ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
РІШЕННЯ

Іменем України

06.11.2007
Справа №2-7/9011.1-2007

За позовом Державного підприємства «Дельта-Лоцман» (54017, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 27)

До відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» (98319, м. Керч, вул. Г. Петрова, 2, кв. 279; 98318, м. Керч, 1-й Ново-Карантинний провулок, 13)

Про стягнення 73317,11 грн.

За зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» (98319, м. Керч, вул. Г. Петрова, 2, кв. 279; 98318, м. Керч, 1-й Ново-Карантинний провулок, 13)

До відповідача Державного підприємства «Дельта-Лоцман» (54017, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 27)

Про визнання договору частково недійсним

Суддя Дворний І. І.

представники:

Від позивача (відповідача за зустрічним позовом) – Беседков О. Г., предст., дов. №33 від 20.07.2007 р.

Від відповідача (позивача за зустрічним позовом) - Каратєєва Л. І., предст., дов. №120/06 від 29.12.2006 р.

Суть справи: Державне підприємство «Державна морська лоцманська служба» звернулося до Господарського суду АР Крим з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал», в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13465,64 доларів США, пеню у сумі 472,93 доларів США та 579,67 доларів США штрафу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору від 22.12.2005 р. Державним підприємством «Державна морська лоцманська служба» в червні 2006 року були надані відповідачу послуги з лоцманського проведення та регулювання суден на загальну суму 25553,04 доларів США, що підтверджується квитанціями СРРС та лоцманськими квитанціями. Оскільки відповідачем вартість наданих послуг була сплачена частково, позивач просить стягнути з ТОВ «Інфлот-Універсал» заборгованість у розмірі 13465,64 доларів США в примусовому порядку.  Крім того, за порушення відповідачем грошових зобов’язань позивач просить стягнути з нього пеню у сумі 472,93 доларів США та 579,67 доларів США штрафу, які обчислені на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

11.09.2006 р. до ГС АР Крим від ДП «Державна морська лоцманська служба» надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач зазначив, що відповідачем також не в повному обсязі сплачені рахунки за надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден за період з 01.07.2006 по 31.07.2006 р. Так, ДП «Державна морська лоцманська служба» зауважило, що заборгованість відповідача за вказаний період складає 37159,00 доларів США, яку позивач просить стягнути з ТОВ «Інфлот-Універсал» в примусовому порядку, як і нараховану на вказану суму боргу пеню та штраф у розмірах 1419,30 доларів США та 2155,11 доларів США відповідно. Таким чином, ДП «Державна морська лоцманська служба» просить стягнути з ТОВ «Інфлот-Універсал» заборгованість у загальному розмірі 50624,64 доларів США, пеню у сумі 1892,23 доларів США та 2734,78 доларів США штрафу.

Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що ТОВ «Інфлот-Універсал» є агентом судновласників, представляє їх інтереси та дії виключно в обсягу наданих йому судновласниками повноважень. Так, відповідач звернув увагу на те, що споживачем послуг з лоцманського проведення та регулювання суден є судновласник та рахунки на оплату наданих послуг виставляються позивачем не ТОВ «Інфлот-Універсал», а ТОВ «Інфлот-Універсал» як агенту, тобто представнику судновласника, при посередництві якого здійснюються розрахунки за послуги, придбані судновласником у третьої особи – ДП «Державна морська лоцманська служба». Таким чином, відповідач вважає, що платником послуг є судновласники, які повинні бути належними відповідачами у цій справі. Крім того, ТОВ «Інфлот-Універсал» повідомило, що згідно з умовами укладеного між сторонами договору рахунки на оплату послуг виставлялися позивач в іноземній валюті, у той час як згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» тільки судновласнику-нерезиденту може бути пред’явлений позов в іноземній валюті. Додатково відповідач зазначив, що пунктом 4 статті 5 вказаного Декрету КМУ встановлено, що використання іноземної валюти на території України потребує наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України, через що ТОВ «Інфлот-Універсал» вважає вимоги позивача про сплату суми боргу, пені та штрафу в іноземній валюті незаконною, позаяк така вимога може бути пред’явлена лише судновласнику-нерезиденту. Відносно суми позовних вимог відповідач зазначив, що сума боргу за надані послуги в розмірі 5958,04 доларів США була перерахована відповідними платіжними дорученнями та меморіальним ордерами та згідно з актом звірки взаємних розрахунків не є предметом спору. Несплаченою залишилася сума боргу судновласника ТОВ «Прайм Шиппинг» у сумі 327,97 доларів США (без урахування ПДВ та штрафних санкцій). Відповідач вважає, що сума ПДВ у розмірі 7179,63 доларів США була включена позивачем в рахунки неправомірно, через що сума пені та штрафу складає 223,07 доларів США та 440,02 доларів США відповідно. Стосовно нарахування сум податку на додану вартість на надані послуги відповідач зазначив, що згідно з п. п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість» об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України. ТОВ «Інфлот-Універсал» повідомило, що оскільки п. п. «е» п. 6.5 ст. 6 Закону України «Про ПДВ» передбачено, що місцем поставки при наданні послуг персоналу з обслуговування морських, повітряних та космічних об'єктів вважається місце надання таких послуг, тобто борт судна, а на іноземне судно не розповсюджується юрисдикція України, то місцем надання послуг з лоцманського проведення та регулювання суден є територія іноземної держави, через що такі послуги, згідно з п. 3.1 ст. 3 Закону України «Про ПДВ» не є об’єктом оподаткування податком на додану вартість. З урахуванням викладеного, відповідач просить припинити провадження у справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 5958,04 доларів США у зв’язку з відсутністю предмету спору; відмовити в позові в частині стягнення ПДВ у розмірі 7179,63 доларів США та зменшити суму пені та штрафу до 223,07 доларів США та 440,02 доларів США відповідно.

В процесі розгляду справи ТОВ «Інфлот-Універсал» було також заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача у справі на судновласників, які, на думку, відповідача, повинні відповідати за несвоєчасне перерахування грошових коштів позивачу, а саме:

- ТОВ “Прайм Шіпінг”, Самара/Росія (443020, Росія, м. Самара, вул. Самарська, 61);

- Істамакс Інвеншнс Лімітед, Лондон, (186 HAMMERSMITH ROAD, LONDON W6 7DJ UK);

- “Палмалі”, Туречена (Агент ТОВ “Палмалі” м. Севастополь) (99059, АР Крим, м. Севастополь, пр. Героїв Сталінграда, 40);

- Дарстан Девелорментс Лімітед (Suite 401, 302 Regent Street, London W1B 3HH, UNITED KINGDOM (UK).

В запереченням на відзив позивач зазначив, що ТОВ «Інфлот-Універсал» є належним відповідачем у справі, оскільки договір від 22.12.2005 р. був укладений відповідачем від власного імені, а не від імені судновласників. Так, позивач повідомив, що згідно з положеннями чинного законодавства України не є комерційними агентами та не є представниками особи, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені. Крім того, ДП «Державна морська лоцманська служба» зазначило, що оскільки збір за послуги з лоцманського проведення та регулювання руху суден не відноситься до портових зборів, операції з поставки таких послуг є об'єктом оподаткування податком на додану вартість. Позивач вважає неправомірними посилання ТОВ «Інфлот-Універсал» на п. п. «е» п. 6.5 ст. 6 Закону України «Про ПДВ», оскільки послуги з лоцманського проведення та послуги з регулювання руху суден надаються судну як окремому об'єкту правовідносин, а не його персоналу. На думку позивача, застосуванню у даному випадку підлягає підпункт „а" пункту 6.5 статті 6 Закону «Про ПДВ», згідно з яким місцем поставки послуг є місце, де особа, яка надає послугу, зареєстрована платником цього податку, тобто митна територія України, через що, відповідно до підпункту 6.1.1 пункту 6.1 статті 6 Закону «Про ПДВ» податок становить 20 відсотків бази оподаткування та додається до ціни послуг.

Відповідач у відзиві №516/06-05 від 29.09.2006 р. заперечував також проти заяви ДП «Державна морська лоцманська служба» про збільшення позовних вимог та, окрім викладених у раніше наданому відзиві обставин, зазначив, що сума боргу за надані за період з 01.07.2006 р. по 31.07.2006 р. послуги у розмірі 11899,12 доларів США була сплачена відповідними платіжними дорученнями, а несплаченою залишилася заборгованість судновласника-нерезидента «Кримсон Менеджмент Лімітед» (Лондон, Великобританія) у сумі 16879,23 доларів США (без урахування ПДВ та штрафних санкцій). Нарахування ПДВ на надані послуги у розмірі 8345,84 доларів США відповідач вважає неправомірним. З урахуванням викладеного, ТОВ «Інфлот-Універсал» просить припинити провадження у справі в частині стягнення заборгованості у сумі 11899,12 доларів США у зв’язку з відсутністю предмету спору та відмовити в частині стягнення ПДВ у розмірі 8380,65 доларів США.

Рішенням ГС АР Крим від 30.10.2006 р. позов був задоволений частково, на користь позивача з ТОВ «Інфлот-Універсал»  було стягнуто  пеню у розмірі 1302,88 доларів США, штраф у сумі 2088,90 доларів США, 386,76 доларів США державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення боргу в розмірі 35064,36 доларів США провадження у справі було припинено. В іншій частині позову було відмовлено.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 01.02.2007 р. вищевказане рішення суду першої інстанції було змінено, на користь позивача з відповідача було стягнуто 15560,28 доларів США заборгованості, 589,35 доларів США пені, 645,88 доларів США штрафу, 636,49 доларів США державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В частині стягнення боргу в розмірі 35064,36 доларів США провадження у справі було припинено.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.06.2007 р. рішення ГС АР Крим від 30.10.2006 р. та постанова Севастопольського апеляційного господарського суду від 01.02.2007 р. були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до Господарського суду АР Крим.

Справа передана на розгляд судді Дворному І. І. із привласненням номеру 2-7/9011.1-2007.

Ухвалою ГС АР Крим від 12.07.2007 р. справа була прийнята до провадження суддею Дворним І. І.

27.08.2007 р. до ГС АР Крим від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» надійшла зустрічна позовна заява до Державного підприємства «Дельта-Лоцман», в якій позивач (відповідач за первісним позовом) просить визнати таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, покладення за договором на «Агента» зобов’язань по сплаті в іноземній валюті послуг «Підприємства», наданих ним Судновласнику – нерезиденту, власними валютними коштами, та визнати незаконними пункти 2.2.4, 4.2, 4.3, 5.4 Договору №33/06-КФ від 22.12.2005 р.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що встановлений договором обов’язок «Агента» сплачувати послуги «Підприємства», надані ним Судновласнику-нерезиденту, власними валютними коштами суперечить нормам чинного законодавства України та правовій природі договору, оскільки агент виконує посередницькі функції та здійснює розрахунки з третіми особами коштами Судновласника. Так, ТОВ «Інфлот-Універсал» зазначило, що агент здійснює правочини не від власного імені, а від імені особи, яку він представляє, внаслідок чого правовідносини виникають між особою, яку він представляє, та третьою особою. У зв’язку з цим, угода, укладена представником, створює, змінює та припиняє права та обов’язки саме у особи, яку він представляє. Крім того, позивач (відповідач за первісним позовом) зауважив, що згідно з положеннями законодавства «Агент» не може бути зобов’язаною стороною по сплаті сум зборів, оскільки вимоги «Підприємства»-резидента зі сплати йому «Агентом»-резидентом сум зборів в іноземній валюті за послуги, надані «Підприємством» Судновласнику-нерезиденту суперечать статті 192 Цивільного кодексу України та ст. 198 Господарського кодексу України.

Ухвалою ГС АР Крим від 28.08.2007 р. зустрічна позовна заява була прийнята до провадження та замінено сторону у справі – ДП «Державна морська лоцманська служба», на його правонаступника – Державне підприємство «Дельта-Лоцман».

ДП «Дельта-Лоцман» проти зустрічного позову заперечувало за мотивами, викладеними у відзиві на зустрічну позовну заяву.

30.10.2007 р. до ГС АР Крим від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» надійшло доповнення до зустрічної позовної заяви, в якій позивач (відповідач за первісним позовом) виклав додаткові доводи для задоволення зустрічного позову. Крім того, ТОВ «Інфлот-Універсал» направив заперечення на відзив ДП «Дельта-Лоцман» на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив на безпідставність посилань відповідача (позивача за первісним позовом) щодо необґрунтованості тверджень ТОВ «Інфлот-Універсал». Вказане доповнення та заперечення прийняті судом до розгляду.

Розгляд справи відкладався у порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України. По справі оголошувалася перерва. Після закінчення перерви слухання справи було продовжено.

За клопотанням сторін строк розгляду справи був продовжений у порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення  представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ :

22.12.2005 р. Державним підприємством «Державна морська лоцманська служба» (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» (Агент) був укладений договір №33/06-КФ, згідно з п. 1.1 якого за даним договором Підприємство зобов’язується за заявками Агента надавати послуги з лоцманського проведення суден та регулювання руху суден, а Агент зобов’язується прийняти і оплатити надані послуги. При цьому споживачем послуг Підприємства є Судновласник (судновласник, оператор, фрахтувальник, вантажовідправник, вантажоодержувач або інший платник зборів, за дорученням якого діє Агент). Агент діє від імені та за Судновласника.

Згідно з підрозділом 2.1 розділу 2 Договору Підприємство зобов’язується, у тому числі:

- за заявками агента у встановленому порядку, відповідно до діючих Правил плавання, обов’язкових постанов тощо (далі – Правила) своєчасно і якісно виконувати лінійні і портові лоцманські проведення суден, надавати послуги служби регулювання рухом суден (долі – СРРС);

- надавати Агенту рахунки для сплати зборів і платежів за користування зазначеними послугами, оформлені на підставі встановлених цін, відповідно до нормативно-правових актів, якими затверджені ці збори, або місцевих тарифів та вимог цього договору (Додаток №1 до цього Договору), які надаються суднам каботажного плавання.

Відповідно до підрозділу 2.2 розділу 2 Договору Агент зобов’язується, зокрема:

- розрахунки за Договором здійснювати в національній валюті виставлених рахунків: по суднах, що плавають під прапором України – в національній валюті України, під іноземним прапором – в доларах США або в євро, по суднам, що плавають під російським прапором можлива оплата в російських рублях. При цьому, при розрахунках, валюта ціни (долари США) перераховується у валюту платежу із застосуванням крос-курсу, визначеного через курси НБУ на дату надання послуги. Оплата здійснюється у порядку, визначеному діючим законодавством України в сфері ЗЕД, валютного регулювання та валютного контролю.

- сплачувати рахунки, виставлені Підприємством у терміни, визначені цим Договором.

П. 4.1 Договору передбачено, що порядок стягнення і розмір зборів визначаються відповідно до нормативно-правових актів, якими затверджені відповідні збори, а по зборам, що не підлягають державному регулюванню, - згідно розцінок Підприємства.

Оплата проводиться Агентом відповідно до рахунків, що виставляються Підприємством і які підтверджені лоцманськими квитанціями та квитанціями СРРС (п. 4.2  Договору).

Передоплата здійснюється Агентом до виходу судна з порту за реквізитами, зазначеними у рахунках-проформах. По виставленню остаточного рахунку Агент зобов’язаний здійснити оплату різниці між раніше оплаченою сумою та даним рахунком не пізніше 7-ми банківських днів з дня отримання рахунку, щодо суден, які проходять канал транзитом, та не пізніше 5-ти банківських днів з дня отримання рахунку щодо суден, які заходять у порти (п. 4.3 Договору).

Згідно з п. 4.6 Договору оплата здійснюється у наступному порядку:

- по суднах, що плавають під прапором України – у національній валюті України;

- по суднах, що плавають під іноземним прапором – у ВКВ;

- по суднах, що плавають під прапором України і знаходяться в тайм- або бербоут-чартері у іноземних фрахтувальників або в оперативному управлінні нерезидента (попередньо агент письмово підтверджує, що платником є нерезидент України) – у ВКВ.

Згідно з протоколом розбіжностей до зазначеного договору, підписаним обома сторонами та скріпленим печатями підприємств, преамбула договору була викладена в наступній редакції Агента: «Державне підприємство «Державна морська лоцманська служба», іменована надалі – Підприємство, в Особі начальника Керченської філії ДП «Державна морська лоцманська служба» Сивова А. А., який діє на підставі доручення №3/05 від 19.12.2005 р., з одного боку, та ТОВ «Інфлот-Універсал», іменоване надалі – «Агент», в особі виконавчого директора Поцюс О.с.А.-Ч., який діє від імені та за дорученням судновласників, фрахтувальників, операторів, вантажовласників, вантажовідправників, і інших платників зборів (далі – Судновласників) на підставі Статуту підприємства та договорів агентування/номінацій, з іншого боку, уклали цей договір про наступне». Протоколом розбіжностей у пункті 4.2 Договору після слова «Агентом» по тексту договору було доповнено словами «від імені Судновласників», а у пункті 4.3 у першому реченні після слова «Агентом», та у другому реченні після слова «Агент» було доповнено словами «від імені Судновласників», далі по тексту договору.

Додатком №1 до договору №33/06-КФ від 22.12.2005 р. були визначені вартість лоцманського проведення при каботажному плаванні та вартість послуг 1 години праці лоцмана при перешвартуванні суден.

Наказом Міністерства транспорту та зв’язку України №945 від 18.09.2006 р. «Щодо удосконалення функціонування державної системи забезпечення безпеки судноплавства» Державне підприємство "Дельта-лоцман" визначено головним підприємством в системі забезпечення безпеки судноплавства України. На ДП "Дельта-лоцман" покладено виконання функцій з лоцманського проведення, регулювання руху суден, утримання судноплавних шляхів, пошуку та рятування на морі, підготовки відповідних кадрів для забезпечення безпеки судноплавства, а також створення єдиної системи моніторингу за рахунок технічного переоснащення й вдосконалення роботи берегових та супутникових інформаційно-навігаційних інфраструктур, що забезпечують належну організацію безпеки судноплавства та спасіння у морській зоні відповідальності України, а також інформаційне забезпечення підприємств морської галузі щодо руху суден та вантажів, інших видів діяльності у сфері забезпечення безпеки судноплавства.

Вказаним Наказом було реорганізовано Державне підприємство "Державна морська лоцманська служба" шляхом приєднання його до Державного підприємства "Дельта-лоцман". ДП "Дельта лоцман" визначено правонаступником прав та обов'язків ДП "ДМЛС".

