ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2007 р.                                    Справа 7/151-06

Господарський суд Вінницької області  у складі: головуючого –судді  Н.Мінєєвої,  секретаря судового засідання  Гриневича В.С.

За участю представників сторін:

позивача –Питель А.Л., за дорученням

відповідача –Лучко В.О.- керівник

Запрошений до участі в судовому процесі в порядку ст. 30 ГПК України Коваліцький А.П.

Розглянувши  в приміщенні суду справу за позовом   Приватного аграрного виробничо-комерційного підприємства  «Поділля» м. Гайсин. Вінницької області до Товариства з обмеженою відповідальністю  Спільне  українсько-американське  підприємство «Інтерком» м. Умань, Черкаської області про визнання договору  недійсним.

ВСТАНОВИВ :

Подано позов про  визнання  недійсним  договору  про  співробітництво від  06. 10. 2000 року із доповненням № 1 від 17. 10. 2000 року до нього та актом прийому-передачі  від 13. 01. 2001 року.

Позов мотивований тим, що   договір про співробітництво від 06. 10. 2000 року  суперечить главі 38 ЦК УРСР а також  Порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 19 лютого 1998 року № 80  а тому, з посиланням  на  п. 9  «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України від 16. 01. 2003 року, ст.ст.  430, 432 ЦК УРСР просить суд на підставі ст. 48 ЦК УРСР визнати його недійсним, як такий, що не відповідає вимогам законодавства.  Одночасно позивач зазначає, що про існування договору про співробітництво дізнався під час затвердження плану санації 14 червня 2005 р. по справі № 800/5-834 про банкрутство ПАВКП „Поділля”, а познайомитися із текстом договору про співробітництво  зміг тільки в процесі розгляду справи № 8/230-05 про усунення перешкод в користуванні майном.

Відповідач проти позову заперечує по мотивах, викладених  як у відзиві на позов (вх. канцелярії суду № 5218 від 11. 04. 2006 року), так і письмових поясненнях  на адресу суду  (вх. канцелярії суду № 11569 від 23. 08. 2006 року, № 16158 від 16. 11. 2006 року, № 17649 від 08. 12. 2006 року).  При цьому посилається на те, що  позивач при обґрунтуванні своїх позовних вимог невірно посилається на главу 38 ЦК УРСР. В свою чергу  вважає, що положення зазначеної  глави 38 ЦК УРСР не поширюються на спірні правовідносини, що  сторони при укладенні договору  керувалися  ч. 1,2 ст. 4 ЦК УРСР а  оспорюваний  договір  не суперечить жодному з нормативних актів, діючих на момент його укладення. Крім того, відповідач стверджує, що арбітражний керуючий має право подавати позови про визнання договорів недійсними лише на підставі ч. 11 ст. 17 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”. Відповідно, заявлений позов є безпідставним і суперечить законодавству.

В зв»язку з неодноразовою  неявкою в судове засідання  представників сторін, не виконанням останніми вимог ухвал суду, не наданням  усіх витребуваних судом документів, необхідних для вирішення господарського спору, неодноразовою хворобою судді Н.В. Мінєєвої та перебуванням останньої у відпустці, а також з метою залучення до участі  в судовому процесі в порядку ст. 30 ГПК України  колишнього директора  ПАВКП «Поділля»Коваліцького А.П., витребування додаткових письмових доказів, з урахуванням клопотань сторін, розгляд справи неодноразово відкладався та в судовому засіданні  оголошувалась перерва до 15. 06. 2007 року.

В зв»язку з хворобою  судді Н.В. Мінєєвої  слухання справи  15. 06. 2007 року не відбулося, а тому ухвалою суду від  02. 07. 2007 року справа була призначена до розгляду на  12. 07. 2007 року.

За письмовим клопотанням сторін справа розглядається без здійснення технічної фіксації  (звукозапису) судового процесу, що не суперечить ч. 7 ст. 81-1 ГПК України та за межами термінів, передбачених ст. 69   ГПК України.

Сторони не  виконали в повному обсязі  усіх вимог суду (на виконання ухвал суду), у тому рахунку щодо надання оригіналу оспорюваного  договору  про співробітництво від 06. 10. 2000 року.  Надали  суду письмові пояснення в обґрунтування причин не виконання вимог суду.

