27.03.07                                                                                                                                 УКРАЇНА
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Чернігівської області
РІШЕННЯ

“  22  ”    березня  2007 року                                                                 справа № 18/47

За позовом Приватного підприємства „Аверс –Плюс”

16605, м. Ніжин, вул. Лізи Чайкіної, 23 –б

До 1: Ніжинської об’єднаної державної податкової інспекції, 16600, м. Ніжин, вул. Поштова, 2

2: Головного управління державного казначейства України в Чернігівській області, 14000, м. Чернігів, вул. Комсомольська, 27

про стягнення 100 000 грн. 00 коп. моральної шкоди та 15 000 грн. 00 коп. збитків

Суддя  А.С. Сидоренко

Представники сторін:

Від позивача: Москаленко В.М. –директор, рішення від 01.07.2000р., Кошман О.І. –юриск-т, дов. від 06.02.2007р.

Від відповідача 1: Градобик А.Г. –ст. держподатінспектор, дов. від 22.03.2007р.

Від відповідача 2: Редозубова І.В. –гол. казначей юр. від., дов. від 14.02.2007р. № 2

В судовому засіданні 22.03.2007р., на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватним підприємством „Аверс –Плюс” (надалі –Позивач) заявлено позов до Ніжинської об’єднаної державної податкової інспекції (надалі –Відповідач № 1, ОДПІ) про відшкодування 15000,00 грн. майнової та 100000,00 грн. немайнової шкоди, завданої незаконним рішенням від 04.02.2004р. № 438/10/2690 про застосування адміністративного арешту активів платника податків.

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує, що внаслідок прийняття податковим органом незаконного рішення, він втратив клієнтів, втратив дохід від операцій, серед працівників підприємства різко погіршилася моральна атмосфера, у підприємства порушились нормальні ділові стосунки, різко знизився престиж підприємства, його ділова репутація зазнала приниження. Таким чином, підприємству було завдано моральну шкоду, розмір якої Позивач оцінює в 100000,00 грн.

Крім того, підприємство зазнало збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 15000,00 грн., яку Позивач розраховує виходячи із суми доходів від реалізації товарів та послуг (по даним податкової декларації з податку на додану вартість за лютий 2004 року), кількості фактично відпрацьованих днів в лютому 2004 року та суми можливого прибутку за три дні перебування активів підприємства під арештом.

Відповідач № 1 заперечив проти позову, посилаючись на відсутність будь –яких доказів, підтверджуючих заподіяння Позивачеві майнової та немайнової шкоди.

Ухвалою господарського суду від 06.02.2007р. було залучено до участі у справі в якості іншого відповідача відділення державного казначейства України у м. Ніжині, а ухвалою господарського суду від 20.02.2007р. було здійснено заміну відділення державного казначейства України у м. Ніжині його правонаступником –Головним управлінням державного казначейства України у Чернігівській області (надалі –Відповідач № 2).

Відповідач № 2 у відзиві на позов позовні вимоги не визнає, посилаючись на безпідставність притягнення його в якості відповідача по справі. Він вказує, що згідно Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” Державне казначейство України в 2007 році уповноважене списувати лише шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів в межах Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду”. Даним Законом загальнодержавні видатки на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів Державної податкової служби України, не передбачені. Тому, за наявності доказів заподіяння Позивачеві шкоди, вона повинна відшкодовуватися податковим органом. Крім того, Відповідач № 2 зазначає про відсутність обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, заявленої до стягнення.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, з’ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство „Аверс –Плюс” зареєстроване рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 17.04.2000р., про що у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців внесені відомості за № 1  000367.

Рішенням начальника Ніжинської ОДПІ Осадчого С.О. від 04.02.2004р. № 438/10/2690 (час прийняття рішення 11.00 год.) про застосування адміністративного арешту активів платника податків було застосовано умовний адміністративний арешт активів ПП „Аверс –Плюс”, що перебувають (розміщені, зберігаються) за адресою: м. Ніжин, вул. Незалежності, 36. Позивачу та банківським установам було надіслано рішення з вимогою заборонити відчуження активів підакцизної групи товарів, відносно яких застосовується адміністративний арешт активів платника податків та тимчасово зупинити активні операції, пов’язані з продажем підакцизної групи товарів по вказаним у рішенні розрахунковим рахункам Позивача.

Як вбачається із змісту вищевказаного рішення, даний захід був застосований податковим органом у зв’язку з недопущенням посадових осіб Ніжинської ОДПІ до перевірки з питань дотримання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2003р. № 567 „Про запровадження марок акцизного збору нового зразка з голографічними захисними елементами для маркування алкогольних напоїв та тютюнових виробів” за наявності законних підстав для обстеження приміщень, які використовуються для одержання доходів.

Рішенням начальника Ніжинської ОДПІ Осадчого С.О. від 06.02.2004р. № 562/10/2690 (час прийняття рішення 11.00 год.) про зупинення адміністративного арешту активів платника податків було скасовано умовний адміністративний арешт активів ПП „Аверс –Плюс”, що перебувають (розміщені, зберігаються) за адресою: м. Ніжин, вул. Незалежності, 36. Дане рішення було надіслано Позивачу та банківським установам.

Позивач, не погоджуючись з рішенням начальника Ніжинської ОДПІ Осадчого С.О. від 04.02.2004р. № 438/10/2690 про застосування адміністративного арешту активів платника податків, звернувся до господарського суду Чернігівської області з позовом про визнання його недійсним.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 12.08.2004р. по справі № 11/235а, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2004р., визнано недійсним з моменту прийняття рішенням начальника Ніжинської ОДПІ Осадчого С.О. від 04.02.2004р. № 438/10/2690. Задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для застосування адміністративного арешту активів платника податків.

