ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.01.07р.

Справа № 3/418-06

За позовом  Закритого акціонерного товариства "Топгаз", м. Київ

до  Відкритого акціонерного товариства "Дніпропетровський металургійний завод імені Комінтерну", м. Дніпропетровськ

про стягнення 35 908 грн. 05 коп.

Суддя Юзіков С. Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:

позивача - Джафаров Б.Ю., дов. №350/01 від 06.12.2006р.

відповідача - Беленкова Н.В., начальник юридичного відділу, дов. №6 від 05.01.2007р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить стягнути з Відповідача 25 813,50 грн. - інфляційних збитків, 10 094,55 грн. - 3% річних, а всього –35 908,05 грн.

Відповідач позов заперечує, посилаючись на відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог, оскільки ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2001р. порушено провадження у справі про банкрутство Відповідача. Цією ж ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Дія мораторію продовжувалася до прийняття судом 10.01.2006р. ухвали про затвердження мирової угоди між кредиторами і боржником та про припинення справи про банкрутство. Саме за цей період позивач у своєму позові нарахував суму інфляційних збитків та суму 3% річних, які є санкціями за неналежне виконання грошових зобов’язань, тобто припустився прямого порушення ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом", ч.4 якої передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), а також не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).  У випадку введення мораторію, боржник не вправі самостійно задовольняти вимоги кредиторів поза межами справи про банкрутство. Отже, з моменту дії мораторію не можуть нараховуватися штрафні санкції, інші санкції, оскільки з цього моменту відсутня вина боржника у несплаті основної заборгованості, у зв’язку з встановленим обмеженням його волевиявлення щодо задоволення вимог конкурсних кредиторів. Також Відповідач зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом після підписання та затвердження сторонами мирової угоди з приводу погашення заборгованості, визнаної рішенням Арбітражного суду Дніпропетровської області від 10.08.2000р. у справі № 20/199. Заборгованість, узгоджена  мировою угодою підлягає сплаті у  зазначеній  угодою сумі та на умовах цієї мирової угоди. Боржник та кредитор зобов’язані виконувати умови мирової угоди і тільки в разі порушення боржником строку погашення заборгованості можливо звернення до суду. На протязі дії провадження у справі про банкрутство права кредитора (Позивача) не порушувалися, його вимоги повністю визнані, що відображено в ухвалі господарського суду Дніпропетровської області від 09.01.2002р. у справі №Б15/197/01, та його вимоги, у встановленому порядку, включено до реєстру вимог кредиторів. Позивачеві були відомі зміст та умови мирової угоди під час її підписання повноважними особами та затвердження судом. При цьому Позивач не висловлював своєї окремої думки та непогодження з умовами мирової угоди. Також Відповідач вважає, що минув строк позовної давності. Відповідно до ст. 267 ЦК України Відповідач заявив про застосування позовної давності. Закінчення строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови в позові.

У своїх поясненнях Позивач обґрунтовує нарахування інфляційних збитків та 3% річних, з посиланням на позицію Верховного суду України, викладену в постанові №11/690 від 17.01.2006р.,  на позицію Вищого господарського суду України, викладену в постанові від 18.04.2006р., у постанові від 11.04.2006р. у справі № 7/14, листі Верховного Суду України від 15.07.2005р. № 3.2.-2005. Також на те, що з введенням мораторію (з 11.09.2001р. до 10.01.2006р.) перебіг позовної давності зупиняється (ст. 263 ЦК України), тому заперечення Відповідача з цього приводу не повинні братись до уваги.

Крім того, Позивач подав клопотання про роз’яснення ухвали суду від 05.12.2006р. щодо документів, які суд зобов’язав  Позивача подати до справи, розглянути справу у строк, встановлений ч.1 ст.69 ГПК України за наявними документами, з урахуванням пояснень Відповідача від 09.12.2006р., оголосити повний текст рішення суду у справі.

У судовому засіданні судом роз'яснено представнику Позивача, що суд вимагав  докази звернення до виконавчої служби про стягнення боргу за рішенням суду у справі № 20/199, документи ДВС про виконання наказу суду, тобто чи звертався Позивач свого часу до ДВС за виконанням наказу суду № 20/199 та чи є у нього відповідні документи ДВС про виконання вказаного наказу.

У зв’язку з неявкою Позивача у судові засідання 13.12.2006р. та 18.12.2006р. (про яке суд намагався повідомити Позивача телефонограмою, однак, у зв’язку з тим, що за вказаними на бланку Позивача телефонними номерами, ніхто  не відповідав, не зміг повідомити Позивача про судове засідання),  ухвалою заступника голови суду  продовжено строк вирішення спору у даній  справі до 19.01.2007р.

Крім того, у судовому засіданні 16.01.2007р. представник Позивача на запитання суду надав згоду на оголошення у засіданні вступної та резолютивної частини рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 13.12.2006р. оголошувалась перерва до 18.12.2006р.