Так, позивач у  письмових поясненнях на адресу суду (вх. канцелярії суду № 8619 від 13. 06. 2006 року) повідомив, що не може надати суду письмові пояснення щодо мети укладення доповнення № 1 від 17.10.2000 р. до договору про співробітництво від 06.10.2000 р., так як мета укладення договору та доповнення до нього не відома.  Вважає, що доцільно з’ясовувати про мету укладення  доповнення № 1 від 17.10.2000 р. до договору про співробітництво від 06.10.2000 р. у колишнього директора ПАВКП „Поділля „Коваліцького А.П., а також його повноваження на укладення доповнень № 1 до згаданого договору. За договором про співробітництво від 06.10.2000 р. та  доповненням  № 1 від 17.10.2000 р. до нього не проводились ніякі розрахунки. Крім того, позивач повідомив, що не може надати суду оригінал договору про співробітництво від 06.10.2000 р. та доповнення № 1 від 17.10.2000 р. до нього, рішення засновника ПАВКП „Поділля” на укладення зазначеного договору та доповнення до нього, книгу реєстрації договорів, так як при передачі керуючому санацією Болховітіну В.М. не передавались такі документи.

Майно, що зазначене в п.1 доповнення № 1 від 17.10.2000 р. до договору, є власністю позивача, що підтверджується головною книгою ПАВКП „Поділля” та іншими бухгалтерськими документами, які позивач надавав суду для огляду. Враховуючи те, що договір із додатками до нього укладено пізнішою датою, ніж та, яка зазначена в договорі та додатках, відповідно не було ніякої господарської операції щодо передачі майна у власність ТОВ СП „Інтерком”, що підтверджується бухгалтерською документацією.

Відповідач у відзиві на позов б/н і дати (вх. канцелярії суду № 5218 від 11. 04. 2006 року) повідомив суд, зокрема, про те,  що надати  оригінали витребуваних  судом документів не має змоги, так як останні були  викрадені  разом з іншими речами  невстановленими особами на трасі між м. Вінниця та м. Умань в  районі м. Христинівка. Як наслідок, відповідачем була подана заява  у Христинівський РВ УМВС України у Черкаській області.  На цей час  документи не знайдено та не повернуто, що підтверджується  довідкою Христинівського РВ УМВС у Черкаській області № 3424 від 08. 09. 2005 року,  копія якої знаходиться в матеріалах справи.

За таких обставин  справа  розглянута за наявними в ній матеріалами  відповідно до положень ст. 75 ГПК України.

Залучений до участі в судовому процесі в порядку ст.30 ГПК України  колишній директор  ПАВКП «Поділля»Коваліцький А.П., як  у письмових поясненнях на адресу суду  від 07. 12. 2006 року (вх. канцелярії суду № 17648 від 08. 12. 2006 року), так і в судовому засіданні  повідомив суд про те, що з метою збереження своєї власності він передав її на підставі договору про співробітництво та додатку до нього за актом прийому-передачі  від 13. 01. 2001 року  відповідачу. Всі первинні документи були надані  керуючому санацією Болховітіну В.М., за які  останній  несе відповідальність як керівник ПАВКП «Поділля»згідно п. 4 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Крім того, Коваліцький А.П. зазначив, що по договору про співробітництво ніякої спільної діяльності не проводилося, відбулась лише безоплатна передача майна відповідачу  по акту прийому-передачі від  13. 01. 2001 року. Вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню  за їх недоведеністю, необґрунтованістю та безпідставністю.

….

Позивач під час розгляду  справи подавав клопотання про зупинення розгляду справи у зв’язку із розглядом справи, пов’язаної із цією справою, в апеляційному суді Черкаської області за позовом Коваліцького А.П. до ТзОВ Спільного українсько-американського підприємства „Інтерком” про розірвання договору про співробітництво та повернення майна та за зустрічним позовом ТзОВ Спільне українсько-американське підприємство „Інтерком” до Коваліцького А. П. про визнання договору про спільну діяльність таким, що відбувся. Враховуючи те, що на момент розгляду цієї справи апеляційний суд Черкаської області прийняв ухвалу по згаданій справі, яка набула законної сили і скасувала рішення суду першої інстанції, відпала потреба у зупиненні провадження у справі  на основі цієї підстави. За таких обставин, позивач відкликав своє клопотання про зупинення провадження по справі у зв’язку із розглядом справи в апеляційному суді Черкаської області.

Крім того, позивач подавав клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи від 9 червня 2006 року. Так як, відпала  потреба в призначенні такої експертизи, тому позивач відкликав своє клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та залученого до участі в судовому процесі в порядку ст. 30 ГПК України Коваліцького А.П. суд встановив, що  06.10.2000 року між спільним підприємством «Інтерком»та ПАВКП «Поділля»був укладений договір про співробітництво. Пунктом 2.1.4. зазначеного договору, зокрема, визначено, що учасники мають право надавати фінансову допомогу учаснику на відплатних або безоплатних засадах, трудовимими, матеріальними і фінансовими ресурсами. Згідно п. 6.1. договору про співробітництво від 06.10.2000р. договір набуває чинності з моменту підписання  його обома сторонами  і діє на протязі 10 років.

17.10.2000р. між сторонами було укладено доповнення № 1 до договору про співробітництво від 06.10.2000р., відповідно до якого сторони дійшли згоди про наступне:  майно : основні засоби та обладнання, що належать ПАВКП «Поділля»безоплатно передається у власність ТОВ СП «Інтерком»з правом повного господарського відання, про що оформляється акт прийому –передачі з переліком майна, що передається. Передача майна здійснюється за його залишковою вартістю на момент передачі.

На виконання зазначеного доповнення № 1 від 17.10.2000р. до договору про співробітництво від 06.10.2000р. ПАВКП «Поділля»передав, а ТОВ СП «Інтерком»прийняв майно, що перелічено у акті прийому –передачі від 13.01.2001р. на загальну суму 3991619,14 грн., про що сторонами складений відповідний акт прийому-передачі від 13.01.2001р.

Факт отримання відповідачем майна за актом прийому –передачі від 13.01.2001р. доводиться актом КРУ у Черкаській області Контрольно-ревізійного відділу  у м. Умань та Уманському районі  № 02-45/56 від 01.08.2006р. «Про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності спільного українсько-американського підприємства «Інтерком»у формі товариства з обмеженою відповідальністю за період з 01.01.2000р. по 01.07.2006р., згідно якому встановлено, що «ревізією повноти надходження товарно-матеріальних цінностей від ПАВК «Поділля», проведеною суцільним методом шляхом звірки даних первинних документів та головної книги за період, що ревізувався, встановлено, що в січні 2001 року від ПАВК «Поділля»безоплатно надійшли основні засоби в кількості 99 одиниць на загальну суму 3991619,14 грн., які згідно акту прийому-передачі від 13.01.2001р. оприбутковані по бухгалтерському обліку в повному обсязі на субрахунку 103 «Будинки та споруди»в кількості 12 одиниць на загальну суму 2378752,63 грн., на субрахунку 104 «Машини та обладнання»в кількості 83 одиниці на загальну суму 1560741,40 грн., на субрахунку 105 «Транспортні засоби»в кількості 4 одиниці на загальну суму 52125,11 грн. Зазначена господарська операція здійснена на підставі п. 2.1.4. договору про співробітництво від 06.10.2000р. та на підставі п. 1 доповнення № 1 від 17.10.2000р. до договору про співробітництво від 06.10.2000р. Згідно даних бухгалтерського обліку СП ТОВ «Інтерком»в періоді, що ревізувався, розрахунки за отримане майно з ПАВК «Поділля»не проводились, заборгованість за розрахунками з ПАВК «Поділля»не рахувалася».

Оскільки правовідносини щодо передачі майна мали місце в 2001 році і були виконані в момент укладення акту прийому –передачі від 13.01.2001р., суд вважає за необхідне в даній частині керуватися нормами ЦК УРСР (1963р.).

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (1963р.) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов’язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Таким чином, з моменту отримання відповідачем майна за актом прийому-передачі від 13.01.2001р., останній набув на нього право власності.

Разом з цим судом встановлено, що спірне майно передано позивачем відповідачеві у власність безоплатно, оскільки оприбутковано на баланс відповідача, а заборгованість по розрахункам відсутня.

