ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2007 р.                                                                         Справа №5/274

за позовом  Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, пл. Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область, 39614

до  Відкритого акціонерного товариства "Кременчуцьке АТП-15307", вул. Київська, 65/2, м. Кременчук, Полтавська область, 39613

про  визнання договору недійсним

Суддя  Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача:   Міщенко М.В., юрисконсульт, Вигодський С.В., адвокат

від відповідача:   Горбенко Т.В., адвокат

від третьої особи:  не з"явився

Рішення приймається в умовах перерви оголошеної в судовому засіданні від 10.07.2007р.
За згодою сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглядається позовна заява Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області до ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»про визнання договору на виконання транспортних послуг щодо перевезення пасажирів на міських маршрутах м. Кременчука від 15.01.2003р. №18,  недійсним.
Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та просив розглянути справу в порядку господарського судочинства, визнати спірний договір недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, виходити за межі позовних вимог для захисту його прав, а також стягнути з відповідача судові витрати –державне мито в сумі 85,00грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 118,00грн.
Виходячи із суб’єктного складу сторін та з урахуванням суті спірних правовідносин, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Відповідачем заявлено клопотання про здійснення фіксації судового процесу технічними засобами. Клопотання з погляду на положення ст. 811 ГПК України підлягає задоволенню.
Позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову повністю, посилаючись на їх необґрунтованість та збіг строку позовної давності.

Представник третьої особи повторно в судове засідання не з’явився, відзиву на позовну заяву не надав, хоча був обізнаний про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

в с т а н о в и в:

Між сторонами, повноважними їх представниками, було підписано з протоколом розбіжностей, договір на виконання транспортних послуг щодо перевезення пасажирів на міських маршрутах м. Кременчука від 15.01.2003р. №18, за яким відповідач мав надавати послуги пасажирським автомобільним транспортом на міських маршрутах №№2, 2а, 3а, 4, 7, 9, 12, 27, 28 на підставі погоджених тарифів (п.п. 2.1.-2.2. договору) строком до 15.01.2006р.
Згідно преамбули оскаржуваного договору, він укладений на підставі Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанов Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02.1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», а також рішення позивача від 03.12.1999р. №1729 «Про порядок проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом в м. Кременчуці», протоколів конкурсної комісії.
Сторони вживали заходів врегулювання розбіжностей оскаржуваного договору:
- відповідач не погодився із п.п. 2.2., 2.3., 2.6., 2.7., 3.8., 3.10., 4.4., що підтверджується записом голови правління ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»(на час підписання угоди –Ю.В. КІРЄЄВИМ) та протоколом розбіжностей (без зазначення дати його складання і часу підписання повноважними представниками сторін) (мається в мат.справи);
- позивач підписав протокол розбіжностей із «Зауваження до протоколу розбіжностей до Договору…»(маються в мат.справи), згідно яких останній не погодився із протоколом розбіжностей, в частині п.п. 2.6., 3.8. Договору;
- відповідач замість протоколу узгодження розбіжностей до договору надіслав позивачеві лист від 14.03.2003р. №04/08-197 (мається в мат. справи), в якому, хоча він й погодився із вищевказаними зауваженнями не вказавши обсягу узгодження розбіжностей (повністю чи частково), але одночасно запропонував, викласти п.3.8. договору в іншій редакції ніж, передбачено як договором, так й протоколом розбіжностей, зауваженнями до нього позивача і, фактично цей пункт договору залишився не врегульованим;
- договір не містить чітких даних про день підписання договору, але маються вказівки на його погодження заступником міського голови Єгоровим від 01.04.2003р. та, на протокол розбіжностей і лист відповідача від 14.03.2003р. №04/08-197 зареєстрований позивачем по вхідній кореспонденції за №04-35/428 від 14.03.2003р.
- сторони, доказів звернення до господарського суду з приводу спору при укладенні чи зміні договорів в порядку, передбаченому положеннями ст. ст. 10-11 ГПК України (в редакції від 02.07. 2002р. –на час підписання сторонами договору) не надали, а їх представники підтвердили, що до суду для вирішення переддоговірного спору, не зверталися;
- усі умови договору без заперечень погоджені у січні 2006р. при продовжені його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем. До цього часу, оскаржуваний договір з погляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Доводи позивача, викладені у позовній заяві та поясненнях суду щодо несвоєчасного повернення йому відповідачем протоколу розбіжностей не відповідають наявним документам та обставинам справи, а тому відхиляються судом як безпідставні. Проте, суд погоджується із позивачем, в тій частині, що до січня 2006р. неузгоджений договір вважався не укладеним, а тому не тягне за собою правових наслідків для сторін в ньому, оскільки між ними не було досягнуто згоди по усіх його умовах (зокрема, п.3.8. договору в редакції відповідача, який містить істотну умову про розрахунки –«Здійснювати перевезення пільгових категорій громадян за рахунок коштів, що надходять із відповідних бюджетів згідно із Законом України «Про автомобільний транспорт»).
Суд погоджується із доводами позивача в тій частині, що він до січня 2006р. не узгоджував редакцію п.3.8. договору, оскільки відсутні відповідні належні та допустимі докази (відповідь на пропозицію від 14.03.2003р., протокол узгодження розбіжностей або інший письмовий документ, який підтверджував би погодження).
Позивач –Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради є органом місцевого самоврядування –бюджетною установою, що утримується за рахунок міського бюджету та, відповідач - ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»є юридичною особою, самостійним господарюючим суб’єктом та не належить до комунальної форми власності.
Спірний договір врегульовував між сторонами відносин щодо організації перевезення громадян (мешканців м. Кременчука) громадським пасажирським автомобільним транспортом усіх категорій (пільгових, платних), в тому числі, за рахунок як пасажирів, так й місцевого і Державного бюджету України в межах трансфертів, передбачених на відповідний рік.
Позивач вважає, що договір порушує його законні права та інтереси територіальної громади, оскільки він укладений в супереч вимогам Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, Бюджетного кодексу України, внаслідок чого, мають місце зловживання відповідачем своїми правами у спірному договорі, оскільки перевірити дійсні прямі витрати останнього не передбачається можливим, а витрачання коштів здійснюється поза бюджетним кошторисом міста.
Відповідач заперечуючи проти позову вказує, що договір укладений у відповідності із законом, а тому підстав для задоволення позову не вбачає.
Суд погоджується із запереченнями відповідача в частині, що стосується неправильного застосування позивачем норм матеріального права, зокрема, положень ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.) та ГК України, оскільки відповідні норми застосуються лише до тих правовідносин, які виникли або продовжують існувати після набрання чинності цими кодексами. Таким чином, суд застосовує ті норми, які діяли на момент складання оскаржуваного договору.
Разом з цим, суд не може погодитись із наступними доводами відповідача, що:
- спірні правовідносини виникли із договору перевезення і претензій позивача до відповідача як перевізника, а тому для позивача є обов’язковим дотримання порядку досудового врегулювання спору та застосовується скорочений строк позовної давності у шість місяців, - оскільки із суті договору, правовідносини між сторонами витікають саме з угод про надання послуг, а не перевезення та, вимоги позивача в суді не пов’язані із претензіями до відповідача щодо якісних  показників;
- доказами дотримання сторонами у спірному договорі вимог Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ є лише сама преамбула договору, зазначені в ній нормативні акти, протоколи конкурсної комісії по визначенню переможця на право здійснення перевезень пасажирів, - оскільки зазначеним Законом №1490-ІІ визначений окремий порядок проведення тендерів і документи на підтвердження його проведення, тобто застосування цього Закону є обов’язковим до усіх закупівель товарів (робіт, послуг), розрахунки по яких здійснюється як за рахунок місцевих бюджетів, так й Державного бюджету України при умові, якщо сума такої закупівлі товарів (робіт, послуг) перевищує встановлений Законом розмір; конкурс по визначенню переможця та відповідний договір закріплюють лише право відповідача на надання послуг з перевезень пасажирів та, Закон №1490-ІІ не застосовується, якщо угода не передбачає закупівлі послуг відповідача за рахунок бюджетних коштів. Проте, із обставин справи та п.п. 2.2., 2.6., 3.8. договору вбачається додаткова (окрім оплати пасажирами вартості проїзду) закупівля послуг –для пільгових категорій населення без внесення плати та компенсація різниці в тарифах, що вказує на ціну як істотну умову договору і обов’язковість проведення тендеру за наслідками якого відповідач був би зобов’язаний передбачити відповідні витрати у бюджеті на відповідний рік; цей Закон застосовується до усіх закупівель робіт чи послуг за рахунок бюджетних коштів;
Відповідач отримав за спірним договором, зокрема, від пасажирів –1 934 583,00грн. у 2004р., з місцевого бюджету (від позивача) –1 454 490,00грн. за 2003р., з Державного бюджету України - 3 968 200,00грн. та інші платежі за окремі роки протягом 2003-2006рр., що не заперечується сторонами та, підтверджується «Звітом про доходи і витрати на автомобільних перевезеннях ф.№23 за січень-грудень 2004 року», довідкою фінансового управління Кременчуцької міської ради від 09.07.2007р. №01-42/557, Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ, рішенням господарського суду Полтавської області, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України у справі №10/128 (усі перелічені док. маються в мат. справи).
- набрання чинності оскаржуваним договором з моменту його підписання, оскільки, з погляду на положення ст. 153 ЦК УРСР, він вважається укладеним з моменту досягнення усіх істотних його умов;
- позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності з підстав передбачених ст. ст. 48, 49 ЦК УРСР не застосовуються, окрім випадків, передбачених ст. ст. 56 і 57 ЦК УРСР. На ці обставини звертав увагу господарських судів, Вищий господарський суд України у п.п. 3, 3.3. роз’яснень від 12.03.1999р. №02-5/11 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»;
Суд дослідивши матеріали справи, обговоривши усі її обставини, заслухавши пояснення представників сторін вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Усі умови договору без заперечень погоджені лише у січні 2006р. при продовжені дії його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем на підтвердження своїх заперечень цих вимог. З цими обставинами погодився й позивач. До цього часу, оскаржуваний договір з огляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Спірний договір за своєю правовою природою, із суті правовідносин є договором про надання послуг та, оплата розрахунки за яким здійснюються як пасажирами (користувачами послуг), так й за рахунок місцевого бюджету та Державного бюджету України.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно із ч.ч. 1, 4, 6 ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі для товару (товарів), послуги (послуг) становить або перевищує 20 тисяч гривень, а для робіт - 50 тисяч гривень. Забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата розпорядником державних коштів товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, передбачених цим Законом. Підприємства здійснюють закупівлю товарів, робіт і послуг за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів на загальних засадах у порядку, визначеному цим Законом.
Сторонами та матеріалами справи підтверджено, що фактична сукупна вартість послуг та пов’язаних з їх наданням витрат за спірним договором істотно перевищує, визначений Законом граничний розмір. Ці обставини підтверджуються не тільки поясненнями учасників судового процесу, але й наявним в матеріалах справи Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ в Полтавській області від 29.08.2005р. (стор.32-34), довідкою УДК у Полтавській області, а також судовими рішеннями у справі по спору між тими ж сторонами №10/126.
Закони України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02. 1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту»не звільняють сторони від обов’язку дотримуватися вимог Закону №1490-ІІ.
Згідно із ст. 34 вказаного Закону, договір набирає чинності з дня його підписання замовником та учасником, визначеним переможцем процедури закупівлі, згідно з цим Законом. Замовник укладає договори про закупівлю після затвердження відповідного бюджету. Істотною умовою договору про закупівлю є можливість зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від умов цінової пропозиції учасника - переможця процедури закупівлі, крім випадків зменшення ціни пропозиції, у порядку, передбаченому цим Законом, та не повинні змінюватися після підписання договору про закупівлю, крім випадків, коригування ціни договору в разі отримання відповідного позитивного висновку Комісії. Жодна процедура, передбачена цим Законом сторонами не була дотримана.
Недійсність оскаржуваного договору прямо передбачена ч.3 ст. 34 Закону №1490-ІІ.
Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України (в редакції 2003р.) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.
Згідно із п.3, 3.3. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»: «Угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від рішення суду і волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди. Правові наслідки таких угод настають лише у вигляді повернення сторін у початковий стан або в інших формах, передбачених законом. Це, зокрема, угоди, які підпадають під ознаки статей 48, 49, 50, 58 Цивільного кодексу, а також укладені з порушенням форми, якщо законом спеціально передбачено таку форму (стаття 46 і частина перша статті 47 Цивільного кодексу)»; «Недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.»
Разом з цим, із змісту договору вбачається, що він може бути припинений лише на майбутнє, оскільки факт надання послуг відповідачем за 2003р. визнаний рішенням господарського суду Полтавської області у справі №10/216, яке набрало законної сили.
Згідно із п. 3.2. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення (частина перша статті 59 Цивільного кодексу). Виняток з цього правила становлять угоди, зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними. У такому випадку одночасно з визнанням угоди недійсною господарський суд повинен зазначити у рішенні, що вона припиняється лише на майбутнє (частина друга статті 59 Цивільного кодексу). Визнання угоди недійсною як з моменту її укладення, так і лише на майбутнє тягне, залежно від підстав такого визнання, майнові наслідки, передбачені статтями 48 - 58 Цивільного кодексу.
Таким чином, вимога позивача про застосування реституції у вигляді стягнення з відповідача коштів в сумі 1 452 672,00грн. задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 48, 59, 153 ЦК України, ст. ст. 49, 83-85 ГПК України, суд, -

