ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.07                                                                                        Справа №  20/140д/06-26/74д/07-7/68/07

Суддя   Кутищева Н.С.

Позивач Концерн “Міські теплові мережі” в особі філії Концерну “Міські теплові мережі” Комунарського району, м. Запоріжжя

Відповідач Житлово-будівельний кооператив –314 “Радіоприлад-18”, м. Запоріжжя

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Орендне підприємство “Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації”, м.Запоріжжя.

Суддя Кутіщева Н.С.

Представники:

Позивача Сахарова О.О., довіреність №4835/27 від 31.10.2006 р.

Політаєва С.А., довіреність №118/27 від 10.01.2007 р.

Відповідача Рожков О.І., довіреність №4 від 12.05.2006 р.

Від 3-ої особи не з’явився

Розпорядженням голови господарського суду Запорізької області №354 від 26.02.2007р. справа №20/140д/06-26/74д/07 була передана на розгляд судді Кутіщевій Н.С. Ухвалою суду від 26.02.2007 р. справа №20/140д/06-26/74д/07 була прийнята до провадження, справі присвоєний №20/140д/06-26/74д/07-7/68/07. Розгляд справи було призначено на ту ж дату та той же час, що були вказані в ухвалі від 19.01.2007 р. (суддя Зубкова Т.П.).

Ухвалою суду від 26.02.2007 р. в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено Орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації.

В зв’язку з необхідністю встановлення фактичних обставин по справі, витребування у сторін належних доказів, які необхідні для розгляду справи по суті, а також в зв’язку з залученням до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації,  судове засідання було відкладено на 02.04.2007 р.

19.03.2007 р. від позивача прийшла заява про уточнення позовних вимог (вх.№02-6/6413), в якому він змінив вимоги з договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді на договір постачання теплової енергії в гарячій воді, змінивши та виключивши деякі пункти договору. Просить суд зобов’язати відповідача укласти договір постачання теплової енергії на умовах, зазначених в уточненій редакції договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №1156-к від 01.03.2006 р.

Заява подана у відповідності до вимог ст. 22 ГПК України, прийнята судом до розгляду, спір розглядається згідно до уточнених вимог.

В продовженому 02.04.2007 р. судовому засіданні від позивача надійшло клопотання, про зупинення провадження по справі № 20/140д/06-26/74д/07-7/68/07 до 01.05.2007 р. Дане клопотаня залишено судом без задоволення, поскільки не обґрунтоване належними документальними доказами та обґрунтування заявлених вимог не мають відношення до предмету спору.

В судовому засіданні представник відповідача надав суду відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому підтвердив свої заперечення, зазначив, що:

-          ЖБК 314 “Радіоприлад-18” не є балансоутримувачем внутрібудівельних мереж теплопостачання.  На теперішній час всі члени ЖБК сплатили пайові внески і згідно зі ст. 15 Закону України “Про власність” придбали право на майно. Відповідач не утримує за договором з власником на балансі житловий будинок № 5 по вул.. Гаврилова у м. Запоріжжі і не управляє майном власників квартир.

-          Згідно зі ст. 1 Закону України “Про теплопостачання” та ст. 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” відповідач не може виступати як споживач теплової енергії, тому що безпосередньо не використовує теплову енергію.

-          З 2004 року Концерном “Міські теплові мережі” в особі філії Концерну “Міські теплові мережі” Комунарського району м. Запоріжжя  та власниками квартир будинку № 5 по вул. Гаврилова були укладені договори про надання послуг населенню з водо –теплопостачання та водовідведення. З прийняттям Закону України “Про житлово-комунальні послуги” № 1875 -IV від 24.04.2004 року позивач повинен був прийняти заходи про приведення цих договорів у відповідність до законодавства, тому його доводи , що ці договори є не чинними з 01.01.2006 року безпідставні. Фактично ці договори продовжують існувати так як позивач отримує від споживачів (власників квартир) оплату за спожиту теплову енергію, виписуючи рахунки за номерами договорів.

-          Згідно з наказом Державного Комітету України з питань регуляторної політики та підприємства, Міністерства будівництва, архітектури та житлово -  комунального господарства України від 09.01.2007 р. № 13, ліцензійні умови є обов'язковими для суб’єктів господарювання незалежно від їх організаційно - правової форми та форми власності, які здійснюють (мають намір здійснювати) діяльність з виробництва теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами постачання теплової енергії (п.1.3. наказу). Відповідач не має ліцензії на здійснення послуг з теплопостачання населенню.

На підставі викладеного відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити (відзив долучено до матеріалів справи).

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази додаються сторонами або іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В судовому засіданні оголошена перерва до 10.04.2007 р., для підготовки проекту рішення та оголошення його, за клопотанням позивача, в повному об’ємі.

Розгляд справи закінчено 10.04.2007 р. оголошенням рішення суду в повному об’ємі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачем заявлені вимоги про зобов’язання відповідача укласти договір постачання теплової енергії на умовах, зазначених в уточненій редакції договору на постачання теплової енергії в гарячій воді №1156-к від 01.03.2006 р.

Як випливає з матеріалів справи, 20.03.2006р. позивач направив відповідачу проект договору купівлі-продажу (постачання, згідно до заяви про уточнення позовних вимог)  теплової енергії № 1156-к від 01.03.2006р. з пропозицією до його укладення. За умовами даного договору, Концерн “Міські теплові мережі”(теплопостачальна організація) бере на себе зобов’язання відпустити теплову енергію в гарячій воді споживачу (відповідачу у справі), а споживач зобов’язується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в терміни та порядку, встановленими умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід’ємними частинами. Відповідач, в запропонованому до укладення договор, виступає як споживач (постачальник) теплоенергії.

Згідно п.3 ст.179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим лише для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При цьому, при укладенні господарських договорів, відповідно до п.4 цієї норми, зміст договору визначається на основі, зокрема: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Згідно до ст.1 Закону України “Про теплопостачання”, споживач теплової енергії –це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація –суб’єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Стаття 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” також дає визначення споживача як фізичної чи юридичної особи, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (до яких, зокрема, відноситься і забезпечення гарячою водою). Отже, споживачем є особа, яка безпосередньо використовує теплову енергію, поставлену теплопостачальною організацією.

Постачання теплової енергії, у вигляді гарячої води, за змістом ст.1, п.1ч.1 ст.13 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” є  одним із видів комунальних послуг.

Згідно до ч.1 ст.19 Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно до ч.1 ст.29 Закону, договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У відповідності з ст.29 Закону, відповідач є особою, з якою споживачі, у даному випадку власники квартир, можуть укласти відповідні договори на надання житлово-комунальних послуг.

Статтею 1 Закону, балансоутримувачем є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Виконавцем, згідно з ст.1 Закону, є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Як встановлено судом, відповідач не є споживачем теплової енергії, оскільки безпосередньо вказану енергію не споживає. Таким чином, за умовами спірного договору купівлі-продажу теплової енергії відповідач не може виступати як споживач теплової енергії.

При цьому, ч.2 цієї норми визначено, що, у разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Згідно статутних документів відповідача, ЖБК створений з метою забезпечення житлом членів кооперативу і їх сімей шляхом будівництва кооперативного житлового квартирного будинку за будівельною адресою: м. Запоріжжя, пр. 40 років Перемоги, 45 (перейменовано на вул. Гаврилова, буд.5).

Оскільки надання послуг з теплопостачання не є предметом діяльності відповідача, то він і не може надавати такі послуги.

Таким чином, в силу  ч.2 ст.29 Закону, відповідач може укласти відповідний договір з виконавцем. Разом з тим, зазначена норма не визначає це обов’язком балансоутримувача.

Крім того, відповідно до п.73 ст.9 Закону України “Про ліцензування певних видів підприємницької діяльності”, виробництво теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії є видом діяльності, який підлягає ліцензуванню. Це підтверджується п.1.3 наказу Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємства, Міністерства будівництва та архітектури та житлово-комунального господарства України від 09.01.2007 р. №1/3, відповідно до якого, ліцензійні умови є обов’язковими для суб’єктів господарювання незалежно від їх організаційно-правових форм та форми власності, які здійснюють діяльність з виробництва теплової енергії, транспортування її магістральними та місцевими тепловими мережами постачання теплової енергії. В той же час, відповідач не має ліцензії на здійснення послуг з теплопостачання населенню, а отже в силу закону не має права здійснювати даний вид діяльності.

З обставин справи також вбачається, що між Концерном “МТМ”та власниками квартир житлового будинку № 5 по вул. Гаврилова в м. Запоріжжі укладені і діють договори про надання послуг населенню з водо- теплопостачання та водовідведення. Доказів розірвання вказаних договорів, у встановленому законом порядку, або припинення їх дії суду не надано.

Таким чином, безпосередніми споживачами теплової енергії є мешканці будинку, які уклали з теплопостачальною організацією договори і на підставі яких сплачують вартість  спожитої теплоенергії. Вказане також спростовує твердження позивача про те, що відповідач, відмовившись від укладення договору, фактично користується тепловою енергією без договору.

Частиною 2 ст.67 ГК України визначено, що підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

В силу ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 ГПК України, суд дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об’єктивному розгляді в судових засіданнях всіх обставин справи в їх совокупності, керуючись законом, прийшов до висновку, що вимоги позивача не обґрунтовані на законі, є безпідставними і задоволенню не підлягають.

В позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його прийняття.

Суддя                                                                             Н.С. Кутіщева