Згідно ст. 4 ч. 2 ЦК УРСР (1963р.) цивільні права і обов’язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Суд не погоджується із твердженням позивача про те, що оспорюваний договір про співробітництво від 06.10.2000р. за своєю правовою природою є договором про сумісну діяльність, правовідносини за яким регулюються гл. 38 ЦК УРСР (1963р.). Правовідносини за сумісною діяльністю передбачають здійснення учасниками сумісної діяльності,  внесків грошима чи іншим майном або трудовою участю, визначенння порядку покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності.

Натомість, умовами оспорюваного договору такі істотні умови не погоджені, що свідчить про те, що договір про сумісну діяльність в розумінні гл. 38 ЦК УРСР (1963р.) сторонами не був укладений, відповідно не потребував реєстрації у державних податкових органах.

Разом з цим умови укладеного договору про співробітництво від 06.10.2000р. та доповнення № 1 від 17.10.2000р. до цього договору не суперечать чинному на момент їх укладення  законодавству.

Крім того, умови щодо безоплатної передачі позивачем відповідачеві у  власність спірного майна, за своєю правовою природою є тотожними правовідносинам дарування. Згідно ст. 243 ЦК УРСР (1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. При цьому, виходячи із приписів ст. 227 ЦК УРСР (1963р.), ураховуючи коло учасників договору, нотаріальне посвідчення договору не є обов»язковим.

Таким чином, судом встановлено, що правовідносини по безоплатній передачі спірного майна позивачем відповідачеві є правовідносинами дарування.

Також слід зауважити, що право власності відповідача на нерухоме майно, передане йому за актом прийому-передачі від 13.01.2001р. підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.01.2006р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Гайсинської міської ради № 14 від 18.01.2006р. Доказів скасування чи визнання недійсними зазначеного рішення виконкому та свідоцтва про право власності сторонами  суду не надано. Таким чином, відповідач є титульним власником нерухомого майна.

Той факт, що спірне майно  на момент прийняття господарським судом ухвали про санацію ПАВК «Поділля»обліковувалося на балансі позивача, не змінює його правового статусу, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»питання правильності ведення бухгалтерського обліку належать до компетенції власника юридичної особи.  Крім того, виходячи із приписів зазначеного Закону, до компетенції однієї юридичної особи, в даному випадку відповідача, не можуть належати питання вирішення правильності ведення бухгалтерського обліку іншої юридичної особи –позивача.

Стаття 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»регулює питання винесення ухвали про санацію боржника, призначення керуючого санацією та його повноваження.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону одночасно з винесенням ухвали про санацію господарський суд своєю ухвалою призначає керуючого санацією за наявності у нього ліцензії, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 4 ст. 17 Закону з дня винесення ухвали про санацію: керівник боржника відсторонюється від посади у порядку, визначеному законодавством про працю, управління боржником переходить до керуючого санацією, крім випадку, передбаченого статтею 53 цього Закону; припиняються повноваження органів управління боржника—юридичної особи, повноваження органів управління передаються керуючому санацією. Органи управління боржника протягом трьох днів з дня прийняття рішення про санацію та призначення керуючого санацією зобов’язані забезпечити передачу керуючому санацією бухгалтерської та іншої документації боржника, печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей;

Частина 5 ст. 17 Закону визначає, що керуючий санацією має право: розпоряджатися майном боржника з урахуванням обмежень, передбачених цим Законом; укладати від імені боржника мирову угоду, цивільно-правові, трудові та інші угоди; подавати заяви про визнання угод, укладених боржником, недійсними.

Згідно ч. 11 ст. 17 Закону угода боржника, у тому числі та, що укладена до винесення господарським судом ухвали про санацію, може бути визнана господарським судом за заявою керуючого санацією відповідно до цивільного законодавства недійсною, якщо:

- угода укладена боржником із заінтересованими особами і в результаті якої кредиторам завдані чи можуть бути завдані збитки;

- угода укладена боржником з окремим кредитором чи іншою особою протягом шести місяців, що передували дню винесення ухвали про санацію, і надає перевагу одному кредитору перед іншими або пов’язана з виплатою (видачею) частки (паю) в майні боржника у зв’язку з його виходом зі складу учасників боржника.

Все отримане за такою угодою повертається сторонам.