Між сторонами, повноважними їх представниками, було підписано з протоколом розбіжностей, договір на виконання транспортних послуг щодо перевезення пасажирів на міських маршрутах м. Кременчука від 15.01.2003р. №18, за яким відповідач мав надавати послуги пасажирським автомобільним транспортом на міських маршрутах №№2, 2а, 3а, 4, 7, 9, 12, 27, 28 на підставі погоджених тарифів (п.п. 2.1.-2.2. договору) строком до 15.01.2006р.
Згідно преамбули оскаржуваного договору, він укладений на підставі Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанов Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02.1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», а також рішення позивача від 03.12.1999р. №1729 «Про порядок проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом в м. Кременчуці», протоколів конкурсної комісії.
Сторони вживали заходів врегулювання розбіжностей оскаржуваного договору:
- відповідач не погодився із п.п. 2.2., 2.3., 2.6., 2.7., 3.8., 3.10., 4.4., що підтверджується записом голови правління ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»(на час підписання угоди –Ю.В. КІРЄЄВИМ) та протоколом розбіжностей (без зазначення дати його складання і часу підписання повноважними представниками сторін) (мається в матеріалах справи);
- позивач підписав протокол розбіжностей із «Зауваження до протоколу розбіжностей до Договору…»(маються в матеріалах справи), згідно яких останній не погодився із протоколом розбіжностей, в частині п.п. 2.6., 3.8. Договору;
- відповідач замість протоколу узгодження розбіжностей до договору надіслав позивачеві лист від 14.03.2003р. №04/08-197 (мається в мат. справи), в якому, хоча він й погодився із вищевказаними зауваженнями не вказавши обсягу узгодження розбіжностей (повністю чи частково), але одночасно запропонував, викласти п.3.8. договору в іншій редакції ніж, передбачено як договором, так й протоколом розбіжностей, зауваженнями до нього позивача і, фактично цей пункт договору залишився не врегульованим;
- договір не містить чітких даних про день підписання договору, але маються вказівки на його погодження заступником міського голови Єгоровим від 01.04.2003р. та, на протокол розбіжностей і лист відповідача від 14.03.2003р. №04/08-197 зареєстрований позивачем по вхідній кореспонденції за №04-35/428 від 14.03.2003р.
- сторони, доказів звернення до господарського суду з приводу спору при укладенні чи зміні договорів в порядку, передбаченому положеннями ст. ст. 10-11 ГПК України (в редакції від 02.07. 2002р. –на час підписання сторонами договору) не надали, а їх представники підтвердили, що до суду для вирішення переддоговірного спору, не зверталися;
- усі умови договору без заперечень погоджені у січні 2006р. при продовжені його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем. До цього часу, оскаржуваний договір з погляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Доводи позивача, викладені у позовній заяві та поясненнях суду щодо несвоєчасного повернення йому відповідачем протоколу розбіжностей не відповідають наявним документам та обставинам справи, а тому відхиляються судом як безпідставні. Проте, суд погоджується із позивачем, в тій частині, що до січня 2006р. неузгоджений договір вважався не укладеним, а тому не тягне за собою правових наслідків для сторін в ньому, оскільки між ними не було досягнуто згоди по усіх його умовах (зокрема, п.3.8. договору в редакції відповідача, який містить істотну умову про розрахунки –«Здійснювати перевезення пільгових категорій громадян за рахунок коштів, що надходять із відповідних бюджетів згідно із Законом України «Про автомобільний транспорт»).
Суд погоджується із доводами позивача в тій частині, що він до січня 2006р. не узгоджував редакцію п.3.8. договору, оскільки відсутні відповідні належні та допустимі докази (відповідь на пропозицію від 14.03.2003р., протокол узгодження розбіжностей або інший письмовий документ, який підтверджував би погодження).
Позивач –Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради є органом місцевого самоврядування –бюджетною установою, що утримується за рахунок міського бюджету та, відповідач - ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»є юридичною особою, самостійним господарюючим суб’єктом та не належить до комунальної форми власності.

