ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.02.07                                                                                           Справа№ 4/3872-26/271

За позовом: Закритого акціонерного товариства з іноземною інвестицією „Запорізький автомобілебудівний завод”, м. Запоріжжя

до відповідача: Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області,           м. Львів

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю „Фірма „Радар”, м. Львів

третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відкрите акціонерне товариство Українська страхова компанія „Гарант-Авто”, м. Київ

Про стягнення 480 569,57 грн.

Суддя  Ю.Б. Деркач

при секретарі: Боровець Я.

Представники:

від позивача  Чеміріс М.А. –представник

від відповідача Червонюк С.Л. –представник

від третьої особи на стороні позивача не з’явився

від третьої особи на стороні відповідача не з’явився

Представникам сторін роз’яснено їх права та обов’язки

передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 19.02.2007 р.

Суть спору: Закрите акціонерне товариство з іноземною інвестицією „Запорізький автомобілебудівний завод”, м. Запоріжжя звернулося до господарського суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, м. Львів за участю третьої особи на стороні відповідача –Відкритого акціонерного товариства Українська страхова компанія „Гарант-Авто”, м. Київ про стягнення 480 569,57 грн.

Ухвалою суду від 17.10.2003 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в засіданні на 06.11.2003 р. Ухвалою суду від 06.11.2003 р. розгляд справи відкладався до 04.12.2003 р. Ухвалою суду від 04.12.2003 р. продовжено строк розгляду спору та розгляд справи відкладався до 20.01.2004 р. Ухвалою суду від 20.01.2004 р. розгляд справи відкладався до 19.02.2004 р. Ухвалою суду від 19.02.2004 р. розгляд справи відкладався до 15.04.2004 р. Ухвалою суду від 15.04.2004 р. розгляд справи відкладався до 11.05.2004 р. Ухвалою суду від 11.05.2004 р. розгляд справи відкладався до 17.06.2004 р. Ухвалою суду від 17.06.2004 р. розгляд справи відкладався до 29.07.2004 р. Ухвалою суду від 29.07.2004 р. призначено по справі судову бухгалтерську експертизу, у зв’язку з чим провадження по справі зупинялося. 31.10.2006 р. в канцелярію господарського суду від Львівського НДІ судових експертиз надійшло повідомлення № 1929 від 25.10.2006 р. про неможливість дачі висновку по поставлених експерту питаннях у зв'язку із неподанням ЗАТ „Запорізький автомобілебудівний завод" додаткових документів, необхідних для складення висновків. Згідно із повідомленням, відсутність вказаних документів унеможливлює проведення експертних досліджень по питаннях, які поставлено в ухвалі про призначення судово-бухгалтерської експертизи від 29.07.2004 р. на предмет відображення в бухгалтерському обліку ЗАТ „Запорізький автомобілебудівний завод" розрахунків з Управлінням МВС України у Л/о згідно Договору         № 9-054А від 04.02.1999 р. та Додаткової угоди від 05.02.1999 р. Ухвалою суду від 10.11.2006 р. поновлено провадження по справі та розгляд справи призначено в судовому засіданні на 27.11.2006 р. Ухвалою суду від    27.11.2006 р. розгляд справи відкладався до 16.01.2007 р. В судовому засіданні 16.01.2007 р. оголошувалась перерва до 13.02.2007 р.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, поясненнях від 09.04.2004 р., 11.06.2004 р., 27.11.2006 р. та 16.01.2007 р. Пояснив, зокрема, що на підставі договору № 9-054А від 04.02.1999 р. відповідач отримав на умовах товарного кредиту під 22% річних 8 автомобілів „Ланос” на загальну суму                     236 117,56 грн. Однак, свої зобов’язання відповідач виконував неналежно, сплатив лише                   76 830,60 грн., після чого виплати припинив. На підставі договору страхування № 0048209 третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виплатила страхове відшкодування в сумі 59 151,00 грн. Усього, заборгованість з  товарного кредиту за період до 16.09.2003 р. становить 205 462,06 грн. Ствердив, що невиконанням договору позивачу завдано збитків у вигляді неотриманих процентів за надання кредиту в сумі 213 810,56 грн. Також просить стягнути 16 991,50 грн. інфляційних втрат та 3% річних за прострочення платежів товарного кредиту та 17 422,69 грн. інфляційних втрат та 3% річних за прострочення платежів по відсотках за надання товарного кредиту.

24.11.2006р. за № 21 позивач уточнив позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 195 737,64 грн., з яких 176 196,72 грн. –заборгованість за автомобілі та                   19 540,92 грн. заборгованість по відсоткам. Просить позов задоволити з врахуванням уточнення позовних вимог.

Представник відповідача позов заперечив з мотивів, викладених у відзиві по справі від 27.11.2006 р., вказав на невідповідність суми заборгованості за автомобілі даним позивача, неправомірність нарахування курсової різниці та процентів, пені, індексу інфляції та трьох відсотків річних. Вважає вимоги позивача щодо стягнення відсотків за користування товарним кредитом неправомірними, оскільки Додаткова угода від 05.02.1999 р. подана позивачем, не є належним доказом наявності заборгованості по договору № 9-054А від 04.02.1999 р., підписана особою, посадове становище якої не визначено, та в подальшому вона не була схвалена відповідачем. Заявив про застосування строку позовної даності, що є підставою для відмови в позові.

Треті особи вимог ухвал суду належним чином не виконали, витребуваних судом документів не надали. Третя особа ВАТ Українська страхова компанія „Гарант-Авто” подала заяву № 16806-1/14 від 07.12.2006 р. про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ст. 75 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників третіх осіб за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне:

04.02.1999 р. між СП ЗАТ „АвтоЗАЗ-ДЕУ” (продавець), правонаступником якого є позивач, відповідачем (покупець) та третьою особою ВАТ „Гарант-Авто” (страховик) було підписано трьохсторонній договір купівлі-продажу № 9-054А. Договір від імені продавця підписано генеральним директором ТзОВ „Фірма „Радар” Лобода Р.Б, який діяв на підставі довіреності № 224/10р від 02.09.1998 р., хоча вказана довіреність була чинна лише до 01.01.1999 р. Доказів наявності у представника позивача належних повноважень підписувати договір № 9-054А від 04.02.1999 р. суду не подано. Згідно з п. 1 договору позивач продає, а відповідач купує на умовах франко-склад продавця автомобіль, а страховик приймає на себе страхування майнової відповідальності інтересів позивача, пов’язаної з невиконанням або неналежним виконанням відповідачем фінансових зобов’язань по договору. Згідно з розд. 2 договору, продавець зобов’язався продати відповідачу 8 автомобілів „Ланос” по ціні                  28 444,00 грн. за одиницю. Відповідач сплачує попередній внесок в сумі 76 829,04 грн. Загальний строк розстрочки визначено 24 місяці з 10.03.1999 р. по 10.02.2001 р. зі сплатою 22% річних за надання розстрочки на залишок суми розстрочки. Пунктом 2.6. договору визначено, що загальна заборгованість за договором визначається в п. 1 Додаткової угоди (додатку № 1), що є невід’ємною частиною цього договору. Окрім цього, згідно із п. 2.8. договору, пункт 3 додаткової угоди повинен містити залишок суми розстрочки, на яку підлягають нарахуванню 22% річних.

Однак, не зважаючи на неодноразові вимоги суду додаткова угода, визначена як додаток № 1 до договору купівлі-продажу № 9-054А від 04.02.1999 р. та його невід’ємна частина, суду не надана. Посилання на додаткову угоду від 05.02.1999 р. про порядок погашення заборгованості Покупцем перед Продавцем по Договору купівлі-продажу в розстрочку № 9054Р від 04.02.1999 р. не заслуговує на увагу, оскільки, як випливає з тексту такої додаткової угоди, вона не є додатком № 1 до договору купівлі-продажу № 9-054А від 04.02.1999 р., а є невід’ємною частиною іншого договору № 9054Р, в п. 1 вона містить іншу суму заборгованості, від імені відповідача додаткова угода підписана особою, повноваження якої не встановлені тощо. Враховуючи, що між сторонами укладено декілька договорів купівлі-продажу на придбання автомобілів „Ланос”, що підтверджується, зокрема, поясненнями представників сторін та листом позивача № 264/нерозб. від 01.07.2003 р., та заперечення відповідачем факту укладення додаткової угоди до договору купівлі-продажу № 9-054А від 04.02.1999 р., суд приходить до висновку, що ті істотні умови договору № 9-054А від 04.02.1999 р., щодо яких за погодженням сторін повинно було бути досягнуто згоди шляхом підписання відповідного додатку, погоджені сторонами не були. Окрім того, не може служити належним доказом досягнутих домовленостей рахунок-фактура від 04.02.1999 р. як така, що є одностороннім документом, складеним на підставі договору, зареєстрованого під іншим номером.

Згідно із ст. 153 ЦК УРСР, якій діяв на час існування спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. При цьому, істотними є не лише ті умови, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а й всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, недосягнення згоди з умов договору, які мали бути погоджені сторонами, зокрема, щодо визначення загальної заборгованості покупця по договору, порядку її погашення тощо, свідчить про неукладеність договору в цілому.