Розгляд заяв керуючого санацією про визнання угод недійсними і повернення всього отриманого за такою угодою здійснюється господарським судом у процедурі провадження у справі про банкрутство.

Системний аналіз наведених вище норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»дає суду підстави для висновку, що судове провадження про визнання угод недійсними з підстав і в строки, передбачені ст. 17 ч.11 Закону, повинно бути здіснено саме за заявою керуючого санацією і саме в межах провадження у справі про банкрутство.

Суд не може погодитися з твердженням позивача щодо застосування ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) в частині застосування загального строку позовної давності та ст. 76 ЦК УРСР (1963р.) в частині моменту виникнення права на позов. В даному випадку, ураховуючи особливості провадження у справі про банкрутство, питання застосування строків регулюється нормами ст. 17 ч. 11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Слід зауважити, що зазначені строки є присічними та поновленню не підлягають.

Також не є підставою для визнання недійсним договору про співробітництво від 06.10.2000р. з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР (1963р.), у зв»язку з тим, що печатка, вчинена від імені позивача, не відповідає оригіналу.  Наявність печатки на договорі, ураховуючи вимоги чинного на момент його укладення законодаства, не є обов»язковим реквізитом. Так, згідно п. 6 Роз»яснень Вищого Арбітражного Суду України № 02-5/111 від 12.03.99р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних з визнанням угод недійсними»(із змінами) відсутність відтиску печатки підприємства, установи, організації, на  скріпленій підписом угоді не є порушенням форми угоди, якщо інше не передбачено законом, зокрема, статтею 66 Цивільного кодексу.

Крім того,  не можуть бути прийняті судом до уваги посилання позивача на наявність кримінальних справ, порушених відносно посадових осіб позивача та відповідача, оскільки на момент вирішення справи по жодній з них не винесений вирок, який би мав преюдиційне значення по спірним правовідносинам, за умови їх вирішенню судом.

Суд вважає, що на правовідносини за договором про співробітництво від 06.10.2000р. поширюються норми ЦК України (2003р.), оскільки згідно п. 4 Прикінцевих і перехідних положень дані правовідносини виникли до набрання ним чинності і продовжують існувати після набрання ним чинності, ураховуючи термін дії оспорюваного договору. Доказів про розірвання або припинення з інших підстав зазначеного договору сторонами суду не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги  позивача  про  визнання недійсним укладеного з  відповідачем  договору  про співробітництво від 06. 10. 2000 року  із  доповненням № 1 від 17. 10. 2000 р до нього за заявлених підстав задоволенню не підлягає а тому в позові в цій частині слід відмовити.

Стаття ст. 12 ГПК України визначає підвідомчість справ господарським судам, зокрема ч. 1 ст. 12 встановлює, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. В розумінні ст. 12 ГПК України підставою позову для звернення за судовим захистом може бути, в тому числі, і спір щодо визнання недійсним господарського договору.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР (1963р.), який діяв на момент укладення оспорюваного договору, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов’язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 202 ЦК України (2003р.) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю правовою природою акт прийому –передачі не є договором в розумінні цивільного права, а є документом, який свідчить про факт вчинення сторонами погоджених умовами договору дій.

За таких обставин позовні вимоги про визнання акту прийому –передачі від 13.01.2001р. недійсним не підлягають розгляду господарськими судами України, оскільки зазначений спір не підвідомчий господарським судам відповідно до ст. 12 ГПК України, а тому провадження  у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі ст. 80 п.1 ГПК України..

Витрати на держмито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення  судового процесу  підлягають віднесенню на позивача відповідно до положень  ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 44, 49, 75, п. 1 ст. 80, ст. ст. 82, 84, 115 ГПК України;

В И Р І Ш И В :

В позові в частині  визнання недійсним  договору про співробітництво  від 06. 10. 2000 р із  доповненням № 1 від 17. 10. 2000 р до нього  - відмовити.

Провадження у справі в частині  визнання  недійсним  акту прийому-передачі від 13. 01. 2001 року  - припинити.

Суддя                                                            Н.В. Мінєєва.

Повний текст рішення суду оголошено в судовому засіданні  12. 07. 2007 року.

Суддя                                             Мінєєва Н.В.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.85ГПК України  12.07.07