Спірний договір врегульовував між сторонами відносин щодо організації перевезення громадян (мешканців м. Кременчука) громадським пасажирським автомобільним транспортом усіх категорій (пільгових, платних), в тому числі, за рахунок як пасажирів, так й місцевого і Державного бюджету України в межах трансфертів, передбачених на відповідний рік.
Позивач вважає, що договір порушує його законні права та інтереси територіальної громади, оскільки він укладений в супереч вимогам Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, Бюджетного кодексу України, внаслідок чого, мають місце зловживання відповідачем своїми правами у спірному договорі, оскільки перевірити дійсні прямі витрати останнього не передбачається можливим, а витрачання коштів здійснюється поза бюджетним кошторисом міста.
Відповідач заперечуючи проти позову вказує, що договір укладений у відповідності із законом, а тому підстав для задоволення позову не вбачає.
Суд погоджується із запереченнями відповідача в частині, що стосується неправильного застосування позивачем норм матеріального права, зокрема, положень ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.) та ГК України, оскільки відповідні норми застосуються лише до тих правовідносин, які виникли або продовжують існувати після набрання чинності цими кодексами. Таким чином, суд застосовує ті норми, які діяли на момент складання оскаржуваного договору.
Разом з цим, суд не може погодитись із наступними доводами відповідача, що:
- спірні правовідносини виникли із договору перевезення і претензій позивача до відповідача як перевізника, а тому для позивача є обов’язковим дотримання порядку досудового врегулювання спору та застосовується скорочений строк позовної давності у шість місяців, - оскільки із суті договору, правовідносини між сторонами витікають саме з угод про надання послуг, а не перевезення та, вимоги позивача в суді не пов’язані із претензіями до відповідача щодо якісних  показників;
- доказами дотримання сторонами у спірному договорі вимог Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ є лише сама преамбула договору, зазначені в ній нормативні акти, протоколи конкурсної комісії по визначенню переможця на право здійснення перевезень пасажирів, - оскільки зазначеним Законом №1490-ІІ визначений окремий порядок проведення тендерів і документи на підтвердження його проведення, тобто застосування цього Закону є обов’язковим до усіх закупівель товарів (робіт, послуг), розрахунки по яких здійснюється як за рахунок місцевих бюджетів, так й Державного бюджету України при умові, якщо сума такої закупівлі товарів (робіт, послуг) перевищує встановлений Законом розмір; конкурс по визначенню переможця та відповідний договір закріплюють лише право відповідача на надання послуг з перевезень пасажирів та, Закон №1490-ІІ не застосовується, якщо угода не передбачає закупівлі послуг відповідача за рахунок бюджетних коштів. Проте, із обставин справи та п.п. 2.2., 2.6., 3.8. договору вбачається додаткова (окрім оплати пасажирами вартості проїзду) закупівля послуг –для пільгових категорій населення без внесення плати та компенсація різниці в тарифах, що вказує на ціну як істотну умову договору і обов’язковість проведення тендеру за наслідками якого відповідач був би зобов’язаний передбачити відповідні витрати у бюджеті на відповідний рік; цей Закон застосовується до усіх закупівель робіт чи послуг за рахунок бюджетних коштів;
Відповідач отримав за спірним договором, зокрема, від пасажирів –1 934 583,00грн. у 2004р., з місцевого бюджету (від позивача) –1 454 490,00грн. за 2003р., з Державного бюджету України - 3 968 200,00грн. та інші платежі за окремі роки протягом 2003-2006рр., що не заперечується сторонами та, підтверджується «Звітом про доходи і витрати на автомобільних перевезеннях ф.№23 за січень-грудень 2004 року», довідкою фінансового управління Кременчуцької міської ради від 09.07.2007р. №01-42/557, Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ, рішенням господарського суду Полтавської області, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України у справі №10/128 (усі перелічені док. маються в мат. справи).
- набрання чинності оскаржуваним договором з моменту його підписання, оскільки, з погляду на положення ст. 153 ЦК УРСР, він вважається укладеним з моменту досягнення усіх істотних його умов;
- позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності з підстав передбачених ст. ст. 48, 49 ЦК УРСР не застосовуються, окрім випадків, передбачених ст. ст. 56 і 57 ЦК УРСР. На ці обставини звертав увагу господарських судів, Вищий господарський суд України у п.п. 3, 3.3. роз’яснень від 12.03.1999р. №02-5/11 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»;
Суд дослідивши матеріали справи, обговоривши усі її обставини, заслухавши пояснення представників сторін вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Усі умови договору без заперечень погоджені лише у січні 2006р. при продовжені дії його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем на підтвердження своїх заперечень цих вимог. З цими обставинами погодився й позивач. До цього часу, оскаржуваний договір з огляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Спірний договір за своєю правовою природою, із суті правовідносин є договором про надання послуг та, оплата розрахунки за яким здійснюються як пасажирами (користувачами послуг), так й за рахунок місцевого бюджету та Державного бюджету України.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно із ч.ч. 1, 4, 6 ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі для товару (товарів), послуги (послуг) становить або перевищує 20 тисяч гривень, а для робіт - 50 тисяч гривень. Забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата розпорядником державних коштів товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, передбачених цим Законом. Підприємства здійснюють закупівлю товарів, робіт і послуг за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів на загальних засадах у порядку, визначеному цим Законом.
Сторонами та матеріалами справи підтверджено, що фактична сукупна вартість послуг та пов’язаних з їх наданням витрат за спірним договором істотно перевищує, визначений Законом граничний розмір. Ці обставини підтверджуються не тільки поясненнями учасників судового процесу, але й наявним в матеріалах справи Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ в Полтавській області від 29.08.2005р. (стор.32-34), довідкою УДК у Полтавській області, а також судовими рішеннями у справі по спору між тими ж сторонами №10/126.
Закони України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02. 1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту»не звільняють сторони від обов’язку дотримуватися вимог Закону №1490-ІІ.
Згідно із ст. 34 вказаного Закону, договір набирає чинності з дня його підписання замовником та учасником, визначеним переможцем процедури закупівлі, згідно з цим Законом. Замовник укладає договори про закупівлю після затвердження відповідного бюджету. Істотною умовою договору про закупівлю є можливість зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від умов цінової пропозиції учасника - переможця процедури закупівлі, крім випадків зменшення ціни пропозиції, у порядку, передбаченому цим Законом, та не повинні змінюватися після підписання договору про закупівлю, крім випадків, коригування ціни договору в разі отримання відповідного позитивного висновку Комісії. Жодна процедура, передбачена цим Законом сторонами не була дотримана.
Недійсність оскаржуваного договору прямо передбачена ч.3 ст. 34 Закону №1490-ІІ.
Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України (в редакції 2003р.) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.
Згідно із п.3, 3.3. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»: «Угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від рішення суду і волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди. Правові наслідки таких угод настають лише у вигляді повернення сторін у початковий стан або в інших формах, передбачених законом. Це, зокрема, угоди, які підпадають під ознаки статей 48, 49, 50, 58 Цивільного кодексу, а також укладені з порушенням форми, якщо законом спеціально передбачено таку форму (стаття 46 і частина перша статті 47 Цивільного кодексу)»; «Недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.»
Разом з цим, із змісту договору вбачається, що він може бути припинений лише на майбутнє, оскільки факт надання послуг відповідачем за 2003р. визнаний рішенням господарського суду Полтавської області у справі №10/216, яке набрало законної сили.
Згідно із п. 3.2. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення (частина перша статті 59 Цивільного кодексу). Виняток з цього правила становлять угоди, зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними. У такому випадку одночасно з визнанням угоди недійсною господарський суд повинен зазначити у рішенні, що вона припиняється лише на майбутнє (частина друга статті 59 Цивільного кодексу). Визнання угоди недійсною як з моменту її укладення, так і лише на майбутнє тягне, залежно від підстав такого визнання, майнові наслідки, передбачені статтями 48 - 58 Цивільного кодексу.
Таким чином, вимога позивача про застосування реституції у вигляді стягнення з відповідача коштів в сумі 1 452 672,00грн. задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 48, 59, 153 ЦК України, ст. ст. 49, 83-85 ГПК України, суд, -

