ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 березня 2007 р.

№ 20/372

Вищий господарський суд України у
складі:  суддя
Селіваненко В.П. -головуючий, судді Бенедисюк І.М. і Львов Б.Ю.

розглянув касаційну скаргу
ОСОБА_1, м. Київ (далі -ОСОБА_1)

на рішення господарського
суду міста Києва від 12.10.2006 та

постанову
Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2006

зі справи №
20/372

за позовом
державного підприємства "Українське агентство з авторських та суміжних
прав" Міністерства освіти і науки України, м. Київ (далі -ДП
"УААСП")

до
Національної телекомпанії України, м. Київ (далі -НТУ),

третя особа на стороні відповідача
-товариство з обмеженою відповідальністю “Укрконцерт”
(далі -ТОВ “Укрконцерт”),

про стягнення
10 500 грн.

Судове засідання проведено за
участю представників:

ДП “УААСП” -Гонти І.А.,

НТУ -Виногродського О.О.,

ТОВ “Укрконцерт” -не з'яв.,

ОСОБА_1 -ОСОБА_2

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ДП “УААСП” звернулося до
господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача
компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі 30 мінімальних
заробітних плат за публічне сповіщення в ефір музичного твору “ІНФОРМАЦІЯ_1”
(автор музики              ОСОБА_1), що
становить 10500 грн., та зобов'язання опублікувати у газеті “Юридична практика”
рішення у справі.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 12.10.2006 (суддя Палій В.В.), залишеним без змін постановою
Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2006 (колегія суддів у
складі: суддя                Андрієнко
В.В. -головуючий, судді Малетич М.М, Студенець В.І.), позов задоволено
частково: з НТУ на користь ДП "УААСП" стягнуто 7 500 грн. компенсації
за порушення майнових авторських прав. Названі судові акти попередніх інстанцій
з посиланням на приписи статей 11, 31, 32, 33, 50, 52 Закону України “Про
авторське право і суміжні права” (далі -Закон) мотивовано порушенням
відповідачем майнових прав інтелектуальної власності ДП “УААСП” на музичний
твір шляхом його несанкціонованого публічного сповіщення.

У касаційній скарзі до Вищого
господарського суду України
ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані рішення місцевого та постанову
апеляційного господарських судів і передати справу на новий розгляд до
місцевого господарського суду. Скаргу мотивовано відсутністю у позивача
достатнього обсягу повноважень щодо подання позову в цій справі, а також
посиланням на наданий ним відповідачеві дозвіл на використання спірного
музичного твору.

У відзиві на касаційну скаргу ДП
"УААСП" заперечує проти доводів скарги і просить рішення
господарського суду міста Києва від 12.10.2006 і постанову Київського
апеляційного господарського суду від 08.12.2006 з цієї справи залишити без
змін.

НТУ підтримала викладені в
касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи, вказавши, що оскаржувані судові рвшення
підлягають скасуванню, а справа -передачі на новий розгляд до господарського
суду першої інстанції.

В судовому засіданні 06.03.2007 на
підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі -ГПК
України) було оголошено перерву до 20.03.2007.

Учасників судового процесу
відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про
час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі
встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи
правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права,
заслухавши пояснення представників сторін, Вищий господарський суд України
дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з
урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі
встановлено, що:

- за договором, укладеними
позивачем та автором музичного твору -ОСОБА_1, позивачеві було передано
виключне право на управління майновими правами автора на музичний твір
“ІНФОРМАЦІЯ_1”;

- актом фіксації порушення
авторських прав НОМЕР_1 підтверджено факт використання відповідачем музичного
твору "ІНФОРМАЦІЯ_1";

- використання названого музичного
твору шляхом публічного сповіщення відбулося без укладання ліцензійного
договору з позивачем та без виплати останньому авторської винагороди;

- автор твору (музики) ОСОБА_1 у
нотаріально завіреній заяві зазначає про відсутність претензій до відповідача
та надає йому право на використання твору;

- відповідно до угоди НОМЕР_2 на
управління майновими правами автора від 24.06.2004 автор передав позивачу
виключне право укладати з юридичними і фізичними особами-користувачами творів
ліцензійні угоди на використання творів;

- нотаріально завірена заява автора
ОСОБА_1 від 02.10.2006 до господарського суду міста Києва не може вважатись
авторським чи ліцензійним договором, оскільки такий договір не укладено
належним чином, а тому відповідачеві не передавався будь-який обсяг авторського
права для здійснення публічного сповіщення твору, а саме пісні “ІНФОРМАЦІЯ_1”;

- сума компенсації, що підлягає
стягненню з відповідача за неправомірне публічне сповіщення спірного музичного
твору, є завищеною, а тому з відповідача підлягає стягненню 7500 грн.
компенсації (20 мінімальних заробітних плат).

Причиною спору в даній справі стало
питання про наявність правових підстав для звернення позивача до суду та
стягнення з відповідача сум компенсації та штрафу за порушення виключних
майнових авторських прав ДП “УААСП” на спірні музичні твори.

Статтею 45 та частиною першою
статті 47 Закону передбачено можливість доручення суб'єктами авторського права
і (або) суміжних прав управління своїми майновими правами організаціям
колективного управління.

Відповідно до частин третьої,
четвертої статті 48 Закону повноваження на колективне управління майновими
правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими
суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів,
укладених у письмовій формі.

Згідно з частиною першою статті 49
Закону організації колективного управління повинні виконувати від імені
суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них
повноважень такі функції:

а) погоджувати з особами, які
використовують об'єкти авторського права і (або) суміжних прав, розмір
винагороди під час укладання договору;

б) укладати договори про
використання прав, переданих в управління. Умови цих договорів повинні
відповідати положенням статей 31 - 33 цього Закону;

в) збирати, розподіляти і
виплачувати зібрану винагороду за використання об'єктів авторського права і
(або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами
яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону;

г)
вчиняти інші дії, передбачені чинним законодавством, необхідні для захисту
прав, управління якими здійснює організація, в тому числі звертатися до суду за
захистом прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до
статутних повноважень та доручення цих суб'єктів.

Тобто в розумінні Закону дорученням є
вповноваження організації колективного управління на представництво інтересів
автора з управління його майновими правами, включаючи й право на звернення до
суду та на стягнення компенсації за неправомірне використання твору.

Таким чином, з урахуванням
дослідженої угоди з автором ОСОБА_1 господарськими судами правильно визначено,
що ДП “УААСП” є компетентним суб'єктом звернення до суду за захистом порушених
авторських прав відповідно до повноважень, переданих автором за названою угодою
на управління майновими правами.

В абзаці п'ятому статті 1 Закону
визначено, що виключне право - це майнове право особи, яка має щодо твору,
виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми
авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського
права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи
заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим
Законом.

Відповідно до статті 8 Закону до
об'єктів авторського права віднесено, зокрема, музичні твори з текстом і без
тексту.

Згідно з приписами частини першої
статті 15 Закону до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське
право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл
або заборону використання твору іншими особами. А згідно з частиною третьою
цієї статті виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на
дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти
або забороняти будь-яке використання твору іншими особами.

Аналогічні положення містяться у
статті 11 bis Бернської конвенції, за приписами якої автори драматичних,
музично-драматичних і музичних творів користуються виключним правом дозволяти:

(і) публічний показ і виконання
своїх творів, включаючи публічний показ і виконання, здійснювані будь-якими
засобами і способами;

(ii) передачу будь-яким способом
постановок і виконань творів для загального відома.

Згідно ж з частиною п'ятою статті
15 Закону за винятком випадків, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону,
автор (чи інша особа, яка має авторське право) має право вимагати виплати
винагороди за будь-яке використання твору. Винагорода може здійснюватися у
формі одноразового (паушального) платежу, або відрахувань за кожний проданий
примірник чи кожне використання твору (роялті), або комбінованих платежів.
Розмір і порядок виплати авторської винагороди за створення і використання
твору встановлюються в авторському договорі або у договорах, що укладаються за
дорученням суб'єктів авторського права організаціями колективного управління з
особами, які використовують твори.

Відповідно до частини першої статті
32 Закону автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне
право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або
всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору
будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за
винятком випадків, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 33
Закону договір про передачу прав на використання творів вважається укладеним,
якщо між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов (строку дії
договору, способу використання твору, території, на яку поширюється передаване
право, розміру і порядку виплати авторської винагороди, а також інших умов,
щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнено згоди). Авторська
винагорода визначається у договорі у вигляді відсотків від доходу, отриманого
від використання твору, або у вигляді фіксованої суми чи іншим чином. При цьому
ставки авторської винагороди не можуть бути нижчими за мінімальні ставки,
встановлені Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням наведених норм
матеріального права слід погодитись з висновком попередніх судових інстанцій
про те, що наданий відповідачеві автором музичного твору нотаріально
посвідченого дозволу на використання твору не є авторським або ліцензійним
договором в розумінні статті 33 Закону та не може бути підставою для
використання цих творів.

Посилання ж скаржника на
відсутність у ДП "УААСП" повноважень на подання цього позову також не
можуть бути взяті до уваги Вищим господарським судом України з огляду на
визначені у статті 49 Закону функції організацій колективного управління, до
яких належить, зокрема, вчинення дій, необхідних для захисту прав, управління
якими здійснює організація, в тому числі звернення до суду за захистом прав
суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до статутних
повноважень та доручення цих суб'єктів.

Разом з тим, попередні судові
інстанції, у вирішенні спору припустилися порушень матеріального та
процесуального права, що є підставами для скасування зазначених рішень.

Так, оскільки ОСОБА_1 є автором
твору, на захист прав якого позивач звернувся з позовом, саме його інтереси
підлягають захисту в межах даного спору. З урахуванням того, що автор звернувся
до господарського суду міста Києва з нотаріально посвідченою угодою, його
(автора) в даному випадку слід було залучити до участі у справі як третю особу
без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача для з'ясування
обставин, пов'язаних з публічним виконанням відповідачем його твору. Проте
незважаючи на таке звернення, ОСОБА_1 до участі у справі залучено не було, що є
порушенням його прав.

Крім того, відповідно до статті 52
Закону при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав,
передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов
використання творів і (або) об'єктів суміжних прав, використанні творів і
об'єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням
інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози
неправомірного використання суд має право постановити рішення чи ухвалу,
зокрема, про:

а) відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, завданої порушенням авторського права і (або) суміжних
прав, з визначенням розміру відшкодування;

б) відшкодування збитків, завданих
порушенням авторського права і (або) суміжних прав;

в) стягнення із порушника
авторського права і (або) суміжних прав доходу, отриманого внаслідок порушення;

г) виплату компенсації, що
визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат,
замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

Отже, у визначенні компенсації, яка
має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд
зобов'язаний у встановлених пунктом "г" цієї частини межах визначити
розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

З наведеного випливає, що стягнення
компенсації є одним з видів відповідальності за порушення авторського права,
який застосовується як альтернативний захід у випадку неможливості обчислення
завданих правопорушенням збитків та отриманого порушником доходу.

Відтак під час визначення суми
такої компенсації господарський суд мав дослідити об'єктивні критерії, що
можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним
використанням об'єкта авторського права, та в даному випадку з'ясувати: суму
можливої винагороди за анало гічне використання спірного музичного твору на
умовах ліцензійного договору, яка встановлюва лася суб'єктом авторських прав за
попередніми угодами або відповідає усталеній практи ці в цій сфері; обсяг
порушення (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів) тощо. Крім
того, у даному разі судам слід було врахувати, зокрема, наявність заяви автора
про відсутність його заперечень стосовно неправомірного використання його
авторського права відповідачем.

Попередні ж судові інстанції,
приймаючи рішення в частині визначення розміру компенсації за порушення
майнових авторських прав у розмірі 7 500 грн. (20 мінімальних заробітних плат),
зазначили серед підстав для стягнення саме такої суми компенсації лише її
завищений розмір та задовольнили вимоги позивача частково. Крім того,
розраховуючи позовні вимоги, позивач виходив з мінімального розміру заробітної
плати у сумі             350 грн. Суди,
задовольняючи позовні вимоги частково, у розмірі 20 мінімальних заробітних
плат, виходили з мінімального розміру заробітної плати у сумі 375 грн., хоча
відповідне збільшення позову позивачем не заявлялося.

Крім того, однією з позовних вимог
зазначалося зобов'язання відповідача здійснити публікацію рішення про порушення
відповідачем авторських прав у газеті “Юридична практика”. Проте рішення у цій
частині позовних вимог судами не прийнято, що є порушенням пункту 4 частини
першої статті 84 ГПК України.

Згідно з частиною другою статті 1117
ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

У новому розгляді справи суду
першої інстанції необхідно врахувати викладене, з'ясувати обставини, зазначені
в цій постанові, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми
матеріального та процесуального права та прийняти законне і обґрунтоване
рішення.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями  1117, 1119 -11111
ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 12.10.2006 та постанову Київського апеляційного господарського
суду від 08.12.2006 зі справи № 20/372
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
господарського суду міста Києва.

Суддя             В. Селіваненко

Суддя
І. Бенедисюк

Суддя
Б. Львов