ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2007 р.
№ 17/461

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г.,

Кота О.В.,

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва на постанову Київського апеляційного господарського суду від 26 вересня 2007 року у справі № 17/461 Господарського суду міста Києва за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва до Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз", м. Київ, про стягнення заборгованості у розмірі 179 096,84 грн.,

за участю представників сторін:

позивача –КП по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва –Пасічна Н.В. (дов. № 10 від 03.01.2007 р.);

відповідача –не з'явилися;

встановив:

У вересні 2006 року позивач –Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва пред'явив у господарському суді позов до відповідача –Житлово-будівельного кооперативу "Алмаз" про стягнення заборгованості у розмірі 179 096,84 грн.

Вказував, що 5 січня 1998 року між ним (підрядником) та ЖБК "Алмаз" (замовником) укладено договір № 1 на обслуговування будинку ЖБК по вул. Тулузи під № 24, 26, відповідно до умов якого позивач зобов'язався виконувати ряд робіт по забезпеченню належного санітарно-технічного стану будинку, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався проводити оплату за надані послуги.

Посилаючись на неналежне виконання своїх зобов'язань в частині оплати за отриманні послуги по обслуговуванню будинку та оплаті комунальних послуг, позивач просив стягнути з відповідача 133 623,13 грн. основної заборгованості, 11 045,95 грн. 3 % річних, 34 427,76 грн. інфляційних, 1790,96 грн. витрат на держмито та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього на суму 181 005,80 грн.

Заявою від 13 листопада 2006 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача 179 096,84 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12 лютого 2007 року (суддя Кролевець О.А.), залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26 вересня 2007 року (колегія суддів у складі: Капацин Н.В. –головуючий, Пашкіної С.А., Калатай Н.Ф.), у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості за період з 1997 року по липень 2003 року мотивовані посиланнями на пропуск строку позовної давності позивачем. В частині стягнення заборгованості за період з липня 2003 року по липень 2006 року судові рішення мотивовані посиланнями на недоведеність позивачем законності нарахування експлуатаційних послуг за тарифами, що не були погоджені сторонами за договором № 1 від 5 січня 1998 року.

У касаційній скарзі КП по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, а саме: ст.ст. 257, 264, 509, 526, 625 ЦК України, просить скасувати судові рішення у даній справі та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів знаходить за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.1 Постанови від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Рішення місцевого та постанова апеляційного суду відповідають зазначеним вимогам, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 5 січня 1998 року між Житлово-експлуатаційною конторою № 1106, яка згідно наказу КП УЖГ Святошинського району від 31 жовтня 2001 року № 313 є структурним підрозділом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району міста Києва (позивачем) та Житлово-будівельним кооперативом "Алмаз" (відповідачем), укладено договір № 1 на обслуговування будинку (будинків) ЖБК житлово-експлуатаційною організацією, відповідно до умов якого відповідач передав, а позивач прийняв по акту на обслуговування технічно-справне кооперативне домоволодіння та інженерне обладнання, що знаходиться в м. Києві по вул. Тулузи під № 24, 26, загальною площею 5 109,7 кв.м.

Відповідно до умов п. 2 договору позивач зобов'язався обслуговувати кооперативний будинок і прилеглі території домоволодіння ЖБК „Алмаз" і виконувати роботи, які забезпечують належний санітарно-технічний стан будинку.

Умовами пункту 4 договору сторони погодили вартість наданих позивачем послуг з обслуговування загальної площі будинку, що становить 970,84 грн. за один метр корисної площі за місяць.

Під час розгляду справи судами також встановлено, що загальна сума боргу за період з  1997 року по липень 2006 року складає 133 623,13 грн., а станом на 1 червня 2003 року становить 106 206,39 грн.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності передбачений ст. 71 ЦК УРСР та ст. 257 ЦК України, згідно яких загальний строк позовної давності становить три роки.

Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно до частини 1 статті 80 цього ж Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що позивачем пропущено встановлений ст. 71 ЦК УРСР строк позовної давності, оскільки заявлений позивачем позов подано до суду 31 серпня 2006 року, тобто після спливу 3-ох річного строку та правомірно застосували статті 71, 80 ЦК УРСР.

Крім того судами встановлено, що згідно розрахунку заборгованості та актів прийому-здачі виконаних робіт за 2004-2005 роки, позивачем була нарахована вартість технічного обслуговування в розмірі, який перевищує тариф встановлений договором № 1 від 5 січня 1998 року, в той час як пунктом 4 договору сторони погодили, що загальна вартість послуг з обслуговування будинку становить 970,84 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за період з липня 2003 року по липень 2006 року, судом першої та апеляційної інстанції обгрунтовано залишені без задоволення з підстав не надання позивачем доказів, що сторонами за спірним договором  узгоджено новий тариф за технічне обслуговування приміщень.

З даними висновками повністю погоджується судова колегія Вищого господарського суду України, оскільки вони відповідають матеріалам справи, встановленим судом обставинам та вимогам закону, зокрема п. 4 розділу Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодекс України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, згідно яких, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Твердження касаційної скарги про те, що вартість обслуговування будинків була збільшена у зв'язку із збільшенням тарифів за вказані послуги розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 748 від 19 травня 2000 року "Про встановлення розмірів квартирної плати та плати (для приватних квартир) за утримання будинків і прибудинкових територій в м. Києві", не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено місцевим судом, додаткових угод про внесення змін до п. 4 договору, яким встановлено вартість наданих позивачем послуг з обслуговування загальної площі будинку, сторонами не укладалося.

Посилання касаційної скарги на ту обставину, що положення ст. 257 ЦК України (ст. 71 ЦК УРСР), щодо строку позовної давності, застосовуються за наявності клопотання сторони про застосування строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки статтею 75 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Враховуючи те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, прийнята постанова відповідає нормам чинного законодавства та підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Святошинського району м. Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26 вересня 2007 року у справі № 17/461 залишити без змін.

Судді:
Н. Дунаєвська

О. Кот

С. Самусенко