Спірний договір врегульовував між сторонами відносин щодо організації перевезення громадян (мешканців м. Кременчука) громадським пасажирським автомобільним транспортом усіх категорій (пільгових, платних), в тому числі, за рахунок як пасажирів, так й місцевого і Державного бюджету України в межах трансфертів, передбачених на відповідний рік.

Позивач вважає, що договір порушує його законні права та інтереси територіальної громади, оскільки він укладений в супереч вимогам Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, Бюджетного кодексу України, внаслідок чого, мають місце зловживання відповідачем своїми правами у спірному договорі, оскільки перевірити дійсні прямі витрати останнього не передбачається можливим, а витрачання коштів здійснюється поза бюджетним кошторисом міста.

Відповідач заперечуючи проти позову вказує, що договір укладений у відповідності із законом, а тому підстав для задоволення позову не вбачає.

Суд погоджується із запереченнями відповідача в частині, що стосується неправильного застосування позивачем норм матеріального права, зокрема, положень ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.) та ГК України, оскільки відповідні норми застосуються лише до тих правовідносин, які виникли або продовжують існувати після набрання чинності цими кодексами. Таким чином, суд застосовує ті норми, які діяли на момент складання оскаржуваного договору.

Разом з цим, суд не може погодитись із наступними доводами відповідача, що:

- спірні правовідносини виникли із договору перевезення і претензій позивача до відповідача як перевізника, а тому для позивача є обов’язковим дотримання порядку досудового врегулювання спору та застосовується скорочений строк позовної давності у шість місяців, - оскільки із суті договору, правовідносини між сторонами витікають саме з угод про надання послуг, а не перевезення та, вимоги позивача в суді не пов’язані із претензіями до відповідача щодо якісних  показників;

- доказами дотримання сторонами у спірному договорі вимог Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ є лише сама преамбула договору, зазначені в ній нормативні акти, протоколи конкурсної комісії по визначенню переможця на право здійснення перевезень пасажирів, - оскільки зазначеним Законом №1490-ІІ визначений окремий порядок проведення тендерів і документи на підтвердження його проведення, тобто застосування цього Закону є обов’язковим до усіх закупівель товарів (робіт, послуг), розрахунки по яких здійснюється як за рахунок місцевих бюджетів, так й Державного бюджету України при умові, якщо сума такої закупівлі товарів (робіт, послуг) перевищує встановлений Законом розмір; конкурс по визначенню переможця та відповідний договір закріплюють лише право відповідача на надання послуг з перевезень пасажирів та, Закон №1490-ІІ не застосовується, якщо угода не передбачає закупівлі послуг відповідача за рахунок бюджетних коштів. Проте, із обставин справи та п.п. 2.2., 2.6., 3.8. договору вбачається додаткова (окрім оплати пасажирами вартості проїзду) закупівля послуг –для пільгових категорій населення без внесення плати та компенсація різниці в тарифах, що вказує на ціну як істотну умову договору і обов’язковість проведення тендеру за наслідками якого відповідач був би зобов’язаний передбачити відповідні витрати у бюджеті на відповідний рік; цей Закон застосовується до усіх закупівель робіт чи послуг за рахунок бюджетних коштів;

Відповідач отримав за спірним договором, зокрема, від пасажирів –1934583,00грн. у 2004р., з місцевого бюджету (від позивача) –1454490,00грн. за 2003р., з Державного бюджету України - 3968200,00 грн. та інші платежі за окремі роки протягом 2003-2006рр., що не заперечується сторонами та, підтверджується «Звітом про доходи і витрати на автомобільних перевезеннях ф.№23 за січень-грудень 2004 року», довідкою фінансового управління Кременчуцької міської ради від 09.07.2007р. №01-42/557, Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ, рішенням господарського суду Полтавської області, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України у справі №10/128 (усі перелічені док. маються в мат. справи).

- набрання чинності оскаржуваним договором з моменту його підписання, оскільки, з погляду на положення ст. 153 ЦК УРСР, він вважається укладеним з моменту досягнення усіх істотних його умов;

- позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності з підстав передбачених ст. ст. 48, 49 ЦК УРСР не застосовуються, окрім випадків, передбачених ст. ст. 56 і 57 ЦК УРСР. На ці обставини звертав увагу господарських судів, Вищий господарський суд України у п.п. 3, 3.3. роз’яснень від 12.03.1999р. №02-5/11 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»;

Суд дослідивши матеріали справи, обговоривши усі її обставини, заслухавши пояснення представників сторін вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Усі умови договору без заперечень погоджені лише у січні 2006р. при продовжені дії його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем на підтвердження своїх заперечень цих вимог. З цими обставинами погодився й позивач. До цього часу, оскаржуваний договір з огляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Спірний договір за своєю правовою природою, із суті правовідносин є договором про надання послуг та, оплата розрахунки за яким здійснюються як пасажирами (користувачами послуг), так й за рахунок місцевого бюджету та Державного бюджету України.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно із ч.ч. 1, 4, 6 ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі для товару (товарів), послуги (послуг) становить або перевищує 20 тисяч гривень, а для робіт - 50 тисяч гривень. Забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата розпорядником державних коштів товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, передбачених цим Законом. Підприємства здійснюють закупівлю товарів, робіт і послуг за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів на загальних засадах у порядку, визначеному цим Законом.
Сторонами та матеріалами справи підтверджено, що фактична сукупна вартість послуг та пов’язаних з їх наданням витрат за спірним договором істотно перевищує, визначений Законом граничний розмір. Ці обставини підтверджуються не тільки поясненнями учасників судового процесу, але й наявним в матеріалах справи Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ в Полтавській області від 29.08.2005р. (стор.32-34), довідкою УДК у Полтавській області, а також судовими рішеннями у справі по спору між тими ж сторонами №10/126.
Закони України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02. 1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту»не звільняють сторони від обов’язку дотримуватися вимог Закону №1490-ІІ.
Згідно із ст. 34 вказаного Закону, договір набирає чинності з дня його підписання замовником та учасником, визначеним переможцем процедури закупівлі, згідно з цим Законом. Замовник укладає договори про закупівлю після затвердження відповідного бюджету. Істотною умовою договору про закупівлю є можливість зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від умов цінової пропозиції учасника - переможця процедури закупівлі, крім випадків зменшення ціни пропозиції, у порядку, передбаченому цим Законом, та не повинні змінюватися після підписання договору про закупівлю, крім випадків, коригування ціни договору в разі отримання відповідного позитивного висновку Комісії. Жодна процедура, передбачена цим Законом сторонами не була дотримана.
Недійсність оскаржуваного договору прямо передбачена ч.3 ст. 34 Закону №1490-ІІ.
Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України (в редакції 2003р.) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.
Згідно із п.3, 3.3. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»: «Угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від рішення суду і волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди. Правові наслідки таких угод настають лише у вигляді повернення сторін у початковий стан або в інших формах, передбачених законом. Це, зокрема, угоди, які підпадають під ознаки статей 48, 49, 50, 58 Цивільного кодексу, а також укладені з порушенням форми, якщо законом спеціально передбачено таку форму (стаття 46 і частина перша статті 47 Цивільного кодексу"); "Недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов"язків, тому

до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не

Згідно преамбули оскаржуваного договору, він укладений на підставі Законів України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанов Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02.1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту», а також рішення позивача від 03.12.1999р. №1729 «Про порядок проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом в м. Кременчуці», протоколів конкурсної комісії.
Сторони вживали заходів врегулювання розбіжностей оскаржуваного договору:
- відповідач не погодився із п.п. 2.2., 2.3., 2.6., 2.7., 3.8., 3.10., 4.4., що підтверджується записом голови правління ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»(на час підписання угоди –Ю.В. КІРЄЄВИМ) та протоколом розбіжностей (без зазначення дати його складання і часу підписання повноважними представниками сторін) (мається в мат.справи);
- позивач підписав протокол розбіжностей із «Зауваження до протоколу розбіжностей до Договору…»(маються в мат.справи), згідно яких останній не погодився із протоколом розбіжностей, в частині п.п. 2.6., 3.8. Договору;
- відповідач замість протоколу узгодження розбіжностей до договору надіслав позивачеві лист від 14.03.2003р. №04/08-197 (мається в мат. справи), в якому, хоча він й погодився із вищевказаними зауваженнями не вказавши обсягу узгодження розбіжностей (повністю чи частково), але одночасно запропонував, викласти п.3.8. договору в іншій редакції ніж, передбачено як договором, так й протоколом розбіжностей, зауваженнями до нього позивача і, фактично цей пункт договору залишився не врегульованим;
- договір не містить чітких даних про день підписання договору, але маються вказівки на його погодження заступником міського голови Єгоровим від 01.04.2003р. та, на протокол розбіжностей і лист відповідача від 14.03.2003р. №04/08-197 зареєстрований позивачем по вхідній кореспонденції за №04-35/428 від 14.03.2003р.
- сторони, доказів звернення до господарського суду з приводу спору при укладенні чи зміні договорів в порядку, передбаченому положеннями ст. ст. 10-11 ГПК України (в редакції від 02.07. 2002р. –на час підписання сторонами договору) не надали, а їх представники підтвердили, що до суду для вирішення переддоговірного спору, не зверталися;
- усі умови договору без заперечень погоджені у січні 2006р. при продовжені його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем. До цього часу, оскаржуваний договір з погляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Доводи позивача, викладені у позовній заяві та поясненнях суду щодо несвоєчасного повернення йому відповідачем протоколу розбіжностей не відповідають наявним документам та обставинам справи, а тому відхиляються судом як безпідставні. Проте, суд погоджується із позивачем, в тій частині, що до січня 2006р. неузгоджений договір вважався не укладеним, а тому не тягне за собою правових наслідків для сторін в ньому, оскільки між ними не було досягнуто згоди по усіх його умовах (зокрема, п.3.8. договору в редакції відповідача, який містить істотну умову про розрахунки –«Здійснювати перевезення пільгових категорій громадян за рахунок коштів, що надходять із відповідних бюджетів згідно із Законом України «Про автомобільний транспорт»).
Суд погоджується із доводами позивача в тій частині, що він до січня 2006р. не узгоджував редакцію п.3.8. договору, оскільки відсутні відповідні належні та допустимі докази (відповідь на пропозицію від 14.03.2003р., протокол узгодження розбіжностей або інший письмовий документ, який підтверджував би погодження).
Позивач –Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради є органом місцевого самоврядування –бюджетною установою, що утримується за рахунок міського бюджету та, відповідач - ВАТ «Кременчуцьке АТП-15307»є юридичною особою, самостійним господарюючим суб’єктом та не належить до комунальної форми власності.
Спірний договір врегульовував між сторонами відносин щодо організації перевезення громадян (мешканців м. Кременчука) громадським пасажирським автомобільним транспортом усіх категорій (пільгових, платних), в тому числі, за рахунок як пасажирів, так й місцевого і Державного бюджету України в межах трансфертів, передбачених на відповідний рік.
Позивач вважає, що договір порушує його законні права та інтереси територіальної громади, оскільки він укладений в супереч вимогам Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, Бюджетного кодексу України, внаслідок чого, мають місце зловживання відповідачем своїми правами у спірному договорі, оскільки перевірити дійсні прямі витрати останнього не передбачається можливим, а витрачання коштів здійснюється поза бюджетним кошторисом міста.
Відповідач заперечуючи проти позову вказує, що договір укладений у відповідності із законом, а тому підстав для задоволення позову не вбачає.
Суд погоджується із запереченнями відповідача в частині, що стосується неправильного застосування позивачем норм матеріального права, зокрема, положень ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.) та ГК України, оскільки відповідні норми застосуються лише до тих правовідносин, які виникли або продовжують існувати після набрання чинності цими кодексами. Таким чином, суд застосовує ті норми, які діяли на момент складання оскаржуваного договору.
Разом з цим, суд не може погодитись із наступними доводами відповідача, що:
- спірні правовідносини виникли із договору перевезення і претензій позивача до відповідача як перевізника, а тому для позивача є обов’язковим дотримання порядку досудового врегулювання спору та застосовується скорочений строк позовної давності у шість місяців, - оскільки із суті договору, правовідносини між сторонами витікають саме з угод про надання послуг, а не перевезення та, вимоги позивача в суді не пов’язані із претензіями до відповідача щодо якісних  показників;
- доказами дотримання сторонами у спірному договорі вимог Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ є лише сама преамбула договору, зазначені в ній нормативні акти, протоколи конкурсної комісії по визначенню переможця на право здійснення перевезень пасажирів, - оскільки зазначеним Законом №1490-ІІ визначений окремий порядок проведення тендерів і документи на підтвердження його проведення, тобто застосування цього Закону є обов’язковим до усіх закупівель товарів (робіт, послуг), розрахунки по яких здійснюється як за рахунок місцевих бюджетів, так й Державного бюджету України при умові, якщо сума такої закупівлі товарів (робіт, послуг) перевищує встановлений Законом розмір; конкурс по визначенню переможця та відповідний договір закріплюють лише право відповідача на надання послуг з перевезень пасажирів та, Закон №1490-ІІ не застосовується, якщо угода не передбачає закупівлі послуг відповідача за рахунок бюджетних коштів. Проте, із обставин справи та п.п. 2.2., 2.6., 3.8. договору вбачається додаткова (окрім оплати пасажирами вартості проїзду) закупівля послуг –для пільгових категорій населення без внесення плати та компенсація різниці в тарифах, що вказує на ціну як істотну умову договору і обов’язковість проведення тендеру за наслідками якого відповідач був би зобов’язаний передбачити відповідні витрати у бюджеті на відповідний рік; цей Закон застосовується до усіх закупівель робіт чи послуг за рахунок бюджетних коштів;
Відповідач отримав за спірним договором, зокрема, від пасажирів –1 934 583,00грн. у 2004р., з місцевого бюджету (від позивача) –1 454 490,00грн. за 2003р., з Державного бюджету України - 3 968 200,00грн. та інші платежі за окремі роки протягом 2003-2006рр., що не заперечується сторонами та, підтверджується «Звітом про доходи і витрати на автомобільних перевезеннях ф.№23 за січень-грудень 2004 року», довідкою фінансового управління Кременчуцької міської ради від 09.07.2007р. №01-42/557, Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ, рішенням господарського суду Полтавської області, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України у справі №10/128 (усі перелічені док. маються в мат. справи).
- набрання чинності оскаржуваним договором з моменту його підписання, оскільки, з погляду на положення ст. 153 ЦК УРСР, він вважається укладеним з моменту досягнення усіх істотних його умов;
- позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності з підстав передбачених ст. ст. 48, 49 ЦК УРСР не застосовуються, окрім випадків, передбачених ст. ст. 56 і 57 ЦК УРСР. На ці обставини звертав увагу господарських судів, Вищий господарський суд України у п.п. 3, 3.3. роз’яснень від 12.03.1999р. №02-5/11 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»;
Суд дослідивши матеріали справи, обговоривши усі її обставини, заслухавши пояснення представників сторін вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Усі умови договору без заперечень погоджені лише у січні 2006р. при продовжені дії його строку до 31.12.2006р., що підтверджується додатковою угодою, наданою відповідачем на підтвердження своїх заперечень цих вимог. З цими обставинами погодився й позивач. До цього часу, оскаржуваний договір з огляду на вимоги ст. 153 ЦК УРСР вважався неукладеним.
Спірний договір за своєю правовою природою, із суті правовідносин є договором про надання послуг та, оплата розрахунки за яким здійснюються як пасажирами (користувачами послуг), так й за рахунок місцевого бюджету та Державного бюджету України.
Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно із ч.ч. 1, 4, 6 ст. 2 Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти»від 22.02.2000р. №1490-ІІ, цей Закон застосовується до всіх закупівель товарів, робіт і послуг, що повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі для товару (товарів), послуги (послуг) становить або перевищує 20 тисяч гривень, а для робіт - 50 тисяч гривень. Забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів, та/або оплата розпорядником державних коштів товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, передбачених цим Законом. Підприємства здійснюють закупівлю товарів, робіт і послуг за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів на загальних засадах у порядку, визначеному цим Законом.
Сторонами та матеріалами справи підтверджено, що фактична сукупна вартість послуг та пов’язаних з їх наданням витрат за спірним договором істотно перевищує, визначений Законом граничний розмір. Ці обставини підтверджуються не тільки поясненнями учасників судового процесу, але й наявним в матеріалах справи Актом перевірки Кременчуцької ОДПІ в Полтавській області від 29.08.2005р. (стор.32-34), довідкою УДК у Полтавській області, а також судовими рішеннями у справі по спору між тими ж сторонами №10/126.
Закони України «Про місцеве самоврядування», «Про автомобільний транспорт», «Про дорожній рух», Постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.1996р. №1346 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на перевезення пасажирів автомобільним транспортом», від 18.02. 1997р. №176 «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту»не звільняють сторони від обов’язку дотримуватися вимог Закону №1490-ІІ.
Згідно із ст. 34 вказаного Закону, договір набирає чинності з дня його підписання замовником та учасником, визначеним переможцем процедури закупівлі, згідно з цим Законом. Замовник укладає договори про закупівлю після затвердження відповідного бюджету. Істотною умовою договору про закупівлю є можливість зменшення обсягів закупівлі залежно від реального фінансування видатків. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від умов цінової пропозиції учасника - переможця процедури закупівлі, крім випадків зменшення ціни пропозиції, у порядку, передбаченому цим Законом, та не повинні змінюватися після підписання договору про закупівлю, крім випадків, коригування ціни договору в разі отримання відповідного позитивного висновку Комісії. Жодна процедура, передбачена цим Законом сторонами не була дотримана.
Недійсність оскаржуваного договору прямо передбачена ч.3 ст. 34 Закону №1490-ІІ.
Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України (в редакції 2003р.) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.
Згідно із п.3, 3.3. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними»: «Угоди, які містять порушення закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від рішення суду і волі сторін та їх вини в укладенні протизаконної угоди. Правові наслідки таких угод настають лише у вигляді повернення сторін у початковий стан або в інших формах, передбачених законом. Це, зокрема, угоди, які підпадають під ознаки статей 48, 49, 50, 58 Цивільного кодексу, а також укладені з порушенням форми, якщо законом спеціально передбачено таку форму (стаття 46 і частина перша статті 47 Цивільного кодексу)»; «Недійсні угоди, як правило, не породжують для сторін прав та обов'язків, тому до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються.»
Разом з цим, із змісту договору вбачається, що він може бути припинений лише на майбутнє, оскільки факт надання послуг відповідачем за 2003р. визнаний рішенням господарського суду Полтавської області у справі №10/216, яке набрало законної сили.
Згідно із п. 3.2. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення (частина перша статті 59 Цивільного кодексу). Виняток з цього правила становлять угоди, зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними. У такому випадку одночасно з визнанням угоди недійсною господарський суд повинен зазначити у рішенні, що вона припиняється лише на майбутнє (частина друга статті 59 Цивільного кодексу). Визнання угоди недійсною як з моменту її укладення, так і лише на майбутнє тягне, залежно від підстав такого визнання, майнові наслідки, передбачені статтями 48 - 58 Цивільного кодексу.
Таким чином, вимога позивача про застосування реституції у вигляді стягнення з відповідача коштів в сумі 1 452 672,00грн. задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 48, 59, 153 ЦК України, ст. ст. 49, 83-85 ГПК України, суд, -