Окрім того, згідно із п. 3.9. договору, сторони зобов’язані погасити марки гербового збору на примірниках договору. Як випливає з Положення про гербовий збір, затвердженого Указом Президента України від 06.11.1998 р. № 1222/98, яке діяло на дату існування спірних правовідносин, з договорів, за якими сторони –суб'єкти господарської діяльності беруть на себе зобов'язання передати майно, виконати роботи, надати послуги, сплатити гроші тощо, а також з договорів, якими вносяться зміни, спрямовані на збільшення суми зазначених договорів, повинен був справлятись гербовий збір шляхом придбання в установах Ощадного банку України марок гербового збору за їх номінальною вартістю та маркування марками гербового збору першої сторінки договору в день його підписання. Відповідно до п. 22 Положення документи, які відповідно до цього Положення підлягають маркуванню і на яких відсутні марки гербового збору, або маркування яких здійснено з порушенням установленого порядку, не можуть використовуватися для підтвердження вимог платника або обставин у разі виникнення спору. Як вбачається з наданих позивачем примірників договору № 9-054А від 04.02.1999 р., вони не марковані марками гербового збору у встановленому законодавством порядку.

Водночас, матеріали справи свідчать, що не зважаючи на неукладеність договору купівлі-продажу № 9-054А від 04.02.1999 р., відносини з придбання автомобілів між сторонами існували. Як випливає з актів приймання-здачі від 05.02.1999 р. №№ 03824, 03821, 03835, 03831, 03859, 03868, 03855, 03872, позивач передав відповідачу автомобілі „Ланос” в кількості вісім штук по ціні 28 592,56 грн. кожен, тобто, на загальну суму 228 740,48 грн.

08.02.1999 р. платіжним дорученням № 99 відповідач сплатив позивачу 76 830,60 грн., які враховані позивачем в рахунок оплати вартості зазначених автомобілів, що підтверджується позовною заявою. З матеріалів справи також вбачається укладення між позивачем (страхувальник) та третьою особою –ВАТ Українська страхова компанія „Гарант-Авто” (страховик) договору № 0048209, згідно із п. 1.1. якого об’єктом страхування за цим договором є суми розстрочених платежів за продані автомобілі згідно відповідних договорів купівлі-продажу товару, укладених з покупцями –юридичними особами. З матеріалів справи вбачається та позивачем визнано, що на виконання зазначеного договору ВАТ Українська страхова компанія „Гарант-Авто” сплатила позивачеві за відповідача загальну суму          59 151,00 грн., що підтверджується, зокрема, змістом позовної заяви та визнавалось позивачем в судових засіданнях.

Таким чином, заборгованість відповідача за поставлені автомобілі з урахуванням проплат, проведених третьою особою, становить 92 758,88 грн. Належних доказів погашення зазначеної суми суду не надано. Згідно із ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР, ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускається. При цьому, твердження відповідача про наявність форс-мажорних обставин –недофінансування управління з боку МВС України, не заслуговують на увагу, оскільки, згідно зі ст. 212 ЦК УРСР, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов’язання.

Однак, у відповідності до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Позивач дізнався про порушення свого права ще у 1999 р., що підтверджується рішенням арбітражного суду Львівської області по справі № 4/1689-13/182 від 22.06.2000 р. яким встановлено, що 13.12.1999 р. Третьою особою було перераховано позивачу 48 787,57 грн. в якості страхового відшкодування за нездійснення відповідачем оплати за отримані на підставі актів приймання-здачі від 05.02.1999 р. №№ 03824, 03821, 03835, 03831, 03859, 03868, 03855, 03872 автомобілі. Таким чином, позивач знав про порушення його прав. Позивачем не доведено суду наявність підстав для поновлення пропущеного строку, таким чином, заява відповідача про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 33 ГПК України, кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи, що інші вимоги позивача також ґрунтуються на умовах неукладеного договору від 04.02.1999 р. № 9-054А, належних доказів наявності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині суду не надано. Згідно із ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків доводиться кредитором, у відповідності із ч. 3 ст. 43 ГПК України господарський суд створив сторонам усі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Однак, не зважаючи на це, саме позивач не надав експерту документи, необхідні для надання висновку з питань, що мають значення для справи, чим унеможливив проведення експертизи  та надання відповідей на запропоновані позивачем питання. Надані позивачем 27.11.2006 р. за № 21 пояснення до розрахунків, податкова накладна № 1386 та інші документи не приймаються судом до уваги в зв’язку з тим, що містять суперечливі відомості та дані, що не могли бути внесені в них на момент виписки даних документів, зокрема, п’ятизначний поштовий індекс, який було впроваджено з 25.12.1999 р. згідно Наказу Державного комітету зв'язку та інформатизації України „Про затвердження та введення в дію системи п'ятизначної поштової індексації” від 18.11.1999 р. № 121, а документи датовані відповідно 08.02.1999 р. та    13.12.1999 р., що свідчить про їх фактичне оформлення після 25.12.1999р.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги необгрунтовані, безпідставні та такі, що до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 76, 153 ЦК УРСР та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 82, 83, 84, 85, 115 ГПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

1.          У задоволенні позову відмовити повністю.

2.          Судові витрати покласти на позивача.

Суддя                                                                                                       Деркач Ю.Б.