В постанові від 06.06.2007 р. Вищий господарський суд України зазначив, що господарським судом на підставі відповідних доказів у встановленому законом порядку не було досліджено договір №33/06-КФ від 22.12.2005 р. та не встановлено імен осіб, від імені яких як агент діяв відповідач та не досліджено правової природи договору, укладеного між сторонами у справі. Крім того, суд касаційної інстанції зауважив, що вирішуючи спір щодо здійснення розрахунків між позивачем та відповідачем господарськими судами попередніх інстанцій не було досліджено обставин щодо того, чи вправі здійснювати позивач та відповідач, які є резидентами України, розрахунки в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що  містяться  у постанові касаційної інстанції,  є обов'язковими для суду першої інстанції під  час  нового  розгляду справи.

Матеріали справи свідчать, що договір №33/06-КФ від 22.12.2005 р. був укладений відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) з метою належного виконання своїх обов’язків за укладеними договорами на агентське обслуговування суден. Так, відповідачем були укладені наступні агентські угоди:

-          Договір агентування та експедирування №53/01 від 15.05.2001 р. між ТОВ «Інфлот-Універсал» (Виконавець) та фірмою CRIMSON MANAGEMENT LIMITED (Замовник), предметом якого є виконання Виконавцем експедирування, митного та брокерського оформлення вантажу, поданого Замовником під перевантаження, а також агентування суден Замовника;

-          договір №10/02-А від 27.04.2002 р. між ТОВ «Інфлот-Універсал» (Агент) та фірмою DURSTAN Developments LIMITED/Великобританія (Брокер), предметом якого є організація агентування суден Брокера;

-          субагентська угода №04/06 від 25.12.2005 р. між ТОВ «Інфлот-Універсал» (Субагент) та ТОВ «Палмалі» (Агент), предметом якої є агентування номінованих Агентом суден під українським та іноземним прапорами;

-          договір на агентське обслуговування №02/2006-А від 14.03.2006 р. між ТОВ «Інфлот-Універсал» та ТОВ «Прайм Шиппинг» (Судновласник), предметом якого є морське обслуговування Агентом суден, що належать Судновласнику або знаходяться в його оперативному управлінні.

Відповідно до ст. 116 Кодексу торговельного мореплавства України у морському порту або поза його територією як постійні представники судновласника діють агентські організації (морський агент), які за договором морського агентування за винагороду зобов'язуються надавати послуги в галузі торговельного мореплавства. Плата за послуги агентських організацій всіх форм власності встановлюється Міністерством транспорту України за погодженням з Міністерством економіки України.

Морський агент виконує формальності та дії, пов'язані з прибуттям, перебуванням і відходом судна, допомагає капітану судна у налагодженні контактів з службами порту, місцевими органами державної виконавчої влади, в організації постачання і обслуговування судна в порту, оформляє митні документи та документи на вантаж, інкасує суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що виникають з договору перевезення, сплачує за розпорядженням судновласника і капітана судна суми, пов'язані з перебуванням у порту, залучає вантажі для морських ліній, здійснює збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для роботи на суднах, виступає від імені вантажовласника, а також договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому змішаному сполученні (ст. 117 КТМ України).

Статтею 295 Господарського кодексу України передбачено, що комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб'єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво. Не є комерційними агентами підприємці, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені. Комерційний агент не може укладати угоди від імені того, кого він представляє, стосовно себе особисто. Законом можуть бути встановлені обмеження або заборона здійснення комерційного посередництва в окремих галузях господарювання.

Виходячи із змісту статті 295 Господарського кодексу України, сутність агентської діяльності полягає у наданні агентом послуг суб'єктам господарювання шляхом здійснення посередництва. Звідси, за своєю сутністю агентська діяльність, як вид посередницької діяльності, є допоміжною діяльністю по відношенню до будь-яких інших видів господарської діяльності. Оскільки ГК України не встановлено будь-яких обмежень щодо сфери застосування зазначеного визначення поняття агентської діяльності, то зазначене стосується надання агентських послуг у будь-якій сфері господарювання (включаючи транспортну сферу).

В свою чергу, відповідно до статті 116 КТМ України морські агенти діють як постійні представники судновласника та від його імені і на підставі договору морського агентування зобов'язуються надавати за винагороду послуги в галузі торговельного мореплавства

Обсяг прав морського агента безпосередньо встановлено  статтею   117 КТМ України. Зокрема, морський агент має право:

-          виконувати формальності та дії, пов'язані з прибуттям, перебуванням і

відходом судна із порту:

-          допомагати капітану судна:

1)          у   налагодженні  контактів  з  службами   порту,   місцевими   органами

державної виконавчої влади;

2)          в організації постачання і обслуговування судна н порту

-          оформляти митні документи та документи на вантаж;

-          інкасувати суми фрахту та інші суми для оплати вимог судновласника, що

виникають з договору перевезення;

-          сплачувати   за   розпорядженням   судновласника   і   капітана   судна   суми,

пов'язані з перебуванням у порту;

-          залучати вантажі для морських ліній;

-          здійснювати збір фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для

роботи на суднах;

-          виступати від імені вантажовласника;

-          виступати договірною стороною учасників перевезення вантажів у прямому

змішаному сполученні.

Суд зазначає, що здійснення посередництва поширюється на будь яких агентів (включаючи морських) у будь-якій сфері господарської діяльності (включаючи транспортну). Це випливає з того, що жодних обмежень відносно посередницького характеру агентської діяльності чинним законодавством України не встановлено.

Посередницький характер діяльності морських агентів підтверджується і обсягом прав та обов'язків, який встановлено для таких агентів статтею 117 КТМ України. Зокрема, морський агент має право виконувати формальності у сфері морського транспорту та дії, які мають всі ознаки посередницьких дій. При цьому, такі посередницькі дії морського агента можуть бути пов'язані:

1)          із прибуттям, перебуванням і відходом судна;

2)          із допомогою капітану судна у налагодженні контактів;

3)          із допомогою в організації постачання і обслуговування судна в порту;

4)          із сплатою за розпорядженням судновласника і капітана судна певних

сум коштів;

5)          із здійсненням залучення вантажів для морських ліній;

6)          із здійсненням найму екіпажів для роботи на суднах;

7)          із здійсненням збирання та інкасації сум фрахту;

8)          із виконанням інших формальностей та дій, які носять посередницькій

(допоміжний) характер у сфері морського транспорту.

Крім цього, статтею 117 КТМ України морському агенту надано право здійснювати експедирування вантажу. Експедиція вантажів, відповідно до частини четвертої статті 306 ГК України, є допоміжною діяльністю у сфері перевезення вантажів. Звідси, морський агент, як посередник, знову ж таки має право виконувати дії, які у сфері перевезення вантажів (транспортній сфері) вважаються допоміжними. Таким чином, наведене також свідчить на користь того, що діяльність морського агента (як і вся агентська діяльність в цілому) є допоміжним видом господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заявок відповідача, в червні 2006 року позивачем були надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден на загальну суму 25553,04 доларів США, що підтверджується квитанціями СРРС та лоцманськими квитанціями. Оскільки відповідачем вартість наданих послуг була сплачена частково, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 13465,64 доларів США в примусовому порядку.

Крім того, в заяві про збільшення позовних вимог позивач зазначив, що за період з 01.07.2006 по 31.07.2006 р. відповідачу також були надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден, заборгованість за які складає 37159,00 доларів США. Таким чином, позивач просить стягнути з ТОВ «Інфлот-Універсал» заборгованість у загальному розмірі 50624,64 доларів США.

Укладаючи з агентом договір на обслуговування суден нерезидентів Державне підприємство «Державна морська лоцманська служба» (в подальшому ДП «Дельта-Лоцман») прийняло  на себе зобов’язання діяти, у тому числі, в рамках Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Тому виставлення рахунків здійснено в іноземній валюті. При  цьому рахунки виставлялися фактично не ТОВ «Інфлот-Універсал», а ТОВ «Інфлот-Універсал», як агенту, тобто представнику нерезидента. Оскільки ч. 1 ст. 7 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» передбачено, що у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта, виставлення позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) рахунків в іноземній валюті та, відповідно, їх оплата в іноземній валюті, є легітимним.

Суд зазначає, що морські агенти, субагенти є посередниками, які за дорученням і за рахунок судновласника-нерезидента на підставі зовнішньоекономічного договору з останнім вчиняють певні дії в його інтересах.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" дії, які здійснюються від імені іноземного суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України, уповноваженим на це належним чином, вважаються діями цього іноземного суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності. Таким чином, дії морського агента на виконання зовнішньоекономічного договору з судновласником-нерезидентом або субагента, якому морський агент делегував свої повноваження щодо вчинення певних дій від імені та за рахунок судновласника-нерезидента, є діями цього нерезидента.

Оплата судновласником-нерезидентом посередницьких послуг, які йому надав морський агент, субагент, або продукції (робіт, послуг), придбаних у інших резидентів за посередництвом агента, субагента, проводиться в іноземній валюті, оскільки здійснюється нерезидентом - стороною зовнішньоекономічного договору за послуги, отримані в України згідно з цим договором, і є формою розрахунків в межах торговельного обороту між нерезидентом і резидентами, які регулюються статтею 7 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Здійснення розрахунків у валюті України допускається за умови отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Порядок здійснення таких розрахунків врегульований нормами Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 N 492 (пункт 5.6 глави 5).

Кошти в іноземній валюті надходять від судновласника-нерезидента на рахунок морського агента, який утримує з них суму своєї винагороди, а решту перераховує субагенту, який після утримання належної йому суми винагороди здійснює розподіл коштів між іншими резидентами - безпосередніми продавцями продукції (робіт, послуг) судновласнику-нерезиденту.

З проводу твердження позивача (відповідача за зустрічним позовом) про те, що договір №33/06-КФ від 22.12.2005 р. був укладений відповідачем (позивачем за первісним позовом) від власного імені, а не від імені судновласників, суд звертає увагу на те, що, як вже було вказано раніше, згідно з протоколом розбіжностей до зазначеного договору, підписаним обома сторонами та скріпленим печатями підприємств, преамбула договору була викладена в наступній редакції Агента: «Державне підприємство «Державна морська лоцманська служба», іменована надалі – Підприємство, в Особі начальника Керченської філії ДП «Державна морська лоцманська служба» Сивова А. А., який діє на підставі доручення №3/05 від 19.12.2005 р., з одного боку, та ТОВ «Інфлот-Універсал», іменоване надалі – «Агент», в особі виконавчого директора Поцюс О.с.А.-Ч., який діє від імені та за дорученням судновласників, фрахтувальників, операторів, вантажовласників, вантажовідправників, і інших платників зборів (далі – Судновласників) на підставі Статуту підприємства та договорів агентування/номінацій, з іншого боку, уклали цей договір про наступне». Протоколом розбіжностей у пункті 4.2 Договору після слова «Агентом» по тексту договору було доповнено словами «від імені Судновласників», а у пункті 4.3 у першому реченні після слова «Агентом», та у другому реченні після слова «Агент» було доповнено словами «від імені Судновласників», далі по тексту договору.

Отже, відповідач у справі (позивач за зустрічним позовом) є морським агентом, який діяв від імені та за дорученням іноземних судновласників, споживачем послуг є нерезидент, в свою чергу, агент, за виконану ним роботу з організації обслуговування судна, отримує агентську винагороду. Дії морського агента стосовно виконання зовнішньоекономічного договору з судновласником-нерезидентом є діями нерезидента.

У той же час, суд не може погодитися з твердженням відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що ТОВ «Інфлот-Універсал» не є належним відповідачем у справі, оскільки стороною за договором №33/06-КФ від 22.12.2005 р. є саме ТОВ «Інфлот-Універсал», а тому Державне підприємство «Державна морська лоцманська служба» (в подальшому ДП «Дельта-Лоцман») не позбавлене права на звернення до суду безпосередньо до агента судновласників з позовом про стягнення в примусовому порядку заборгованості за надані послуги, в межах перерахованих нерезидентами сум грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач (позивач за зустрічним позовом) прийняв та оплатив надані послуги на суму 35064,36 доларів США, через що провадження у справі в цій частині підлягає припиненню за пунктом 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України. Отже, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» перед ДП «Дельта-Лоцман» за надані позивачем послуги складає 15560,28 доларів США, що є сумою податку на додану вартість, нарахованою на вартість товару.

Стосовно нарахування податку на додану вартість на надані позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) послуги з лоцманського проведення та регулювання суден суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Перелік операцій, які є об'єктом оподаткування ПДВ встановлено пунктом 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість». При цьому, такий перелік операцій є вичерпним.

Зокрема, відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону, об'єктом оподаткування ПДВ є операції із:

-          поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю) (підпункт 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону);

-          ввезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорту) (підпункт 3.1.2 пункту 3.1 статті 3 Закону);

-          вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорту), поставки транспортних послуг по перевезенню пасажирів, вантажобагажу (товаробагажу) та вантажу за межами державного кордону України (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 статті 3 Закону).

Таким чином, щодо послуг, відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону, об'єктом оподаткування ПДВ є операції із:

-          поставки будь-яких послуг (включаючи «супутні») за умови, якщо місце надання таких послуг буде знаходитись на митній території України;

-          ввезення лише супутніх послуг у митному режимі імпорту (вивезення лише

супутніх послуг у митному режимі експорту).

Отже, визнання тієї чи іншої операції із поставки послуг об'єктом оподаткування ПДВ залежить від 1) місця поставки (надання) таких послуг та 2) визнання тих чи інших послуг супутніми при здійсненні операцій із ввезення (вивезення) на (з) митної території України товарів під різними митними режимами.

Територію України, яка є її митною територією, визначено статтею 5 Митного кодексу України. Зокрема, митною територію України є та територія, яка зайнята сушею, територіальним морем, внутрішніми водами, а також повітряний простір, штучні острови, установки і споруди, що створюються у виключній морській економічній зоні України та на які поширюється виключна юрисдикція України. Звідси, обов'язковою ознакою за якою визначається належність тієї чи іншої території (споруди) до митної території України - є знаходження такої території (споруди) під виключною юрисдикцією України. Із зазначеного випливає, що при непоширенні на певну територію (споруду) юрисдикції України, така територія (споруда) не є митною територією України та навпаки.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Закону України від 3 червня 1999 року №728-ХІУ, Україна приєдналася до Конвенції Організації Об'єднаних Націй з морського права від 10 грудня 1982 року (далі - Конвенція з морського права). Таким чином, зазначена Конвенція з морського права є міжнародним договором України, положення якого мають пріоритет над положеннями нормативно-правових актів, виданих українськими державними органами влади.

Частиною першою статті 92 Конвенції з морського права встановлено, що всі судна (крім військових суден та тих суден, що знаходяться на некомерційній державній службі) у відкритому морі підпорядковуються виключній юрисдикції тієї держави, під прапором якої воно ходить, крім тих випадків, які прямо передбачені у міжнародних угодах або безпосередньо Конвенцією з морського права.

Таким чином, відповідно до норм Конвенції з морського права, на іноземні судна (включаючи державні судна, які використовуються із некомерційною метою (у тому числі військові)), які прямують територіальним морем прибережної держави або знаходяться у відкритому морі не поширюється юрисдикція прибережної держави. Борт таких іноземних суден, проходячи територіальним морем прибережної держави або знаходячись у відкритому морі, залишається під юрисдикцією тієї держави, прапор якої він несе. Тобто, зазначені іноземні судна зберігають за собою статус території тих держав, під прапором яких вони ходять (перебувають).

Аналогічні положення містяться в статтях 19 та 20 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про територіальне море і прилеглу зону від 29 квітня 1958 року. Зазначена Конвенція про територіальне море була ратифікована Президією Верховної Ради СРСР 20 жовтня 1960 року. Відповідно до статті 7 Закону України „Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року №1543-ХІІ, Україна є правонаступником прав і обов'язків за міжнародними договорами Союзу РСР. Тобто, на Україну поширюється дія положень Конвенції про територіальне море та Україна має їх виконувати.

В свою чергу, статтею 32 Кодексу торговельного мореплавства України визначено судна, на які поширюється юрисдикція України. Зокрема, юрисдикція України поширюється виключно на ті судна, місцем реєстрації яких є Україна та які отримали право плавання під Державним прапором України.

Звідси, юрисдикція України не поширюється на ті судна, що не зареєстровані в Україні та не отримали право плавання під Державним прапором України. Під час знаходження у територіальному морі України, виключній економічній зоні України або у відкритому морі, на іноземні судна не може бути поширена юрисдикція України та такі судна залишаються під юрисдикцією тієї держави, прапор якої вони несуть. Тобто, зазначені іноземні судна завжди зберігають за собою статус території тих держав, під прапором яких воші ходять (перебувають).

Також, опосередковано підтверджують зазначене твердження і положення статті 48 КТМ України, якою визначено правове становище екіпажу судна. Зокрема, правове становище екіпажу судна, що плаває під прапором України - визначається чинним законодавством України, а екіпажу судна, яке плаває під прапором іншої держави, визначається законодавством держави, під прапором якої плаває судно.

Крім того, Державна податкова адміністрація України у своєму листі від 9 жовтня 1998 року №11697/10/22-1217 роз'яснила, що „іноземне судно, що перетинає митний кордон України, заходячи в територіальні води України, зберігає за собою статус території держави, під прапором якої воно перебуває (поза межами митного кордону України)".

При цьому, у вище зазначеному листі додатково вказується на те, що всі попередні роз'яснення ДПА України (з приводу, у тому числі, визнання судна територією тієї чи іншої держави), що суперечать вищезазначеному твердженню - не повинні застосовуватися платниками податку на додану вартість та податковими органами на місцях.

Також, ДПА України у своєму листі від 20 грудня 2002 року №20054/7/15-3417 роз'яснює, що ті послуги, які виконуються (надаються, споживаються) на судні нерезидента - є послугами виконаними (наданими, спожитими) за межами митної території України. Таке твердження ДПА України підкріплюється твердженням про те, що згідно з Конвенцією ООН з морського права територія іноземного судна є відповідно територією іноземної держави, під прапором якої плаває судно".

Таким чином, оскільки на іноземне судно не поширюється юрисдикція України, то, відповідно до статті 5 Митного кодексу України, таке судно не є митною територією України.

Зміст поняття „супутні послуги" встановлено пунктом 1.14 статті 1 Закону України «Про ПДВ». Зокрема, супутніми послугами вважаються послуги, вартість яких включається відповідно до норм митного законодавства до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються.

Таким чином, „супутніми послугами" вважається лише та частина із усіх можливих послуг:

-          яка безпосередньо пов’язана із товарами, що експортуються або імпортуються;

-          вартість яких, за митним законодавством України, включається до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються.

Статтею 274 Митного кодексу України передбачено, що митна вартість товарів, що вивозяться (експортуються) з України на підставі договору купівлі-продажу або міни, визначається на основі ціни, яку було фактично сплачено або яка підлягає сплаті за ці товари на момент перетинання митного кордону України.

До митної вартості товарів, що вивозяться (експортуються), також включаються фактичні витрати, якщо вони не були раніше до неї включені:

а) на навантаження, вивантаження, перевантаження, транспортування та страхування до пункту перетинання митного кордону України;

б) комісійні та брокерські винагороди;

в) ліцензійні та інші платежі за використання об'єктів права інтелектуальної власності, які покупець повинен прямо чи побічно здійснити як умову продажу (експорту) товарів, які оцінюються.

Митна вартість товарів, що вивозяться (експортуються) з України на підставі договору, відмінного від договорів купівлі-продажу чи міни, визначається на основі ціни, підтвердженої комерційними, транспортними, банківськими, бухгалтерськими та іншими документами, що містять відомості про вартість товарів, які оцінюються, з урахуванням витрат на транспортування та страхування товарів до пункту перетинання митного кордону України.

У разі встановлення цінових обмежень під час вивезення (експорту) окремих товарів (індикативні ціни, граничні рівні цін, ціни, встановлені в результаті антидемпінгових розслідувань тощо) митна вартість таких товарів у разі вивезення (експорту) їх з України визначається з урахуванням положень, що визначають порядок застосування зазначених обмежень.

Згідно зі статтею 266 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами:

1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) за ціною договору щодо ідентичних товарів;

3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;

4) на основі віднімання вартості;

5) на основі додавання вартості (обчислена вартість);

6) резервного.

При цьому, основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Відповідно до статті 267 Митного кодексу України митною вартістю за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, є вартість операції, тобто ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби відповідно до частини другої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або які повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів на користь продавця та/або на користь продавця через третіх осіб, та/або на пов'язаних з продавцем осіб. Такі платежі можуть бути здійснені прямо або опосередковано шляхом переказу грошей, акредитиву, інкасування або за допомогою інших розрахунків (вексель, передача цінних документів тощо). Термін "ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті" стосується тільки ціни оцінюваних товарів. Дивіденди або інші платежі покупця на користь продавця, не пов'язані з оцінюваними товарами, не є частиною митної вартості. Додавання до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, згідно з цією статтею робляться лише на основі об'єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню.

При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються подальші витрати, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема:

1) витрати, понесені покупцем:

а) комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, які є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов'язаних з представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів;

б) вартість контейнерів, що для митних цілей вважаються єдиним цілим з відповідними товарами;

в) вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов'язаних з пакуванням;

2) належним чином розподілена вартість нижченаведених товарів та послуг, якщо вони поставляються прямо чи опосередковано покупцем безоплатно або за зниженими цінами для використання у зв'язку з виробництвом та продажем на експорт в Україну оцінюваних товарів, якщо така вартість не включена до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті:

а) сировини, матеріалів, деталей, напівфабрикатів, комплектувальних виробів тощо, які увійшли до складу оцінюваних товарів;

б) інструментів, штампів, шаблонів та аналогічних предметів, використаних у процесі виробництва оцінюваних товарів;

в) матеріалів, витрачених у процесі виробництва оцінюваних товарів (мастильні матеріали, паливо тощо);

г) інженерних та дослідно-конструкторських робіт, дизайну, художнього оформлення, ескізів та креслень, виконаних за межами України і безпосередньо необхідних для виробництва оцінюваних товарів;

3) роялті та ліцензійні платежі, які стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Зазначені платежі можуть включати платежі, які стосуються патентів, знаків для товарів і послуг та авторських прав. Витрати на право відтворення (тиражування) оцінюваних товарів в Україні не повинні додаватися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари;

4) відповідна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, передачі чи використання товарів, що оцінюються, на митній території України, яка прямо чи опосередковано йде на користь продавця;

5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України;

6) витрати на завантаження, розвантаження та обробку оцінюваних товарів, пов'язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України;

7) витрати на страхування цих товарів.

Виходячи із зазначеного вище переліку послуг, вартість яких за митним законодавством України включається до митної вартості товарів, що експортуються (імпортуються) - лише наведені послуги можна вважати супутніми. Звідси, плата за надання будь-яких агентських послуг (включаючи послуг морських агентів) не може включатися до митної вартості товарів, які експортуються (імпортуються), оскільки будь-які агентські послуги (включаючи послуги морських агентів) не входять до переліку послуг, які вважаються супутніми при здійсненні операцій з експорт) (імпорту) товарів.

Проте слід звернути увагу на обсяг прав морських агентів. Зокрема, як вже було зазначено раніше, морські агенти мають право:

-          надавати послуги з організації постачання і обслуговування судна в порту;

-          оформляти митні документи та документи навантаж;

-          сплачувати   за   розпорядженням   судновласника   і   капітана   судна   суми,

пов'язані з перебуванням у порту;

-          здійснювати експедирування вантажу;

-          виконувати інші роботи та надавати інші послуги.

Безпосередньо зазначені права морського агента встановлено статтею 117 КТМ України. При цьому, реалізація морським агентом вищенаведених прав цілком підпадає під ознаки транспортно-експедиторської діяльності, основні засади здійснення якої регулюються Законом України „Про транспортно-експедиторську діяльність" від  1 липня 2004 року №1955-ІУ.

Зокрема, статтею 8 Закону України „Про транспортно-експедиторську діяльність" встановлено, що експедитори за дорученням клієнтів:

-          забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, фрахтують судна та залучають транспортні засоби, забезпечують їх подачу в порти для своєчасного відправлення вантажів; здійснюють роботи, пов'язані з прийманням, накопиченням, подрібненням, доробкою, сортуванням, складуванням,     зберіганням, перевезенням вантажів; ведуть облік надходження та відправлення вантажів з портів, організовують охорону вантажів під час їх  перевезення, перевалки та зберігання; забезпечують підготовку та додаткове обладнання транспортних засобів і вантажів тощо;

-          здійснюють оформлення товарно-транспортної документації та її розсилання за належністю;

-          здійснюють розрахунки з портами, транспортними організаціями за перевезення, перевалку, зберігання вантажів; оформляють документи та організовують роботи відповідно до митних, карантинних та санітарних вимог;

-          надають інші допоміжні та супутні перевезенням транспортно-експедиторські     послуги, що передбачені договором транспортного експедирування і не суперечать законодавству.

З огляду на зазначене, морські агенти мають право надавати транспортно-експедиційні послуги.

Також, слід звернути увагу на пункт 14 „Порядку декларування митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України", який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 серпня 2003 року №1375. Зокрема, ним встановлено, що для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товарів, декларант, серед іншого, подає: 1) рахунок про сплату наданих транспортно-експедиційних послуг або 2) калькуляцію транспортних витрат.

Тобто, транспортно-експедиційні послуги (у тому числі ті, що налаються морськими агентами) входять до митної вартості товарів. Виходячи із цього, транспортно-експедиційні послуги морських агентів (щодо операцій із експорту або імпорту товарів) є супутніми послугами. Останнє випливає із положень пункту 1.14 статті 1 Закону, за якими послуги, вартість яких включається відповідно до норм митного законодавства до митної вартості товарів, що експортуються або імпортуються, є супутніми.

В свою чергу, відповідно до підпунктів 3.1.2 та 3.1.3 пункту 3.1 статті 3 Закону супутні послуги є об'єктом оподаткування податком на додану вартість. Відповідно до пункту 6.2 статті 6 Закону ставка оподаткування податком на додану вартість експорту морськими агентами своїх транспортно-експедиційних послуг становить „0" відсотків до бази оподаткування.

Порядок визначення місця поставки послуг, встановлено пунктом 6.5 статті 6 Закону України «Про ПДВ». Так, у загальному випадку, місцем поставки послуг є місце, де особа, яка надає послугу, зареєстрована платником ПДВ (абзац „а" пункту 6.5 статті 6 Закону) При цьому, для тих осіб, які падають послуги на митній території України та є нерезидентами, встановлено інший (відмінний від загального) порядок визначення місця надання послуг.

Проте, зазначений загальний порядок не поширюється на абзаци «в», «д» та «є» пункту 6.5 статті 6 Закону, якими, у тому числі, передбачено інший порядок визначення місця поставки (надання) послуг для:

-          послуг, які надаються консультантами та послуг, які є аналогічними щодо

послуг консультантів (абзац «д» пункту 6.5 статті 6 Закону);

-          послуг з надання інформації (абзац «д» пункту 6.5 статті 6 Закону);

-          послуг, які надаються персоналу з обслуговування морських об'єктів (абзац

«є» пункту 6.5 статті 6 Закону).

Поряд із цим, абзацом «а» пункту 6.5 статті 6 Закону, яким передбачено загальний порядок визначення місця поставки (надання) послуг, не встановлено, що абзац «г» цього ж пункту є виключенням із нього, як із загальної норми Закону.

Так, сфера дії абзацу «а» пункту 6.5 статті 6 Закону не обмежена сферами господарської діяльності - його дія поширюється на будь-які сфери зазначеної діяльності. В свою чергу, положення абзацу «г» пункту 6.5 статті 6 Закону навпаки можуть застосовуватися лише по відношенню до певних сфер господарської діяльності.

Звідси, положення абзацу «а» пункту 6.5 статті 6 Закону, по відношенню до абзацу «г» цього ж пункту Закону, носять загальний характер.

