbh, Berlin, у загальному розмірі 36’862’235 марок ФРН, а попередник Заводу зобов’язався повернути кредит не пізніше 01.12.93 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі плаваючої процентної ставки ФРН плюс маржа 1,5% річних.

Додатком до Кредитної угоди від 11.05.93 року (т.4 а.с.38), Банк та Завод домовилися збільшити розмір кредиту до 46’976’935 марок ФРН.

Водночас, суду не надано переконливих доказів того, що Завод згідно умов Кредитної угоди має сплачувати будь-які грошові внески іншим суб’єктам, окрім самого кредитодавця Банку, у тому числі на користь державного бюджету або АКА. Гарантії 1 та 2, які є законними підставами для стягнення на користь кредитора держави простроченої заборгованості за залученими під державні гарантії кредитами в силу статті 19 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік”, статті 17 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік” та статті 16 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” – мають доказове відношення виключно до Індивідуальної угоди та грошових зобов’язань Банку, а не до Кредитної угоди та зобов’язань Заводу.

Господарським судом Донецької області при розгляді справи № 28/323а прийнято постанову від 14.04.06 року (залишеною в силі ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.06 року (т.2 а.с.3-17), згідно якої на теперішній час вже встановлено низку фактів, які мають значення для вирішення цього спору, зокрема:

факт того, що Кредитна угода передбачає договірне грошове зобов’язання перед Банком, а не перед іншими суб’єктами;

факт використання Заводом в період з 28.06.93 року до 30.09.03 року кредиту Банку за Кредитною угодою в сумі 21’922’564,12 марок ФРН та 3’202’522,58 євро, які є сумами основного боргу Заводу перед Банком.

Означені судові рішення, по яких брали участь і сторони по справі № 44/98 (Завод, Інспекція та Банк), набрали законної сили, тому встановлені ними факти не повинні доводитися знову при вирішенні справи № 44/98. Прокурором та позивачем факти, викладені в ухвалі Донецького апеляційного господарського суду від 19.06.06 року та в постанові господарського суду Донецької області від 14.04.06 року у справі № 28/323а – в загальному порядку не спростовані.

Приписами статей 1 та 2 ГПК України визначено, що юридичні особи  мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, наразі прокурор вправі звертатися до суду для захисту порушених прав держави. Виходячи із системного аналізу наведених вище норм та обставин, суд доходить висновку, що Завод не є юридичною особою, зобов’язання якої гарантовані державою через Гарантії 1 та 2, тому Завод не міг порушити прав та інтересів держави (в особі Інспекції), а належне чи неналежне виконання Заводом зобов’язань за Кредитною угодою не має відношення до предмету спору у справі № 44/98, оскільки за Кредитною угодою Завод гіпотетично міг порушити лише права Банку, а не права інших суб’єктів, у тому числі держави.

Право позивача Інспекції, передбачене статтею 20 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік” (в редакції на момент подання позову) та аналогічних приписів Законів України „Про Державний бюджет України на 2006 рік” та „Про Державний бюджет України на 2007 рік” стосовно наявності у органів державної податкової служби повноважень стягувача за позовами про заборгованості юридичних осіб перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії – у спірних правовідносинах є відсутнім, оскільки суду не надано доказів наявності державних гарантій зобов’язань Заводу за Кредитною угодою, а наявні в розпорядженні суду Гарантії 1 та 2 гарантують зобов’язання іншої юридичної особи, яка за справою 44/98 не є відповідачем.

За загальними правилами господарського процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Це в першу чергу стосуються позивача та Прокурора, які мали довести суду той факт, що згідно Гарантій 1 та 2 держава гарантувала виконання зобов’язання саме Заводом, через що у держави виникло би право вимоги до Заводу в розумінні статті 19 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік”, статті 17 Закону України „Про Державний бюджет України на 2006 рік” та статті 16 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”. Означене суду не було доведено належними та допустимими доказами, а оскільки Кредитна угода (положеннями якої обґрунтовано позовні вимоги) також не передбачає можливості стягнення із Заводу коштів на користь Державного бюджету України або Інспекції, тому вимоги позивача та Прокурора в частині стягнення боргу та пені 185’848’642,70 грн. – задоволенню не підлягають.

Таким чином, причиною відмови у задоволенні позову є доказова необґрунтованість позовних вимог до відповідача Заводу.

Відповідно до статті 49 ГПК України, питання про стягнення державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу судом не вирішується через звільнення прокурора від сплати вказаних судових витрат.

На підставі ст.ст.374-377 ЦК УРСР, ст.ст.1046-1056 ЦК України, ст.345 ГК України та ст.49 Закону України „Про банки та банківську діяльність”, керуючись ст.ст.1, 2, 21, 22, 24, 25, 27, 29, 33, 35, 36, 43, 49, 69, 82-85 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову заступника прокурора Донецької області в інтересах держави в особі державної податкової інспекції в місті Харцизьку до відкритого акціонерного товариства „Сілур” про стягнення на користь Державного бюджету України заборгованості по кредиту, наданому під гарантії Кабінету Міністрів України у розмірі 117’033’851,09 грн. та пені за прострочення виконання грошового зобов’язання у розмірі 68’814’791,61 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене (внесено подання прокурора) через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Суддя                 Н.О.Мартюхіна

Суддя                                                                                       Р.Г.Новікова

Надруковано у 7 примірниках:

1 – прокурору

2 – позивачу

3 – відповідачу

4-6 – третім особам

7 – господарському суду Донецької області