ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

17.12.07                                                                                           Справа  № 8/118-38

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючої судді                                            Орищин Г.В.

суддів                                                                Галушко Н.А.

Краєвської М.В.

розглянув апеляційну скаргу відкритого акціонерного товариства по газопостачанню  та газифікації “Волиньгаз”, м.Луцьк (далі –ВАТ) від 20.09.2007р. № 2/1-2131

на рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2007року

у справі № 1/118-38

за позовом Дочірньої компанії “Газ України” НАК “Нафтогаз України”, м.Київ

до відповідача ВАТ “Волиньгаз”, м.Луцьк

про  стягнення 35578,72грн.

за участю представників сторін:

від скаржника  Собчук Б.В.

від позивача Працьовита С.М.

Права і обов’язки сторін, передбачені ст. 22 ГПК України, право заявляти відводи, представникам  роз’яснено.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2007р. розгляд даної справи передано колегії суддів у складі: Орищин Г.В., Краєвської М.В., Галушко Н.А.

Рішенням господарського суду Волинської області від 13.09.2007р. у справі    № 1/118-38 (суддя Кравчук А.М.) задоволено позов дочірньої компанії “Газ України” НАК “Нафтогаз України” і присуджено до стягнення з відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Волиньгаз” (далі –ВАТ) на користь позивача 6900,82 грн. річних, 28677,90 грн. інфляції, 356 грн. в повернення витрат по сплаті державного мита та 118 грн. в повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Дане рішення оскаржується відповідачем у справі –ВАТ «Волиньгаз», оскільки, на його думку, господарським судом неповно з’ясовано обставини, що мають істотне значення для справи та неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права. Зокрема, скаржник зазначає, що судом неправильно застосовано п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003р. (далі - ЦК України), а до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК України, в редакції 1963року; судом не взято до уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності; судом не взято до уваги положення Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування  підприємств паливно-енергетичного комплексу»від 23.06.2005р. № 2711-ІV, згідно якого відповідачем проводяться заходи, спрямовані на зменшення та розстрочення заборгованості за поставлений у 2003 році природний газ для потреб населення з використанням механізмів, визначених цим Законом.

Позивач заперечив доводи скаржника з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (а.с.73-76) та усними поясненнями представника в судовому засіданні.

При розгляді матеріалів справи та апеляційної скарги судовою колегією встановлено наступне:

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.07.2006р. у справі № 1/39-38.1 присуджено до стягнення з ВАТ «Волиньгаз»на користь  ДК «Газ України»НАК «Нафтогаз України»229897,06 грн. основного боргу, 221130,66 грн. пені, 1214204,97 грн. інфляційних, 262130,66 грн. річних.

Однак, відповідачем сума заборгованості сплачена частково в розмірі 17916,36грн. основного боргу.

Докази погашення заборгованості в повному обсязі та виконання вимог постанови від 20.07.2006р. у справі №1/39-38.1 в матеріалах справи відсутні.

У зв»язку з невиконанням ВАТ «Волиньгаз»грошового зобов»язання, позивачем нараховано  річні та  інфляційні від простроченої суми, які присуджено до стягнення оскаржуваним рішенням.

Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія зазначає наступне:

Підставою для звернення позивача з позовом до відповідача стало порушення відповідачем строків здійснення розрахунків за поставлений позивачем природний газ на умовах договору № 06/02-2062/1 від 28.12.2002р.

Заборгованість на день прийняття рішення складала 211980,70грн., підтверджена матеріалами справи, не сплачена і спростована відповідачем жодними доказами.

Розрахунок річних та індексу інфляції здійснено за період серпень 2006 –липень 2007років на підставі положень ЦК України в редакції 2003року.

Посилання скаржника на помилковість застосування позивачем і судом норм нового ЦК України судова колегія вважає безпідставним з огляду на таке:

Правовідносини, що виникли між сторонами внаслідок укладення договору     № 06/02-2062/1 від 28.12.2002р. продовжують існувати на час розгляду даної справи, тому, до них слід застосовувати норми Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004р., оскільки прикінцевими та перехідними положеннями визначено, що положення ЦК України застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п.2 ч.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Диспозиція даної статті не містить обмежень щодо нарахування інфляційних втрат та  річних.

Твердження скаржника про те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права щодо визначення строків позовної давності, судовою колегією не можуть братись до уваги, оскільки, відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як правильно встановлено оскаржуваним рішенням, що ДК «Газ України»своєчасно реалізувало своє право на звернення до суду за захистом порушеного права, яке полягало у порушенні відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати отриманої ним продукції. Оскільки строк позовної давності стосовно основної заборгованості не сплив, що підтверджується постановою Вищого господарського суду від 13.12.2006р., постановою Львівського апеляційного господарського суду та рішенням господарського суду Волинської області, то, відповідно, не сплив і строк позовної давності для звернення з вимогами про стягнення додаткових вимог - 3% річних та інфляційних нарахувань.

Щодо посилання скаржника на норми Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування  підприємств паливно-енергетичного комплексу»від 23.06.2005р. № 2711-ІV, згідно якого відповідачем проводяться заходи, спрямовані на зменшення та розстрочення заборгованості за поставлений у 2003році природний газ для потреб населення з використанням механізмів, визначених цим Законом, то судова колегія зазначає наступне:

Згідно    статті    10   вказаного    Закону,    державним,    комунальним підприємствам, а також господарським товариствам, у статутних фондах яких частка держави становить більше ніж 50 відсотків, які відносяться до підприємств паливно-енергетичного комплексу та внесені до Реєстру, дозволяється без отримання додаткових погоджень з державними органами, уповноваженими управляти зазначеними підприємствами, за взаємною згодою, провести реструктуризацію кредиторської та/або дебіторської заборгованостей терміном до десяти років з дати укладення відповідних договорів про реструктуризацію заборгованості з відстрочкою погашення заборгованості до двох років дії таких договорів та сплатою протягом наступних років щомісячно рівними частками. Однак,  скаржником ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному провадженні такого договору про реструктуризацію заборгованості за поставлений природний газ, укладеного сторонами у даній справі, не подано.

Окрім того, дія даного Закону не змінює правовідносин, які виникли між сторонами на підставі договору на постачання природного газу та відповідно не припиняє грошових зобов»язань  відповідача та не виключає  його відповідальності  за порушення строків розрахунків, а тому, суд першої інстанції  правомірно і обґрунтовано    вирішив відшкодувати позивачу втрати від знецінення коштів внаслідок інфляції та відсотків за користування його коштами.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ВАТ «Волиньгаз»відхилити.

Рішення господарського суду Волинської області від 13.09.2007 р. у справі

№ 1/118-38 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в господарський суд Волинської області.

Головуючий суддя                                                    Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

судді

Краєвська М.В.