Отже, абзац «г» пункту 6.5 статті 6 Закону, як норма яка встановлює спеціальний порядок визначення в конкретних сферах господарської діяльності місця поставки послуг, є спеціальною нормою по відношенню до абзацу «а» пункту 6.5 статті 6 Закону. На підставі зазначеного, положення абзацу «г» пункту 6.5 статті 6 Закону мають пріоритет перед нормами абзацу «а» цього ж підпункту Закону. Фактично це означає, що абзац «г» пункту 6.5 статті 6 Закону є таким же виключенням із абзацу «а» цього ж пункту Закону, як і вище згадувані абзаци „в», «д» та «є» пункту 6.5 статті 6 Закону.

Звідси, з урахуванням вищевикладеного, Законом передбачено спеціальний порядок визначення місця поставки послуг, у тому числі, для:

1)          послуг у сфері допоміжної транспортної діяльності (навантаження, розвантаження, перевантаження, складська обробка товарів, інших аналогічних  видів  робіт,   включаючи  страхування)  (абзац  «г»   пункту  6.5 статті 6 Закону);

2)          послуг, які надаються консультантами та послуг, які є аналогічними щодо послуг консультантів (абзац «д» пункту 6.5 статті 6 Закону);

3)          послуг з надання інформації (абзац «д» пункту 6.5 статті 6 Закону);

4)   послуг, які надаються персоналу з обслуговування морських об'єктів (абзац «є» пункту 6.5 статті 6 Закону).

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виходячи із наведеного змісту статті 901 ЦК, сторонами договору про надання послуг є виконавець та замовник послуг. Зрозуміло, що такими виконавцем та замовником послуг (тобто особами, які надають та особами, які споживають послуги) не можуть бути річ або майно (чи то конкретне судно, як вид майна), оскільки:

1)          річ або майно не можуть виступати стороною по договору про надання послуг. Зазначене випливає з того, що річ або майно не здатні мати та набувати цивільні права та обов'язки (річ або майно не мають цивільної правоздатності та дієздатності). Цивільну правоздатність та дієздатність мають лише юридичні або фізичні особи (статті 25, 30 та 80 ЦК України). Відповідно до статті 11 ЦК  України, цивільні права  та обов'язки виникають виключно із дій тих чи інших осіб (але ніяк не із дій певної речі або певного майна). Не наділені річ або майно і господарською компетенцією - сукупністю господарських прав та обов'язків (стаття 55 ГК України). При цьому, реалізувати господарську компетенцію можуть виключно учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність. Але ані будь-яка річ, ані будь-яке майно не є безпосереднім учасником господарських відносин. Не можуть річ або майно здійснювати будь-яку господарську діяльність. Таким чином, наслідком того, що річ або майно не здатні мати та набувати цивільні права та обов'язки, не наділені та не можуть реалізовувати господарську компетенцію є те, що - річ або майно не можуть оплачувати договір про надання послуг, не можуть його розірвати, порушити його умови або ініціювати внесення до нього змін, не можуть вони бути позивачем та/або відповідачем у суді та взагалі виступати у якості суб'єкту правовідносин. Таким чином, будь яка річ або будь-яке майно - не можуть бути стороною по договору про надання послуг та бути виконавцем або замовником послуг;

2)          послуга не може бумі надана самій речі або самому майну та послуга не може бути замовлена та спожита самою річчю або самим майном. Послуга може   бути замовлена,  надана та спожита лише фізичною та/або юридичною особою - тобто особами, які здатні мати та набувати цивільні права та обов'язки;

3)          за договором про надання послуги у обох його сторін виникають певні зобов'язання. Відповідно до статті 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні с виключно особи (боржник і кредитор). Отже, не може бути боржником або кредитором (стороною у зобов'язанні) будь-яка річ або майно. В свою чергу, відповідно до статті 173 ГК України господарським зобов'язанням визнається зобов'язання, що виникає між 1) суб'єктом господарювання та 2) іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання. При цьому, перелік  суб'єктів господарювання встановлено статтею 55 ГК України та до них належать виключно: 1) господарські організації - юридичні особи та 2)   громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють    господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, можна однозначно стверджувати, що виконавець за договором про надання послуг за будь-яких умов може надати послугу лише фізичній або юридичні особі. Послуга не може бути надана будь-якій речі або будь-якому майну чи то конкретному судну, як виду майна.

Порядок визначення місця виконання господарського зобов'язання встановлено статтею 197 Господарського кодексу України. Зокрема, господарське зобов'язання підлягає виконанню за місцем, визначеним: 1) законом; 2) господарським договором або 3) місцем, яке визначено змістом зобов'язання.

Відповідно до п. 4.10 „Положення про державну морську лоцманську службу" лоцманські послуги надаються на підставі двостороннього договору між капітаном судна або морським агентом, що виступають від імені судновласника, з однієї сторони, і лоцманською організацією, що надає ці послуги.

При цьому, за таким договором місцем надання лоцманом своїх послуг буде не акваторія по якій проходитиме судно (та на якому такий лоцман буде присутній), а безпосередньо сам борт судна. Це випливає з того, що послуги лоцмана, за своїм змістом, не є діями, які безпосередньо спричиняють переміщення судна по тій чи іншій акваторії. Судно завжди керується капітаном судна та завдяки саме його наказам і розпорядженням судно переміщується в обраному ним напрямку.

Зокрема, за п. 5.5 Положення виключно капітан (навіть за присутності лоцмана на борту) несе відповідальність за управління судном. При цьому, капітан судна, для здійснення переміщення свого судна у тій чи іншій акваторії, лише використовує практичні знання лоцмана і його досвід плавання в даному районі. Звідси, лоцман не здійснює управління та переміщення судна по тій чи іншій акваторії. Він лише надає інформацію та консультації капітану судна, який, в свою чергу, і здійснює переміщення та управляння судном.

Також, на користь того, що місцем надання лоцманом своїх послуг є само борт судна свідчить те, що під час плавання капітану судна відповідної інформації та консультацій, лоцман знаходиться безпосередньо на борту судна.

Зокрема, для надання своїх послуг лоцман прибуває на борт судна (п. 5.1 та п 5.2 Положення). Після цього капітан судна повідомляє лоцмана про особливості в управлінні свого судна (про будь-які відомі капітану обмеження та/або несправності навігаційного устаткування, двигунів, суднових пристроїв, обмеження суднового персоналу, що можуть впливати на безпеку плавання, маневрування, швартовних операцій), а лоцман інформує капітана судна про маршрут переходу, особливі умови плавання, такі як: стан погоди; глибини; наявність течій; очікуваний рух інших суден; порядок взаємодії з постами регулювання руху суден і з адміністрацією порту; місця, де можливо безпечно стати на якір; відомості про причал, до якого прямує судно; схему швартування; характеристику, число й порядок використання буксирів, що залучені для забезпечення переходу і/або швартування тощо (п. 5.2 Положення). У процесі лоцманського проведення капітан і лоцман повинні постійно обмінюватися інформацією про умови плавання, місцеві умови, особливості судна, будь-які інші умови, що можуть вплинути на виконання лоцманського проведення судна (п. 5.4 Положення). Лоцман не має права без згоди капітана залишити судно раніше ніж поставить його на якір у безпечному місці, пришвартує, виведе в море або буде змінений іншим лоцманом (п. 5.7 Положення).

Таким чином, наведені вище норми Положення свідчать про те, що лоцман надає лоцманські послуги, які полягають в наданні відповідної інформації та консультацій капітану судна, перебуваючи безпосередньо на борту судна (поруч із капітаном такого судна).

Зміст зобов'язання за договором про надання лоцманських послуг полягає у наданні лоцманом послуг інформаційного та консультаційного характеру капітану судна з метою забезпечення саме капітаном безпеки мореплавства та інших вимог.

Виходячи з викладеного, за змістом зобов'язання, за договором про надання лоцманських послуг, а також за вимогами Положення - місцем надання послуг державним морським лоцманом є безпосередньо борт судна.

Як вже було зазначено раніше, судно, яке ходить під іноземним прапором, не знаходиться під юрисдикцією України. Отже, таке судно не є митною територією України. Виходячи з цього місце поставки (надання) всіх послуг екіпажу (персоналу), який присутній на борту іноземного судна - знаходитиметься поза митною територією України.

При цьому, положеннями Закону України «Про ПДВ» встановлено, що коли місце поставки (надання) послуг знаходиться поза митною територією України, то такі послуги:

-          не є об'єктом оподаткування ПДВ, оскільки вони не входять до виключного переліку операцій, які є об'єктом оподаткування ПДВ та які встановлено пунктом 3.1 статті 3 Закону;

-          не можуть бути базою оподаткування ПДВ, оскільки вони не входять до

переліку об'єктів оподаткування ПДВ, який встановлено статтею 4 Закону.

-          не може оподатковуватися за будь-якою ставкою ПДВ, оскільки для них статтею 6 Закону не встановлено будь-якої ставки ПДВ (позаяк такі послуги не зазначенні в статті З Закону, як об'єкт оподаткування).

Як вже було вказано раніше, відповідно до підпункту «є» пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про ПДВ», при наданні персоналу морських об'єктів послуг з обслуговування таких морських об'єктів, місцем поставки послуг є місце надання таких послуг.

При цьому, із наведених положень Закону випливає, що місцем поставки послуг буде місце їхнього надання лише при дотриманні таких вимог:

1)          послуги повинні надаватися безпосередньо персоналу морського об'єкту (у даному випадку морським об'єктом  вважатимемо морське судно);

2)          послуги повинні бути безпосередньо пов'язані з обслуговуванням судна;

При цьому, «персоналом судна» є будь-які особи, які забезпечують щодо судна:

- керування;

- рух;

- живучість та експлуатацію.

Також, до таких осіб відносяться особи, що обслуговують технологічне, промислове обладнання та особовий склад судна.

Саме таке визначення поняття «персонал судна» встановлено у другому розділі «Положення про сертифікацію персоналу суден флоту рибної промисловості», яке затверджено наказом Міністерства аграрної політики України від 12 січня 2005 року №7. Відповідно до пункту 1.1 зазначеного Положення, воно розроблене відповідно до:

-          „Міжнародної конвенції про стандарти підготовки, сертифікації персоналу

риболовних суден та несення вахти 1995 року" (до якої, відповідно до Закону

України від 17 січня 2002 року №2993-111, Україна приєдналася 17 січня 2002

року та яка, відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону

України „Про міжнародні договори України", є частиною національного

законодавства України);

-          КТМ України;

-          Інших законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів.

Звідси, встановлене Положенням визначення поняття «персонал судна», відповідає положенням Конвенції та КТМ України та іншим законодавчим та підзаконним нормативно-правовим актам.

Проте, треба зауважити, що ані Конвенцією, ані КТМ України безпосередньо не встановлено визначення такого поняття як „персонал судна". Також, таке поняття не вживається у інших законодавчих та підзаконних нормативно-правових актах (крім зазначеного Положення).

Однак, Кодексом торговельного мореплавства України, встановлено перелік осіб, які відносяться до «екіпажу судна». Зокрема, до «екіпажу судна» відносяться: 1) особи командного складу (включаючи капітана) та 2) суднова команда.

В свою чергу, відповідно до статті 49 КТМ України:

-          до командного складу судна, крім капітана, належать: 1) помічники капітана,

2) суднові механіки, 3) електромеханіки, 4) радіоспеціалісти, 5) судновий

лікар, 6) боцман. При цьому, до командного складу судна судновласником

можуть бути віднесені й інші суднові спеціалісти;

-          до суднової команди відносяться особи, які виконують службові обов'язки на

судні та не належать до командного складу судна.

Таким чином, виходячи із того, що зазначені особи керівного складу судна та особи з числа осіб, які за КТМ України входять до суднової команди забезпечують:

-          керування судном;

-          рух судна;

-          живучість та експлуатацію судна;

-          обслуговування технологічного, промислового обладнання судна;

-          обслуговування особового складу судна, -

то поняття «персонал судна» (визначення якому встановлено п. 2 Положення) та поняття «екіпаж судна» (склад якого визначено ст. 49 Кодексу торговельного мореплавства України) - є ідентичними (рівнозначними) за своїм змістом та значенням.

На підставі вище зазначеного також можна зробити висновок про те, що у підпункті «є» пункту 6.5 статті 6 чинної редакції Закону України «Про ПДВ» йдеться мова про падання послуг екіпажу (персоналу) судна до складу якого (яких) входять:

1)          із числа командного складу судна: капітан  та  помічники  капітана; суднові механіки; електромеханіки; радіоспеціалісти; судновий лікар; боцман; інші спеціалісти, визначені судновласником;

2)          із числа членів суднової команди: особи, які виконують службові обов'язки

на судні та не належать до командного складу судна.

Звідси, послуги, які надаватимуться будь-якій особі із числа вище зазначених та/або їх групі та/або всім вищезазначеним особам разом узятим - вважатимуться такими, що надані персоналу (екіпажу) судна.

Стосовно необхідності дотримання другої вимоги треба зазначити - персонал (екіпаж) судна, шляхом виконання покладених на нього обов'язків, має забезпечувати:

-          керування судном;

-           рух судна;

-          живучість та експлуатацію судна;

-          обслуговування технологічного, промислового обладнання судна;

-          обслуговування особового складу судна.

Звідси, послуга, надання якої буде пов'язано чи спрямовано на забезпечення виконання персоналом (екіпажем) судна вищезазначених функцій, вважається такою, що пов'язана із обслуговуванням судна.

При цьому, чинним законодавством України не встановлено переліку послуг, які зазвичай може бути надано персоналу (екіпажу) ї метою обслуговування судна. Звідси, оскільки це не заборонено чинним законодавством України та чинне законодавство України не містить виключного переліку послуг, такими послугами можуть бути будь-які послуги надані третіми особами персоналу (екіпажу) судна, які в свою чергу, пов'язані із виконанням таким персоналом (екіпажем) звичайних функцій із обслуговування судна.

Таким чином, якщо виходити із змісту КТМ України послугами персоналу з обслуговування морського судна можуть бути:

-          лоцманські послуги;

-          послуги регулювання руху суден;

-          послуги радіолокаційного проведення суден;

-          подання допомоги суднам під час аварійно-рятувальних операцій;

-          інформаційні   послуги  (наприклад,   стосовно   руху   суден,   стану  засобів

навігаційного облаштування, гідрометеорологічних умов та інших факторів,

що впливають на безпеку плавання),

-          послуги  пов'язані  з  прибуттям  у  певний   порт  (країну),   перебуванням  і

відходом судна з них;

-          послуги щодо організації постачання і обслуговування судна в порту;

-          послуги щодо оформлення митних документів та документів на вантаж;

-          послуги щодо інкасування сум фрахту та інших сум для оплати вимог

судновласника, що виникають з договору перевезення;

-          послуги щодо сплати за розпорядженням судновласника і капітана судна

сум, пов'язаних з перебуванням судна у порту;

-          послуги щодо збору фрахту, експедирування вантажу, наймання екіпажів для

роботи на суднах;

-          інші послуги.

Таким чином, місцем поставки (надання) послуг персоналу (екіпажу) судна з обслуговування такого судна, у розумінні абзацу «є» пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про ПДВ», буде безпосередньо місце надання послуги з числа вищезазначених послуг, тобто борт судна.

Послуги, за надання яких сплачуються портові збори, пов'язані та спрямовані на забезпечення виконання персоналом (екіпажем) судна своїх функцій (керування; експлуатація, обслуговування; здійснення руху судна; підтримання живучості судна та інших функцій стосовно судна, обладнання та особового складу). Тобто послуги які оплачуються портовими зборами є такими, що пов'язані із обслуговуванням судна  персоналом (екіпажем) такого судна. Виходячи із цього, порядок визначення місця поставки (надання) послуг, за які сплачуються портові збори, підпадає під порядок, який встановлено абзацом «є» пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про податок на додану вартість». Зокрема, місцем поставки (надання) послуг, які оплачуються портовими зборами, відповідно до абзацу «є» пункту 6.5 статті 6 Закону, є місце фактичного їхнього надання – борт судна (тобто територія тієї держави, під прапором якої таке судно ходить).

Послуги, які оплачуються відповідно до наказу Міністерства транспорту

України від 27 червня 1996 року №214 (у редакції наказу Міністерства транспорту

України   від   15   грудня  2000   року  №711   та   з   іншими   відповідними  змінами  та

доповненнями) (лоцманський збір; збір за користування послугами служби регулювання рухом суден; швартовний збір; плата за роботу буксирів при швартовних операціях;    плата за користування плавзасобами; плата за агентські послуги; супервайзерська винагорода), також пов'язані та спрямовані на забезпечення виконання персоналом (екіпажем) судна своїх функцій. Тобто - згадувані послуги є такими, що пов'язані із обслуговуванням судна персоналом (екіпажем) такого судна.

Виходячи із цього, порядок визначення місця поставки (надання) послуг, за які сплачуються вище згадувані збори та плати, підпадають під порядок, який встановлено абзацом «є» пункту 6.5 статті 6 Закону України «Про ПДВ». Зокрема, місцем поставки (надання) послуг, які оплачуються зазначеними зборами та платами, відповідно до абзацу «є» пункту 6.5 статті 6 Закону, є місце фактичного їхнього надання - борт судна (тобто територія тієї держави, під прапором якої таке судно ходить).

З урахуванням викладеного, нарахування позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) податку на додану вартість на надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден не відповідають положенням чинного законодавства України, через що у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Державного підприємства «Дельта-Лоцман» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» суми податку на додану вартість у розмірі 15560,28 доларів США.

Стосовно вимоги ДП «Дельта-Лоцман» про стягнення з відповідача (позивача за зустрічним позовом) пені у сумі 1892,23 доларів США та 2734,78 доларів США штрафу суд зазначає наступне.

Ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов’язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов’язання (основного зобов’язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Під неустойкою, відповідно до ст. 549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 5.3 Договору №33/06-КФ від 22.12.2005 р. сторони передбачили, що у разі порушення Агентом взятих на себе за цим Договором господарських зобовязань, Агент несе відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов’язання, в якому хоча б одна сторона є суб’єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов’язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов’язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов’язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов’язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 549 ЦК неустойка розуміється, з одного боку, як спосіб забезпечення виконання зобов'язань, а з другого, — є мірою (формою) цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'я зання. Розмір неустойки, як правило, дозволяє відновити майнові втрати, якщо вони мали місце. Застосування неустойки можливе в процесі виконання договору як за порушення кожного окремого обов'язку, кожної окремої умови договору, так і за невиконання зобов'язання, що ґрунтується на такому договорі, в цілому.

