ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2007 р.
№ 20-5/216

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Муравйова О.В. –головуючого
Полянського А.Г.
Фролової Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

Приватного підприємства "Панорама"

на рішення
Господарського суду міста Севастополя від 25.07.2007 року

у справі
№ 20-5/216

за позовом
Прокурора м. Севастополя  в інтересах держави в особі Севастопольської міської ради

до
Приватного підприємства "Панорама"

про
розірвання договору оренди земельної ділянки

за участю представників сторін

позивача:
не з'явились,

відповідача:
Ткаченко С.М., дов №1/12 від 10.12.2007р.,

прокуратури:
Громадський С.О. посв. № 76

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Севастополя від 25.07.2007 року (суддя: Євдокимов І.В.), позов задоволено повністю. Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 0,4052 га, розташованої в м. Севастополі,  вул. Капітанська, укладеного 09.01.2004 між Севастопольською міською Радою та Приватним підприємством "Панорама".

Стягнуто з Приватного підприємства "Панорама" в доход Державного бюджету України державне мито в розмірі 85,00 грн.

Стягнуто з Приватного підприємства "Панорама" в доход Державного бюджету України витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу в сумі 118,00 грн.

ПП "Панорама" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на рішення  Господарського суду міста Севастополя від 25.07.2007 року у справі № 20-5/216, в якій просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, мотивуючи касаційну скаргу доводами про порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач відзиву на касаційну скаргу не надав.

Позивач не скористався наданим процесуальним правом участі у судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в постанові,   колегія   суддів   вважає,   що   касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 108 Господарського процесуального кодексу України Вищий  господарський  суд  України  переглядає  за  касаційною   скаргою (поданням) рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до роз’яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 “Про судове рішення”, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Судове рішення даним вимогам не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції, 09.01.2004 року між Севастопольською міською Радою (орендодавцем) та Приватним підприємством "Панорама" (орендарем) укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове володіння і користування земельну ділянку площею 0,4052 га, що розташована за адресою: в Ленінському районі, по вул. Капітанська  для будівництва та обслуговування готельного комплексу. Строк дії договору встановлений до 01.07.2028 року.

Договір зареєстрований в Книзі реєстрації договорів оренди землі 30.03.2004 року за №57.

ПП "Панорама" (далі - відповідач) прийняв на себе обов'язок розпочати освоєння земельної ділянки та ввести у встановленому порядку в експлуатацію закінчений будівництвом готельний комплекс протягом двох років з моменту підписання акту прийому-передачі земельної ділянки (п.3.2.2 Договору). Акт прийому-передачі земельної ділянки складений та підписаний сторонами 12.01.2004 року.

Змін до Договору стосовно продовження строку будівництва не вносились.

Відповідно до п. 4.1 Договору відповідач згідно вимог чинного законодавства та рішення Севастопольської міськради №1429 від 22.10.2003 року "Про норми пайової участі (внесків) забудовників в створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Севастополя" прийняв на себе обов'язок по участі в створенні соціальної та інженерно- транспортної інфраструктури міста Севастополя, не пізніше одного року від дати прийому-передачі земельної ділянки укласти з Севастопольською міською державною адміністрацією такий договір, тобто до 12.10.2005 року. Але зазначений договір укладено не було.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що згідно Закону України "Про оренду землі" орендар земельної ділянки зобов'язаний  виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

Також, суд послався, при цьому, на положення п.4 ч.1 ст.416 Цивільного кодексу України, яким передбачено, що право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд, а також на ст.32 Закону України "Про оренду землі" щодо можливості дострокового розірвання договору оренди землі за рішенням суду в разі невиконання сторонами  обов'язків передбачених ст.ст.24, 25 Закону.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що місцевий суд дійшов до таких висновків передчасно з огляду на наступне.

У договорі сторони можуть передбачити встановлення строку для зведення споруди (будівлі), але саме по собі таке незведення в установлений строк не є підставою припинення суперфіцію, оскільки правило п.4 ч.1 ст.416 Цивільного кодексу України охоплює ситуації, коли землекористувач, отримавши земельну ділянку, не розпочинає будівництво три роки поспіль або, розпочавши будівництво, не проводить жодних робіт щодо його завершення протягом зазначеного періоду часу поспіль.

Суду необхідно було з'ясувати причину невиконання відповідачем свого обов'язку по укладанню договору про пайову участь забудовника у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м.Севастополя.

Слід зазначити, що у відповідності з п.4.1 Договору, передбачено, що орендар приймає на себе зобов'язання по участі в створенні   соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м.Севастополя у відповідності до чинного законодавства та рішення Севастопольської міської ради, для чого у строк до отримання дозволу інспекції з питань будівництва на виконання будівельних робіт (після розробки проектно-кошторисної документації), але не пізніше одного року з моменту підписання акту прийому-передачі  земельної ділянки, укласти договір про пайову участь забудовника у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м.Севастополя.

Згідно ч.2 ст.181 Господарського кодексу України проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін, але зі змісту положень  вказаного п.4.1 Договору,  обов'язок щодо визначення форми і розміру пайової участі забудовника у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м.Севастополя покладено  на Севастопольську міську державну адміністрацію, що також підтверджується рішенням   Севастопольської міськради від 22.10.2003р., №1429 "Про норми пайової участі (внесків) забудовника у створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Севастополя", яким  передбачено що Севастопольська міська державна адміністрація виступає ініціатором укладення даного договору та самостійно розраховує розміри такої пайової участі та укладає зазначений договір з забудовником.

Отже, всі вихідні дані для укладення зазначеного договору формує Севастопольська міська державна адміністрація, а відтак вона мала виступати ініціатором укладення договору.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що Севастопольська міська державна адміністрація направляла відповідачу пропозицію укласти договір про пайову участь забудовника в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м.Севастополя, і, чи відмовлялося ПП "Панорама" від укладання такого договору.

Помилковим, на думку колегії суддів, є застосування до спірних правовідносин положень ст.416 ЦК України так як вказана норма регулює правовідносини суперфіцію та не поширюється на правовідносини щодо оренди земельної ділянки, а також положень ст.32 Закону України "Про оренду землі" щодо можливості дострокового розірвання договору оренди землі за рішенням суду в разі невиконання сторонами  обов'язків передбачених ст.ст.24, 25 Закону, оскільки в матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди земельної ділянки.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, на те що відповідно до п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені в ст. 42 (Рівність перед законом і судом) та 43 (Змагальність) Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, для чого господарський суд створює їм необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Забезпечення участі сторін та інших процесуальних осіб у судовому процесі покладається на господарський суд, який відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України після прийняття позовної заяви зобов'язаний винести і надіслати їм ухвалу про порушення провадження у справі та призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду,  вказавши про час і місце його проведення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 104, п. 2 ч. 2 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України розгляд господарським судом справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є порушенням норм процесуального права і в будь-якому випадку є підставою для скасування судового рішення.

Розглядаючи справу у судовому засіданні 05.06.07р., та 23.07.07р., Господарський суд міста Севастополя не звернув увагу на те, що представник відповідача у дані судові засідання не з'явився, оскільки не був належним чином повідомлений про час і місце проведення судового засідання.

Згідно  п. 3.5.1 Інструкції,  ухвала про порушення провадження у справі і призначення її до розгляду надсилається службою діловодства в день її прийняття всім учасникам процесу з повідомленням про вручення, яке з відміткою про вручення адресатові залучається до матеріалів справи. А факт неодержання ухвали адресатом засвідчується поштовим повідомленням встановленого зразка, яке разом з неотриманою ухвалою та конвертом оперативно передається службою діловодства судді для ознайомлення та залучення до справи.

Проте, повідомлення про вручення поштового відправлення свідчать, що вказана ухвала була направлена сторонам у справі, але на відміну від прокурора та позивача, не була вручена відповідачу.

Слід зазначити, що адреса на яку відправлялася кореспонденція відповідачу не відповідає його дійсній адресі, оскільки у матеріалах справи мається конверт з відміткою про неможливість вручення повістки у зв'язку з відсутністю адресата (а.с.48).

Колегія суддів Вищого господарського суду України звертає увагу, що у разі сумніву щодо додержання порядку надсилання ухвали про призначення справи до розгляду, та з метою надання можливості представнику відповідача взяти участь у судовому засіданні, місцевий суд мав відкласти розгляд справи.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо надані сторонами докази є недостатніми, господарський суд зобов’язаний витребувати від підприємств та організацій незалежно від їх участі у справі документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Оскільки, відповідно до частини 2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не наділена повноваженнями щодо вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирання нових доказів або додаткової перевірки доказів, а також враховуючи, що господарським судом порушено вимоги статті 43 Господарського процесуального кодексу України  щодо оцінки доказів на підставі всебічного, повного і об’єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню, а справа підлягає передачі на новий розгляд до Господарського суду міста Севастополя.

При новому розгляді справи суду слід взяти до уваги наведене, з’ясувати всі обставини справи, і, в залежності від встановленого та у відповідності до діючого законодавства, вирішити спір.

Відповідно до ст.ст.85, 1115 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні за згодою присутніх представників сторін  оголошена  вступна та резолютивна частини постанови.

Керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України,  Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Панорама" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Севастополя від 25.07.2007 року  у  справі №20-5/216 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Севастополя.

Головуючий                                                                              О. Муравйов

Судді                                                                                          А. Полянський

Г. Фролова