ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  15/404-т

24.12.07

За позовом   Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії

до                   Державного комітету України з державного матеріального резерву

про                 стягнення 41 330,38 грн.

Суддя  Хоменко М.Г.

Представники:

від позивача - Бойко Г.С., Андренко О.Д.

від відповідача - Ражев А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії (далі - позивач) до Державного комітету України з державного матеріального резерву (далі - відповідач) про стягнення 41 330,38 грн. витрат на відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного мобілізаційного резерву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2007 порушено провадження у справі № 15/404-т.

Ухвалою від 13.08.2007 у справі призначено судово-бухгалтерську експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до одержання висновку експерта.

Ухвалою суду від 17.12.2007 провадження у справі поновлено у зв'язку з надходженням висновку експерта.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому зсіданні проти позову заперечив, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, відсутність у позивача права грошової вимоги до нього.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Між сторонами по справі 27.09.2002 укладено договір про відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву. За умовами зазначеного договору позивач зобов’язався зберігати матеріальні цінності державного резерву, а відповідач –відшкодовувати витрати позивача по їх зберіганню. Строк оплати за договором встановлений не був.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини по зберіганню матеріальних цінностей державного матеріального резерву, врегульовані гл. 36 Цивільного кодексу УРСР, гл. 66 Цивільного кодексу України, Законом України "Про державний матеріальний резерв".

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 417 Цивільного кодексу УРСР, ч. 3. ст. 947 Цивільного кодексу України при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов’язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Протягом 01.11.2005 - 31.01.2007 позивач утримував на відповідальному зберіганні матеріальні цінності, проводив їх заміну, обслуговування, ніс інші матеріальні витрати, про що надсилав відповідачу звіти про фактичні витрати.

Проте, відповідач відшкодування позивачу витрат на утримання цінностей за вказаний період не провів.

Згідно з розрахунками позивача загальна сума витрат на утримання цінностей протягом зазначеного періоду становить 41 330,38 грн.

Відповідно до висновку судово-бухгалтерської експертизи від 10.12.2007 № 9328/9329 згідно з наявними в матеріалах справи та наданими додатково документами понесені витрати позивача на збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву протягом періоду 01.11.2005 - 31.01.2007 підтверджуються в загальній сумі 35 322,45 грн., що менше суми, заявленої до стягнення позивачем.

Розбіжність між сумою заявлених позовних вимог та сумою понесених витрат, підтвердженою експертним висновком, є наслідком розбіжностей, що виявлені експертом при порівнянні заявленої до стягнення суми та наданими позивачем первинними документами на підтвердження витрат.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, вважаючи, що у матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують витрати позивача, та будь-які інші пояснення щодо того, яким чином вказані позивачем витрати стосуються збереження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, а також те, що під час проведення судово-бухгалтерської експертизи експерт не врахував вимоги Порядку, затвердженого постановою КМУ від 12.04.2002 № 532.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач щоквартально надсилав відповідачу звіти про фактичні витрати на зберігання цінностей, що не заперечується і відповідачем.

Крім того, суд відзначає, що згідно з п. 5 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 12.04.2002 № 532, на відповідача покладено обов'язок щорічно визначати середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів. Відповідачем зазначений обов'язок не виконується.

За вказаних обставин, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що у позивача відсутнє право грошової вимоги до відповідача, так як відповідачем свідомо не вчинено будь-яких дій щодо погодження сум понесених витрат.

Відповідність заявленого розміру вимог реально понесеним витратам була предметом призначеної судом судово-бухгалтерської експертизи, під час якої експерту надавалися позивачем первинні документи.

Суд відповідно до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України приймає наданий висновок судово-бухгалтерської експертизи від 10.12.2007 № 9328/9329 в якості належного доказу по справі і приймає до уваги суму, визначену експертом як належним чином підтверджену - в загальному розмірі 35 322,45 грн.

З огляду на викладене, суд виходить із того, що позивачу як відповідальному зберігачу мають бути відшкодовані всі витрати, понесення яких доведено належним чином.

Доказів, які б спростовували розмір понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей, а також належної оплати за договором відповідачем суду не надано.

Законом України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві в схоронності. Договір зберігання укладається в письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2002 р. N 532 "Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву" передбачено Державному комітету з державного матеріального резерву спрямовувати на відшкодування витрат відповідальних зберігачів матеріальних цінностей державного резерву кошти, одержувані як плату (відсотки) за запозичення товарно-матеріальних цінностей.

У п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого вищезгаданою постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держкомрезервом та відповідальним зберігачем за встановленою формою за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Таким чином, фінансування витрат підприємств-зберігачів здійснюється як з державного бюджету, так і з інших джерел.

За наведених обставин, враховуючи, що відповідач оплату за договором у встановлений строк не провів, з нього на користь позивача відповідно до вимог ст. 622 Цивільного кодексу України підлягає стягненню 35 322,45 грн. боргу.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач обставин, повідомлених позивачем не спростував, доказів, що підтверджують відсутність боргу та обгрунтовують заперечення проти позову, господарському суду не подав.

На день винесення рішення сума основного боргу складає 35 322,45 грн. і підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, позовні вимоги визнаються такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 936-955 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного комітету України з державного матеріального резерву (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії (61002, м. Харків, вул. Іванова, 7/9, , р/р 26008898 в ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Харків МФО 350589) 35 322 (тридцять п'ять тисяч триста двадцять дві) грн. 45 коп. основного боргу, 353 (триста п'ятдесят три) грн. 22 коп. державного мита, 100 (сто) грн. 84 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 4 330 (чотири тисячі триста тридцять) грн. 57 коп. витрат на проведення судово-бухгалтерської експертизи.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня прийняття.

Суддя                                                                                                                  М.Г.Хоменко