За змістом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Одним із видів збитків є упущена вигода –доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Приписами ч. 1 ст. 1166, ст. 1167, ст. 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Збитки, завдані неправомірними діями посадових осіб органів державної податкової служби, підлягають відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету (ч. 3 ст. 13 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”).

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, в даному випадку, для відшкодування майнової та немайнової шкоди потрібна наявність одночасно трьох елементів: протиправність рішення посадової особи органу державної влади, фактичне заподіяння шкоди та причинний зв’язок між протиправним рішенням і самою шкодою. Крім того, Позивач повинен довести розмір відшкодування.

На підтвердження факту приниження своєї ділової репутації Позивачем надані копії претензій від 04.02.2004р., надіслані йому ПП Подоляко Н.М., ПП «Глорія»та ТОВ «Вавілон».

Вищевказані претензії однакові за своїм змістом та формою, хоча надіслані від різних суб’єктів господарювання. В них не зазначено ні дати укладення договорів купівлі –продажу, ні кількості та асортименту непоставленої (недопоставленої) продукції. В претензіях контрагенти повідомляють Позивача лише про можливість настання господарсько –правової відповідальності та розірвання укладених угод у випадку подальшого невиконання ним своїх зобов’язань. В судовому засіданні представник Позивача пояснив, що фактично господарські санкції не застосувавались, договори не були розірвані.

Враховуючи тривалість застосування адміністративного арешту активів платника податків (48 годин), суд вважає, що відповідні претензії не являються доказом приниження ділової репутації Позивача. Крім того, останнім не наведено з чого він виходив, оцінюючи заподіяну моральну шкоду в 100 000,00 грн.

В обґрунтування факту наявності у підприємства збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 15000,00 грн., Позивач посилається на розрахунок, здійснений виходячи із суми доходів від реалізації товарів та послуг (по даним податкової декларації з податку на додану вартість за лютий 2004 року), кількості фактично відпрацьованих днів в лютому 2004 року та суми можливого прибутку за три дні перебування активів підприємства під арештом.

Згідно п. 1.11 ст. 1 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»від 21.12.2000р. № 2181-ІІІ (надалі –Закон № 2181), податкова декларація, розрахунок —документ, що подається платником податків до контролюючого органу у строки, встановлені законодавством, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податку, збору (обов’язкового платежу).

Відповідно до п. 5.3.2 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997р. № 166 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.1997р. за № 250/2054 (в редакції, чинній на момент подання вищевказаної податкової декларації), до рядка 1 декларації включаються оподатковувані за ставкою 20% обсяги продажу, здійснені як на митній території України, так і за її межами, включаючи також і обсяги послуг, пов'язаних із перевезенням (переміщенням) пасажирів і вантажів транзитом через територію України (пункт 6.2.4 статті 6), продаж послуг з туризму резидентам на митній території України безпосередньо особою, що здійснює туристичну діяльність, або через її агентів, що не є резидентами (останній абзац пункту 6.2.2 статті 6), надання транспортних послуг у вигляді брокерських, агентських або комісійних операцій з транспортними квитками, проїзними документами, укладання договорів або рахунків на транспортування пасажирів або вантажів довіреною особою перевізника (другий абзац пункту 6.2.4 статті 6) та інші визначені Законом, оподатковувані за вказаною ставкою обсяги продажу.

Однак, податкова декларація являється лише формою податкової звітності, складається на підставі даних бухгалтерського обліку і не може підтверджувати того факту, що Позивач одержав би реально дохід в розмірі 15000,00 грн. за звичайних обставин, якби його право не було порушене.

Даний висновок суду ґрунтується на тому, що під адміністративним арештом активи Позивача перебували 48 годин, а не три дні, як зазначено в позовній заяві. Адміністративний арешт був застосований лише щодо підакцизної групи товарів. Податковим органом був застосований умовний адміністративний арешт і за правилами п.п. 9.2.3 п. 9.2 ст. 9 Закону № 2181 Позивач мав право на отримання дозволу керівника відповідного податкового органу на здійснення будь-якої операції з такими активами.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведення Позивачем факту заподіяння йому майнової та немайнової шкоди внаслідок прийняття начальником Ніжинської ОДПІ Осадчим С.О. рішення від 04.02.2004р. № 438/10/2690 про застосування адміністративного арешту активів платника податків.

У відповідності з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь –яких інших доказів заподіяння шкоди, незважаючи на витребовування їх судом, Позивач не надав.

Додатковою підставою відмови у задоволенні позовних вимог являється та обставина, що Позивач просить стягнути суму шкоди з Ніжинської ОДПІ, однак як вже вказувалося вище, відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України та ст. 13 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, шкода, завдана юридичній особі незаконним рішеннями посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто, з Державного бюджету України, а не з органу державної влади.

Незважаючи на залучення судом за своєю ініціативою в якості іншого відповідача органу державного казначейства України та роз’яснення в ухвалі господарського суду від 06.02.2007р. порядку відшкодування шкоди, завданої незаконним рішеннями посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, Позивач не змінив позовні вимоги.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України, ст. 13 Закону України „Про державну податкову службу в Україні”, ст. ст. 33, 49, 82 – 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко

Рішення підписано 27 березня 2007 року.

Суддя                                  (підпис)                               А.С.Сидоренко