Справа, згідно зі ст. 75 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

30.07.1998р. сторонами укладено договір про постачання природного газу  №1095-ДФ-15/08-98 (далі Договір), за яким Позивач передавав у власність Відповідачеві у 1998р. приподний газ, Відповідач зобов’язався прийняти та оплатити газ на умовах Договору (п. 3.3, 6.1 Договору).

Рішенням арбітражного суду Дніпропетровської області від 10.08.2000р. у справі №20/199 з Відповідача на користь Позивача стягнуто за поставлений за Договором природний газ 80 237,53 грн. основного боргу, 937,01 грн. –витрат на держмито.

11.09.2001р. господарським судом Дніпропетровської області порушено провадження у справі №Б/15/197/01 про банкрутство Відповідача, цією ж ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, який поширюється  на зобов’язання, строки виконання яких настали до подання заяви про порушення справи про банкрутство.

Мораторій вводиться на задоволення всіх вимог кредиторів, крім випадків, передбачених Законом.

Відповідно до п. 4 ст. 12 Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів зокрема не нараховуються неустойка (штраф, пеня) інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов’язань і зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів).

10.01.2006р. затверджено мирову угоду у справі №Б/15/197/01 та провадження у справі припинено. У вказаній ухвалі відображено про повне задоволення вимог кредиторів у справі, у тому числі Позивача, а також визначено порядок погашення боргу Відповідача перед кредиторами.

Суд, приймає позицію Позивача про те, що збитки від інфляції та 3 % річних не є санкцією у розумінні ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом", а також що Позивач не пропустив строк позовної давності для захисту своїх прав та інтересів.

Однак, позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню.

Так, у статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом"  визначено, що мораторій   на   задоволення  вимог  кредиторів  -  зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів),  термін виконання  яких настав   до   дня   введення   мораторію,  і  припинення  заходів, спрямованих  на  забезпечення   виконання   цих   зобов'язань   та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих  до прийняття рішення про введення мораторію. Тобто у випадку введення мораторію, боржник не вправі самостійно задовольняти вимоги кредиторів поза межами справи про банкрутство.

Свої вимоги про стягнення 81 174,54 грн., термін виконання яких настав на момент введення мораторію, Позивач заявив у справі №Б/15/197/01 про банкрутство Відповідача. Господарським судом Дніпропетровської області вимоги Позивача, у встановленому порядку, включено до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до абазу 3 ч.9 ст. 7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом" при проведенні  процедур банкрутства інтереси всіх кредиторів представляє комітет  кредиторів,  створений  відповідно  до  цього Закону.

Частиною 8 ст. 16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом" визначено, що до  компетенції  комітету  кредиторів  належить  прийняття рішення про:…  підготовку та укладення мирової угоди.

Згідно зі ст. 35 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом"  під мировою угодою у справі  про  банкрутство  розуміється домовленість  між  боржником  і кредиторами стосовно відстрочки та (або)  розстрочки,  а також прощення (списання) кредиторами боргів  боржника,  яка  оформляється  угодою  сторін.   Мирова  угода  може  бути  укладена  на  будь-якій  стадії провадження у справі про банкрутство.    Рішення про укладення мирової угоди від  імені  кредиторів приймається  комітетом  кредиторів  більшістю голосів кредиторів - членів  комітету  та  вважається  прийнятим  за  умови,   що   всі кредитори,   вимоги  яких  забезпечені  заставою  майна  боржника, висловили письмову згоду на укладення мирової угоди. Від імені кредиторів мирову угоду підписує голова комітету кредиторів.

Відповідно до ч.2 ст. 37 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом"   мирова  угода  набирає  чинності  з  дня  її  затвердження господарським  судом  і  є  обов'язковою  для боржника (банкрута), кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, кредиторів другої та наступних черг. Тобто, заборгованість, узгоджена  мировою угодою підлягає сплаті у  зазначеній  угодою сумі та на умовах цієї мирової угоди.

Виходячи із визначень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його  банкрутом", Позивачеві були відомі зміст та умови мирової угоди під час її підписання повноважними особами та затвердження судом. Умови мирової угоди для Позивача не гірші ніж для інших кредиторів такої ж черги, про що свідчать постанова Вищого господарського суду України від 16.08.2006р. у справі № Б/15/197/01, якою ухвалу господарського суду Дніпропетровської області у вказаній справі залишено  без змін та ухвалою Верховного Суду України, який ухвалою від 05.10.2006р. відмовив у порушенні касаційного провадження з перегляду наведеної постанови Вищого господарського суду України.

При цьому, Позивач не надав суду доказів того, що він висловлював свою окрему думку та непогодження з умовами мирової угоди у справі №Б/15/197/01.

Крім того, задоволення позовних вимог Позивача у даній справі, після затвердження мирової угоди у справі №Б/15/197/01 про банкрутство Відповідача, може негативно вплинути на виконання мирової угоди, а відповідно на права Відповідача та інших кредиторів, у результаті порушення графіку погашення боргів.

За таких обставин, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 49 ГПК України, судові витрати  слід покласти на Позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 49, 75, 82-85, 115-118 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Витрати у справі покласти на Позивача.

Суддя                                                                                                                С.Г. Юзіков

Рішення підписане 22.01.2007р.