ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2007 р.
№ 9/135

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька АЕС" (далі Підприємство)

на постанову
Київського апеляційного господарського суду

від
03.09.07

у справі
№ 9/135

господарського суду
міста Києва

за позовом
державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця" (далі Залізниця)

до
Підприємства

про
стягнення 66 588,61 грн.

В засіданні взяли участь представники:

- позивача:
не з'явились;

- відповідача:
Зуєв В.Б. (за дов. № 131061 від 07.11.07).

Ухвалою від 09.11. Вищого господарського суду України касаційна скарга Підприємства № 45-1640/8699 від 02.10.07 була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на 20.12.07.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

19.11.07 до Вищого господарського суду України надійшла телеграма Підприємства в якій ставиться питання про перенесення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки його представника через хворобу, проте у судовому засіданні 20.12.07 представник Підприємства був присутній та усно оголосив про відмову від клопотання про відкладення розгляду справи, як такого, що було помилково надіслано.

На день розгляду справи у судовому засіданні 20.12.07 будь-яких інших письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 20.12.07 представники Залізниці не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Залізниці повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 20.12.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представника Підприємства.

Про вказані обставини представника Підприємства було повідомлено на початку судового засідання 20.12.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представника Підприємства, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1

ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.12.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Рішенням від 16.07.07 господарського суду міста Києва (суддя

Жирнов С.М.) позовні вимоги Залізниці задоволено частково.

З Підприємства на користь Залізниці стягнуто 58 646,03 грн. основного боргу, 586,45 грн. державного мита та 103,93 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В частині позовних вимог щодо стягнення 7 942,58 грн. Залізниці відмовлено.

Постановою від 03.09.07 Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого –Капацин Н.В., суддів –Пашкіної С.А., Калатай Н.Ф.) рішення від 16.07.07 господарського суду міста Києва залишено без змін, а апеляційну скаргу Підприємства –без задоволення.

Вказані рішення мотивовані тим, що матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору, укладеного між сторонами, Залізниця надала послуги щодо здійснення щоквартальних комісійних оглядів під'їзної колії, всупереч чому Підприємство оплату таких послуг не здійснило.

Не погодившись з рішеннями попередніх судових інстанцій, Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення від 16.07.07 господарського суду міста Києва та постанову від 03.09.07 Київського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Залізниці відмовити повністю.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, Підприємство вважає, що оскільки протягом всього часу дії договору калькуляція до нього затверджена не була, то не може бути встановлена обов'язковість стягнення з Підприємства оплати за щоквартальні перевірки Залізницею технічного стану під'їзної колії.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції, судом було залишено без задоволення його клопотання про відкладення розгляду справи.

На день розгляду справи у судовому засіданні 20.12.07 письмовий відзив на касаційну скаргу від Залізниці не надійшов.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника Підприємства, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, 01.10.04 між Залізницею та Підприємством було укладено договір

№ 1736 (далі Договір) про експлуатацію під'їзної колії, п. 18 якого передбачено, що Залізницею щоквартально проводиться комісійний огляд стану під'їзної колії.

Водночас, встановлено, що п. 16 Договору сторони погодили, що Підприємство сплачує Залізниці за передбачені таким Договором збори і плати, які вносяться централізовано через ТехПд.

При вирішенні спору по суті на підставі наданих сторонами доказів по справі судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконання умов Договору за період з 01.04.05 по 31.12.06 Залізниця здійснила для Підприємства щоквартальні комісійні огляди під'їзної колії на загальну суму

58 646,03 грн., що підтверджується актами від 24.06.05, 13.09.05, 16.12.05, 27.03.06, 07.06.06, 27.09.06 та від 23.11.06, а також накопичувальними картками №№ 020834, 02835, 02836, 030727, 190623, 091044, 271149.

Разом з тим, встановлено, що Підприємство свої зобов'язання за Договором належним чином не виконало, оскільки в порушення умов п. 16 Договору оплату наданих Залізницею послуг на підставі актів не здійснило, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість на загальну суму 58 646,03 грн.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання –відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а за змістом ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, визначених законом або договором.

Разом з тим, колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що згідно ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Юридичний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що вимога однієї сторони договору про надання послуг про зміну умов такого договору (в тому числі в частині визначення оплати наданих послуг) повинна бути погоджена з іншою стороною, а у разі відсутності згоди іншої сторони, спір, зокрема, з питань зміни умов договору щодо визначення питань оплати послуг, вирішується в судовому порядку.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що як встановлено попередніми судовими інстанціями, сторонами Договору додаткової угоди до Договору (в редакції Підприємства) щодо визначення розміру плати за надані Залізницею послуги, не підписувалось. Водночас, судами першої та апеляційної інстанцій факту звернення Підприємства до суду з позовом про внесення змін та доповнень до Договору в частині визначення розміру плати за надані Залізницею послуги, не встановлено.

У зв'язку з наведеним колегія суддів Вищого господарського суду України вважає помилковим посилання скаржника на незатвердження калькуляції до Договору як на підставу, що звільняє його від оплати наданих Залізницею послуг, оскільки вказане питання може бути предметом іншого судового провадження.

Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то вони не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 01.06.07 господарського суду Хмельницької області позовна заява у даній справі разом з доданими до неї документами була надіслана за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою від 21.06.07 господарського суду міста Києва позовна заява Залізниці була прийнята до провадження та призначена до розгляду у судовому засіданні на 03.07.07. Як вбачається з відмітки канцелярії суду на зворотній стороні оригіналу такої ухвали, підшитої до матеріалів справи, дана ухвала була надіслана сторонам у справі 22.06.07 (вих. №№ 943, 944).

Ухвалою від 03.07.07 господарського суду міста Києва розгляд справи було відкладено на 16.07.07. Як вбачається з відмітки канцелярії суду на зворотній стороні оригіналу такої ухвали, підшитої до матеріалів справи, дана ухвала була надіслана сторонам у справі 04.07.07 (вих. №№ 993, 994).

Як свідчать матеріали справи, зокрема, протокол судового засідання, у судовому засіданні 16.07.07 від Підприємства був присутній представник Ряснова Н.В. за довіреністю б/н від 04.12.06, яка безпосередньо у судовому засіданні подала клопотання від 13.07.07 № 45-1345 про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю додаткового часу для підготовки до судового засідання, аргументоване тим, що ухвала про призначення розгляду справи на 16.07.07 була отримана відокремленим підрозділом Підприємства лише 13.07.07. Доказів щодо вказаної дати отримання ухвали суду Підприємством до вказаного клопотання не додано.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що правовий аналіз рішення суду першої інстанції свідчить, що вказане клопотання Підприємства було предметом правової оцінки місцевим судом у відповідному рішенні, здійсненої судом за внутрішнім переконанням та керуючись законом. Так, при винесенні рішення суд першої інстанції, зокрема, дійшов до висновку про неможливість задоволення заяви Підприємства оскільки про наявність даного спору Підприємство було обізнано ще в травні 2007 року, а тому у нього було достатньо часу для підготовки до розгляду справи у судовому засіданні.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Підприємством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі стверджує факт порушення судовою інстанцією не лише норм матеріального та процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної інстанції.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи та

перевіряється застосуванням попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з’ясування підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення їх без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька АЕС" № 45-1640/8699 від 02.10.07 залишити без задоволення.

Постанову від 03.09.07 Київського апеляційного господарського суду у справі № 9/135 господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська