ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

06.11.07                                                                                           Справа№ 15/226а

за позовною заявою Залізничної районної адміністрації, м.Львів

до відповідача ТзОВ "Торгово-виробниче підприємство "ВАН-А-ВАН", м.Львів

3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ЛКП „Левандівка”, м.Львів

про демонтаж самочинно влаштованих збірно-розбірних металевих огорож-екранів.

Суддя Т.Костів

при секретарі О.Вітинській

Представники

Від позивача: Куделюк А.А. (довіреність № 32/178-01 від 30.01.2007р.)

Від відповідача: Кріль М.М. (довіреність б/н від 03.09.2007р.)

Від 3-ої особи: Кузнєцова Т.Л. - директор

Суть спору: Позовну заяву подано Залізничною районною адміністрацією, м. Львів, до товариства з обмеженою відповідальністю “Торгово-виробниче підприємство “ВАН-А-ВАН”, м. Львів, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору –Львівське комунальне підприємство “Левандівка”, м. Львів, про зобов’язання власника демонтувати частину самочинно влаштованих збірно-розбірних металевих огорож-екранів і перенести на відстань 5,5 –6 м. від стін житлових будинків №34 на вул. Скромній і №31 на вул. Мирній.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.07.2007 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 04.09.2007 р. Розгляд справи неодноразово відкладався з мотивів, зазначених в ухвалах суду від 04.09.2007 р., 20.09.2007р., 18.10.2007 р., 25.10.2007 р.

У відповідності до ст. 71 КАС України справа слухається за наявними у ній доказами. Представникам сторін роз’яснено їх права згідно зі ст. ст. 49, 51 КАС України.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві, зміні позовних вимог. Ствердив, що позивач звів самовільну збірно-розбірну металеву огорожу-екран по вул.Повітряній, 45 у м.Львові. Розпорядженням голови Залізничної районної адміністрації №2297 від 29.12.2006 р. відповідача було зобов’язано демонтувати частину цієї огорожі та перенести її на 5,5 –6 м. від стін житлових будинків. Однак, не зважаючи на неодноразові попередження, відповідач добровільно вимоги розпорядження не виконав. З посиланням на п.п. 1, 4 ст. 376 ЦК України просить позов задовольнити з врахуванням змінених позовних вимог, а саме: зобов’язати відповідача демонтувати самочинно влаштовану бетонну огорожу та металеві огорожі –екрани для розмежування при будинкових земельних ділянок з боку вулиць Мирної і Скромної.

Представник відповідача у судових засіданнях позов заперечив з мотивів, зазначених у відзиві, доповненні до відзиву та клопотаннях. Ствердив, що відповідач орендує земельну ділянку по вул. Повітряній, 45, ніяких самочинно влаштованих збірно-розбірних металевих огорож на ній немає. Вважає, що позивач не уповноважений представляти Львівську міську раду у земельних відносинах, а питання щодо демонтажу та перенесення огорожі не належить до компетенції адміністративного суду. Просить закрити провадження у справі.

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору позов підтримав з аналогічних із позивачем підстав.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, суд встановив наступне.

25.01.2007 р. Львівська міська рада прийняла ухвалу №512 “Про користування ТзОВ “ЛТВП “ВАН-А-ВАН” земельними ділянками на вул. Повітряній, 45 у м. Львові”. На підставі зазначеної ухвали, 23.02.2007 р. між відповідачем (орендар) та Львівською міською радою (орендодавець) було укладено договори оренди землі –земельних ділянок за адресою м. Львів, вул. Повітряна, 45 площами 0,0404 га та 0,0236 га для обслуговування магазину зі складськими приміщеннями.

29.12.2006 р. було прийняте розпорядження №2297 Залізничної районної адміністрації “Про самочинне будівництво ТзОВ “Львівське торгово-виробниче підприємство “ВАН-А-ВАН”, яким, зокрема, було зобов’язано відповідача –власника магазину на вул. Повітряній, 45, в термін до 01.04.2007 р. демонтувати частину самочинно влаштованих збірно-розбірних металевих огорож –екранів і перенести на відстань 5,5 – 6 м. збірно-розбірну металеву огорожу від стін житлових будинків №34 на вул. Скромній та №31 на вул. Мирній. Про необхідність виконання вимог розпорядження відповідач неодноразово попереджався Львівським комунальним підприємством “Левандівка”, що підтверджується відповідними попередженнями. Однак, актом від 19.06.2007 р. підтверджується, що вимоги розпорядження відповідачем виконані не були.

Твердження представника відповідача про те, що даний спір є таким, що виник з господарських відносин чи відносин між відповідачем та мешканцями суміжних будинків та є спором про право, не знаходять підтвердження в матеріалах справи. Зокрема, з матеріалів справи не вбачається ознак спору між відповідачем і мешканцями суміжних будівель. Відсутні й ознаки спору щодо землекористування, оскільки згідно із п.п. 17, 30 договорів оренди від 23.02.2007 р. забороняється самовільна забудова земельної ділянки чи зведення споруд, закладення багаторічних насаджень без письмової згоди орендодавця. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із позовом, спрямованим на реалізації положень правового акту –розпорядження, використовуючи свою компетенцію у цій сфері, що у відповідності до ст. 17 КАС України свідчить про публічний характер спору.

У відповідності до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до ч. 4 цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Водночас, позивач, який не є власником чи користувачем земельної ділянки, не довів у встановленому законом порядку наявність заперечень щодо зведення такої огорожі у Львівської міської ради, порушення прав інших осіб та інші підстави, за наявності яких зазначена норма передбачає знесення майна. Посилання в актах на скарги мешканців суміжних будинків не заслуговують на увагу, оскільки такі мешканці не позбавлені права самостійно звернутись із відповідними вимогами до відповідача, а сама наявність скарги не є беззаперечним доказом порушення права особи.

Зі змісту позовних вимог, навпаки, випливає, що навіть позивач не заперечує проти зведеної огорожі, але вимагає її перенести на 5,5 –6 м. від стін житлових будинків, посилаючись при цьому на вимоги п. 4.5. ДБН 360-92. Однак, такі положення в п. 4.5. зазначеного ДБН 360-92 відсутні, він містить лише вимоги до мінімальних санітарно-захисних розривів не менша 50 м. для виробничих будівель і складів, які здійснюють викиди в навколишнє середовище шкідливих речовин, електромагнітних випромінювань тощо. Однак, ці вимоги об’єктивно не можуть застосовуватись до огорож. При цьому, доказів зведення огорож поза межами орендованої відповідачем земельної ділянки суду не надано. Не заслуговує на увагу також посилання на рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №412 від 07.05.2004 р. “Про затвердження положення про порядок влаштування огорож у м. Львові”, оскільки відповідно до п. 1.2. положення, воно не регулює відносин щодо спорудження огорож між суміжними земельними ділянками.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України, лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Однак, доказів істотного відхилення від проекту, порушення суспільних інтересів, прав третіх осіб суду не надано та не обґрунтовано, з чого позивач виходив, визначаючи обов’язок відповідача перенести огорожу саме на 5,5 –6 м.

Згідно зі ст. 24 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, законами України. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй  діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим –також нормативно-правовими актами  Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, адміністративний суд перевіряє не лише вчинення дії чи бездіяльності на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й чи вчинені вони з використанням повноважень з тією метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії, добросовісно, розсудливо і своєчасно.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Не зважаючи на всебічне сприяння суду сторонам у реалізації цього обов’язку, наявність підстав для задоволення позовних вимог не доведена суду належними доказами у встановленому законом порядку. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати покладаються на позивача

Керуючись ст.ст. 2, 11, 69-71, 86, 161-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у відповідності із ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені ст. 186 КАС України.

Суддя                                                                                                       Костів Т.С.