ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.07                                                                       Справа№ 4/213 А

Господарський суд Львівської області у складі судді Гриців В.М. при секретарі Москалі Р.М. з участю представників позивача Сивак В.М., відповідача Івасько С.М. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова до товариства з обмеженою відповідалльністю „Профліга” та товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон” про визнання недійсним господарського зобов’язання

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Франківському районі м.Львова звернулася до господарського суду Львівької обасті з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідалльністю „Профліга” та товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон”. Позивач просить суд встановити недійсність господарського зобов'язання між відповідачами в зв'язку з його нікчемністю, застосувати наслідки, які передбачені ст.208 Господарського кодексу України як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони до господарських зобов'язань, які виникли між ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон”, а саме –зобов’язати ТзОВ „Компанія Селіон” повернути ТзОВ „Профліга” грошову суму в розмірі 4233891,60 грн., стягнути з ТзОВ „Профліга” в дохід держави 4233891,60 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив визнати недійсним господарське зобов’язання між ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон”, що виникло на підставі усної угоди, на суму 4233891,60 грн. та застосувати юридичні наслідки передбачені ст.208 Господарського кодексу України.

Представник ТзОВ „Профліга” у судовому засіданні надав суду відзив на позовну заяву, заперечує проти позовних вимог повністю. Наголосив, що позивачем не доведено, що договір укладався з метою, що за відомо суперечить інтересам держави та суспільства. Висновок податкового органу щодо недійсності оспорюваного договору суперечить закладеному в ст.61 Конституції України принципу індивідуалізації відповідальності, оскільки ТзОВ „Профліга” не може нести відповідальність за діяльність ТзОВ „Компанія Селіон”.

ТзОВ „Компанія Селіон” вимог суду не виконало, письмових пояснень по суті позову не надало, участі повноважного представника у судовому засіданні не забезпечив.

Суд розглядає справу на підставі ст. 71 КАС України на підставі наявних доказів у справі.

Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, дослідив та оцінив докази, які мають значення для справи, суд вважає, що у задоволенні позові слід відмовити повністю виходячи з наступних підстав.

Державна податкова інспекція у Франківському районі м.Львова звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідалльністю „Профліга” та товариства з обмеженою відповідальністю „Компанія Селіон” про встановлення недійсності господарського зобов'язання між відповідачами в зв'язку з його нікчемністю та застосування наслідків, які передбачені ст.208 Господарського кодексу України як при наявності наміру (умислу) в однієї сторони. При цьому позивач стверджує, що між відповідачами проведено ряд господарських операцій на загальну суму 4233891,60 грн., в тому числі ПДВ в розмірі 705648,6 грн., що підтверджується податковими накладними від 01.05.2006 № 521, від 05.05.2006 № 522, від 29.05.2006 № 523, від 29.05.2006 № 524, від 31.05.2006 № 525, від 31.05.2006 № 526, від 31.05.2006 № 527, від 31.05.2006 № 0528/1, від 31.05.2006 № 528, від 01.07.2006 № 701, від 03.07.2006 № 714, від 03.07.2006 № 703, від 03.07.2006 № 704, від 03.07.2006 № 705, від 03.07.2006 № 706, від 03.07.2006 № 707, від 03.07.2006 № 708, від 03.07.2006 № 709, від 03.07.2006 № 710, від 03.07.2006 № 711, від 03.07.2006 № 712, від 03.07.2006 № 713, від 03.07.2006 № 702, від 04.07.2006 № 715, від 05.07.2006 № 716, від 06.07.2006 № 717, від 06.07.2006 № 718, від 07.07.2006 № 719, від 10.07.2006 № 725, від 10.07.2006 № 730, від 10.07.2006 № 731, від 10.07.2006 № 733, від 10.07.2006 № 735, від 10.07.2006 № 736, від 11.07.2006 № 737, від 12.07.2006 № 738, від 12.07.2006 № 739, від 12.07.2006 № 740, від 14.07.2006 № 745, від 14.07.2006 № 746, від 17.07.2006 № 751, від 19.07.2006 № 760, від 20.07.2006 № 763, від 20.07.2006 № 764, від 20.07.2006 № 765, від 24.07.2006 № 768, від 24.07.2006 № 769, від 25.07.2006 № 772, від 25.07.2006 № 773, від 25.07.2006 № С774, від 26.07.2006 № 776, від 26.07.2006 № 777, від 26.07.2005 № 779, від 26.07.2006 № 781, від 27.07.2006 № 782, від 27.07.2006 № 786, від 27.07.2006 № 788, від 28.07.2006 № 789, від 28.07.2006 № 793, від 30.07.2006 № 798, від 30.07.2006 № 7104, від 30.07.2006 № 7106, від 31.07.2006 № 7110, від 31.07.2006 № 7111, від 31.07.2006 № 7115, від 31.07.2006 № 7118, від 31.07.2006 № 7121, від 31.07.2.006 № 7123, від 31.07.2006 № 7125, від 31.07.2006 № 7128, від 31.07.2006 № 7129, від 31.07.2006 № 7130, від 31.07.2006 № 7133, від 31.07.2006 № 7135, від 31.07.2006 № 7136,від 31.р7.2006 № 7138, від 31.07.2006 № 7139, від 31.07.2006 № 7144, від 31.07.2006 № 7146, від 31.07.2006 № 7147, від 31.07.2006 № 7156, від 31.07.2006 № 0762, від 31.07.2006 № 7166, від 31.07.2006 № 7169, від 31.07.2006 № 7173, від 31.07.2006 № 7175, від 31.07.2006 № 7177, від #1.07.2006 № 7179, від 31.07.2006 № 7184, від 31.07.2006 № 7188, від 31.07.2006 № 7192, від 31.07.2006 № 7199, від 09.08.2006 № 01-08/009. Виникнення господарського зобов’язання позивач обгрунтовує вищепереліченими податковими накладними, однак не долучає їх оригіналів чи копії до матеріалів справи. Відповідач повідомив суд, що не може надати суду згаданих документів, оскільки такі вилучені у нього, надав суду копію протоколу виїмки.