Відповідно до ст. 550 ЦК стягнення неустойки за своєю правовою природою є, зокрема, мірою цивільно-правової відповідальності, тому її застосування можливе лише за наявності вини. За відсутності вини особи, що порушила зобов'язання, на неї не може бути покладено обов'язок щодо сплати неустойки за таке порушення.

Крім того, частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Як вже було зазначено раніше, договір №33/06-КФ від 22.12.2005 р. був укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» як Агентом, тобто представником судновласників, від імені, в інтересах, та за кошти яких і діяв відповідач (позивач за зустрічним позовом). Отже, виконуючи свої обов’язки за договором щодо оплати наданих послуг, ТОВ «Інфлот-Універсал» діяло лише в межах коштів, перерахованих йому судновласниками. Таким чином, при несвоєчасному перерахуванні судновласниками грошових коштів ТОВ «Інфлот-Універсал», вина відповідача (позивача за зустрічним позовом), як необхідний елемент для притягнення його до відповідальності, відсутня. Крім того, суд звертає увагу на те, що неустойка обчислена ДП «Дельта-Лоцман», у тому числі, з урахуванням несплаченої суми податку на додану вартість, у той час, як вказано судом вище, нарахування позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) ПДВ на надані послуги з лоцманського проведення та регулювання суден було здійснено ним неправомірно. Позивач, в свою чергу, всупереч вимогам статей 33, 34 ГПК України, не надав суду доказів того, що неустойка обчислена ним не лише на суму несплаченого податку на додану вартість, у той час як предметом спору, як це також вказано в Постанові Вищого господарського суду України від 06.06.2007 р. у цій справі, є саме стягнення в примусовому порядку суми несплаченого ПДВ. За таких обставин, заявлена ДП «Дельта-Лоцман» до відшкодування сума неустойки не підтверджується матеріалами справи, не відповідає фактичним обставинам справи, тобто є необґрунтованою, через що не підлягає задоволенню.

Крім того, приймаючи рішення про відмову в стягненні неустойки, суд виходить з того, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Також, ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що якщо порушення зобов’язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Матеріали справи свідчать, що збитків іншим учасникам господарських відносин не завдано, що є також підставою для відмови в стягненні з відповідача (позивача за зустрічним позовом) неустойки.

З приводу заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» зустрічних позовних вимог про визнання незаконними пунктів 2.2.4, 4.2, 4.3, 5.4 Договору №33/06-КФ від 22.12.2005 р. суд повідомляє наступне.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору Агент зобов’язується сплачувати рахунки, виставлені Підприємством у терміни, визначені цим договором.

Згідно з п. 4.2 Договору (з урахуванням протоколу розбіжностей) оплата проводиться Агентом від імені Судновласників відповідно до рахунків, що виставляються Підприємством і які підтверджені лоцманськими квитанціями та квитанціями СРРС.

П. 4.3 Договору (в редакції протоколу розбіжностей)  передбачено, що передоплата здійснюється Агентом від імені Судновласників до виходу судна з порту за реквізитами, зазначеними у рахунках-проформах. По виставленню остаточного рахунку Агент від імені Судновласників зобов’язаний здійснити оплату різниці між раніше оплаченою сумою та даним рахунком не пізніше 7-ми банківських днів з дня отримання рахунку, щодо суден, які проходять канал транзитом, та не пізніше 5-ти банківських днів з дня отримання рахунку щодо суден, які заходять у порти.

У пункті 5.4 Договору сторони передбачили, що Агент несе повну матеріальну відповідальність перед Підприємством за повноту та своєчасність оплати наданих послуг по розрахунках як у національній валюті, так і у ВКВ.

Вважаючи вказані пункти договору такими, що суперечать положенням чинного законодавства України, ТОВ «Інфлот-Універсал» звернулося до суду з позовом про визнання їх незаконними.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, Цивільним кодексом України не передбачений такий спосіб захисту цивільного права та інтересу, як визнання договору незаконним. Не встановлений такий спосіб і будь-яким іншим законом або самим договором. У той же час ТОВ «Інфлот-Універсал» не скористалося наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України правом та не змінило до часу прийняття рішення у справі предмет позову.

Крім того, приймаючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою — третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачений виключний перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання незаконними пунктів договору, ТОВ «Інфлот-Універсал» посилається на те, що встановлений договором обов’язок «Агента» сплачувати послуги «Підприємства», надані ним Судновласнику-нерезиденту, власними валютними коштами суперечить нормам чинного законодавства України та правовій природі договору, оскільки агент виконує посередницькі функції та здійснює розрахунки з третіми особами коштами Судновласника. Позивач (відповідач за первісним позовом) зазначив, що агент здійснює правочини не від власного імені, а від імені особи, яку він представляє, внаслідок чого правовідносини виникають між особою, яку він представляє, та третьою особою. У зв’язку з цим, угода, укладена представником, створює, змінює та припиняє права та обов’язки саме у особи, яку він представляє. Крім того, позивач (відповідач за первісним позовом) зауважив, що згідно з положеннями законодавства «Агент» не може бути зобов’язаною стороною по сплаті сум зборів, оскільки вимоги «Підприємства»-резидента зі сплати йому «Агентом»-резидентом сум зборів в іноземній валюті за послуги, надані «Підприємством» Судновласнику-нерезиденту суперечать статті 192 Цивільного кодексу України та ст. 198 Господарського кодексу України.

Проте, з цього приводу суд вважає за необхідне повідомити наступне.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 627 ЦКУ сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Отже, укладаючи договір №33/06-КФ від 22.12.05 р., ДП «Держана морська лоцманська служба» та ТОВ «Інфлот-Універсал», вільно визначили його зміст, тобто істотні умови договору, якими є предмет договору, зобов'язання сторін, порядок і умови подачі заявок, порядок розрахунків, відповідальність сторін, додаткові умови, правові відносини сторін, термін дії договору, юридичні адреса та реквізити сторін.

П. 2.2.4 договору №33/06-КФ є істотною і необхідною умовою Договору, адже він виражає суть правовідносин, які склалися між сторонами і які є предметом договору № 33/06-КФ, передбаченого п. 1.1., відповідно до якого відповідач за зустрічним позовом зобов'язався належним чином надавати позивачу відповідні послуги, а позивач зобов'язався ці послуги прийняти і оплатити.

Крім того, суд погоджується з твердженням ДП «Дельта-Лоцман» щодо того, що наявність зазначеного пункту у договорі обумовлена правовим поняттям зобов'язання та підставами його виникнення, передбачених ст. 509 ЦКУ, відповідно до якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (у даному випадку - позивач) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (на користь відповідача) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку - саме це і передбачено у п. 2.2.4 договору № 33/06-КФ.

З п. 4.2 Договору №33/06-КФ від 22.12.05 р. вбачається, що ДП „Дельта лоцман" вимагає сплати тільки рахунків, виставлених за надання ним послуг, лише у випадку належного документального підтвердження (лоцманськими квитанціями та квитанціями СРРС) їх надання. Це не тільки не є порушенням закону, а навпаки є його належним виконанням, адже ст. 26 Наказу міністерства транспорту України № 214 від 27.06.1996 р, яким затверджені Збори і плати за послуги, що надаються суднам у морських торгівельних портах України, встановлено, що підставою для справляння збору є лоцманська квитанція, виписана і засвідчена капітаном судна.

Отже, вказаний пункт договору є також таким, що відповідає положенням чинного законодавства України.

Пункт 4.3 Договору передбачає можливість здійснення позивачем (відповідачем за первісним позовом), як Агентом Судновласників, передоплати на надані послуги та передбачає умови та строки остаточного розрахунку за договором, а отже, є легітимним. Суд зазначає, що лише укладання договору ТОВ «Інфлот-Універсал» від імені Судновласників не звільняє його, як сторону за договором, від виконання прийнятих на себе за договором обов’язків, у тому числі в частині своєчасного перерахування грошових коштів Підприємству. Правомірність же виставлення відповідачем (позивачем за первісним позовом) рахунків в іноземній валюті встановлена судом та підтверджується викладеними вище обставинами.

Встановлення пунктом 5.4 Договору №33/06-КФ від 22.12.05 р. відповідальності Агента перед Підприємством за повноту та своєчасність оплати наданих послуг обумовлена тим, що у підприємства наявний цивільно-правовий договір лише з морським агентом, а із судновласником такий договір відсутній, що є властивістю агентської діяльності. Таким чином, тільки від морського агента підприємство може отримати гарантію належного перерахування коштів, що є його прямим обов'язком.

Крім того, агентська діяльність, відповідно до ст. 295 Господарського України є підприємницькою діяльністю, яка згідно з статтею 42 Господарського кодексу України є самостійною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Здійснення підприємницькою діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця (ТОВ „Інфлот-Універсал") тягаря несприятливих наслідків такої діяльності.

За таких обставин, спірні пункти договору №33/06-КФ від 22.12.05 р. відповідають положенням чинного законодавства України, через що у суду відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал».

Судові витрати суд залишає за сторонами як позивачами за первісним та зустрічним позовами.

З урахуванням викладеного, керуючись п. 1-1 ст. 80, ст.ст. 82-84  ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.          Припинити провадження у справі в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот-Універсал» на користь Державного підприємства «Дельта-Лоцман» заборгованості у розмірі 35064,36 доларів США.

2.          В іншій частині первісного позову відмовити.

3.          В зустрічному позові відмовити.

Суддя Господарського суду

Автономної Республіки Крим                                        Дворний І.І.