до вимог про визнання недійсними таких угод строки позовної давності не застосовуються".

Разом з цим, із змісту договору вбачається, що він може бути припинений лише на майбутнє, оскільки факт надання послуг відповідачем за 2003р. визнаний рішенням господарського суду Полтавської області у справі №10/216, яке набрало законної сили.

Згідно із п. 3.2. роз’яснень ВАСУ від 12.03.1999р. №02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення (частина перша статті 59 Цивільного кодексу). Виняток з цього правила становлять угоди, зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними. У такому випадку одночасно з визнанням угоди недійсною господарський суд повинен зазначити у рішенні, що вона припиняється лише на майбутнє (частина друга статті 59 Цивільного кодексу). Визнання угоди недійсною як з моменту її укладення, так і лише на майбутнє тягне, залежно від підстав такого визнання, майнові наслідки, передбачені статтями 48 - 58 Цивільного кодексу.

Таким чином, вимога позивача про застосування реституції у вигляді стягнення з відповідача коштів в сумі 1 452 672,00 грн. задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 48, 59, 153 ЦК України, ст. ст. 49, 83-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.  Позов задовольнити частково.
2. Визнати договір на виконання транспортних послуг щодо перевезення пасажирів на міських маршрутах м. Кременчука від 15.01.2003р. №18, укладений між виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області та Відкритим акціонерним товариством «Кременчуцьке АТП-15307»недійсним на майбутнє.
3. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Кременчуцьке АТП-15307»(39630, місто Кременчук, вул. Київська, 49/2, р/р 0481 в АК ПІБ м. Кременчука МФО 331144, ) на користь виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (39614, м. Кременчук, площа Перемоги, 2, ) витрати пов’язані із сплатою державного мита 42,00грн. та витрати по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу 59,00грн.
4. В іншій частині у позові відмовити.
Після набрання рішенням законної сили видати наказ

Суддя                                                                      Гетя Н.Г.