В обґрунтування позовних вимог, ДПІ у Франківському районі м.Львова посилається на рішення Солом’янського районного суду м.Києва від 12.12.2006р., яким визнано недійсним статут та свідоцтво про державну реєстрацію ТзОВ „Компанія Селіон” з моменту реєстрації та анульовано свідоцтво платника ПДВ з моменту внесення його в реєстр платників ПДВ. Позивач стверджує, що господарське зобов’язання між відповідачами вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, та підлягає визнанню недійсним із підстав визначених у ст.207 Господарського кодексу України за наявності наміру в однієї сторони –ТзОВ „Компанія Селіон”, оскільки воно свідомо здійснювало господарську діяльність порушуючи норми чинного законодавства та отримало прибуток, який був прихований від оподаткування.

Відповідно до вимог ст.67 Конституції України, кожен зобов’язаний сплачувати податки і збори в порядку і в розмірах, встановлених законом. Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку

Однією з підстав виникнення господарського зобов’язання, передбачених ст.174 ГК України, є господарський договір та інші угоди, передбаченні законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов’язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави та суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності), може на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч.2 ст. 203 ЦК України, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п’ятою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

На думку позивача господарське зобов’язання може випливати з усної угоди, хоча факту укладення усної угоди останнім не підтверджено доказами. Положеннями статтей 206, 208 ЦК України  допускається вчинення усних правочинів, які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення і що правочин між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі. Характерною рисою усних правочинів є збіг у часі стадії їх розвитку –виникнення та припинення шляхом виконання. Правочини, які укладаються на велику суму з відстрочкою терміну платежу мають укладатися у письмовій формі. Допускається усне вчинення правочинів на виконання договору. Наявність усного правочину на суму 4233891,60 грн. не відповідає зазначеним обставинам.

Виникнення господарського зобов’язання позивач обґрунтовує податковими накладними, які не представлені суду та не долучені до матеріалів справи.  Податкова накладна, відповідно до приписів   ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” є звітним і водночас розрахунковим документом.  Немає жодних  законних підстав  ототожнювати податкові накладні з   договором,  укладеним у письмовій формі. Отже,  податкові накладні не  підтверджують ні самого факту укладення договору відповідачами,  а тим більше  визначати мету та  інші істотні умови  договору,  які б слугували підставою для висновків про відповідність  договору  вимогам  закону, дійсність чи недійсність такого.

Для визнання недійсним господарського зобов’язання укладеного з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, обов’язково слід встановити наступні факти:

1) невідповідність господарського зобов’язання вимогам закону;

2) укладення господарського зобов’язання учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності);

3) умислу хоча б однієї із сторін на здійснення такого господарського зобов’язання з метою завдання шкоди інтересам держави та суспільства, який може полягати, у приховування об’єктів оподаткування сторонами такого господарського зобов’язання шляхом відсутності підприємства за юридичною адресою, визнання установчих документів якоїсь із сторін такого господарського зобов’язання недійсними, неподання суб’єктами господарювання податкової звітності, скасування державної реєстрації;

4) наявність шкоди завданої державі та суспільству в результаті виконання відповідного господарського зобов’язання.

Позивач  не навів   доводів і не надав жодних  доказів, які б підтверджували факт невідповідності  як   самих господарських   зобов’язань, так і невідповідності їх вимогам закону,  як то підписання їх не уповноваженими на те особами чи не підписання   взагалі.  Позов не містить доводів щодо порушення ТзОВ „Профліга” та ТзОВ „Компанія Селіон” при виконанні оспорюваних господарських зобов’язань господарської компетенції (спеціальної правосуб’єктності) - вчинення дій без належних дозвільних документів чи вчинення забороненої діяльності тощо. Позивач  не доводить наявності будь-якої шкоди завданої державі та суспільству в результаті виконання господарських зобов’язань, не наведено доказів умислу ТзОВ „Профліга” чи ТзОВ „Компанія Селіон” на здійснення оспорюваних господарських зобов’язань з метою завдання шкоди інтересам держави та суспільства.

Позивач стверджує, що відповідачі укладаючи договір,  діяли з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів, однак не доводить, що спірне господарське зобов’язання вчинене відповідачами саме з  цією метою заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою. Матеріали справи не вказують на те, що спірне господарське зобов’язання містить зобов’язання сторін щодо сплати податків, а тому несплата податків ТзОВ „Компанія Селіон” у даному випадку не може тягнути за собою недійсності  такого господарського зобов’язання.

Законодавством України не передбачено обов'язку покупця, а також не надано йому право перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах.  Це ж стосується і перевірки покупцем намірів продавця щодо сплати ним державі податків. Порушення сторонами договору законодавства про податки не є підставою для визнання його недійсним.

При цьому уповноважений податковий орган (за наявності встановлених законом підстав) не позбавлений права донарахувати необхідну суму податку суб'єкту підприємницької діяльності –порушнику податкового законодавства, оскільки статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер юридичної відповідальності особи.

Щодо вимоги застосувати правові наслідки, передбачені нормою ст.208 Господарського кодексу України, то підстав для їх застосування  немає у зв’язку із необгрунтованістю позову частині визнання недійсними господарських зобов’язань.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Згідно ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Позивач не надав суду доказів в підтвердження викладених у позовній заяві обставин.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 69,70,86,87,94,138,143,158-163, п.6 розділу VІІ Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена та набирає законної сили в порядку і у строки, встановлені ст.186,254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя