ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  міста КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №  45/223

24.12.07

За позовом:   Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітес"

до  відповідача 1: Регіонального відділення Фонду державного  майна України по  м.  Києву

до відповідача 2: Міністерства транспорту та зв’язку України

про визнання права власності на нежитлову будівлю

За участю Дніпровського транспортного прокурора.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача:        Скришевський Е.О., дов.від 05.03.2007 року б/н

відповідача 1: Сіпунова С.С., дов.від 26.06.2007 року № 44

відповідача 2: Зубко  Є.Г., дов. від 09.11.2007 № 5250/15/14-07

прокурор:       не з’явився

Суть спору: визнання права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітес" на будівлю кафе - нежитлову будівлю загальною площею 654,6 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Дніпровська набережна, б.2,  літера «А».

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачеві передано в оренду  пасажирський причал площею 351,3 кв.м. з вбудованим павільйоном для переобладнання, реконструкції та використання під кафе. Позивач стверджує, що він та за згодою наймодавця (ВАТ “Київський річковий порт”) здійснив реконструкцію орендованого майна.  Позивач вважає, що в результаті вказаної реконструкції створено нову річ - будівлю кафе (триповерхову будівлю,  площею 654,6 кв.м.). Тому позивач вважає себе власником вказаної речі і просить захистити його право власності шляхом визнання його право власності на вказану будівлю.

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву проти задоволення позову заперечив та вказав, що він не надавав згоди позивачеві на реконструкцію орендованого майна. Також відповідач вказав, що позивачем нового майна не створено, оскільки мала місце реконструкція вже існуючого майна, а не створення нового. Також відповідач 1 зазначає, що причал  “Березняки” відноситься до об’єктів загальнодержавного значення, що не підлягають приватизації. Відповідач 1 вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми Цивільного кодексу України, оскільки реконструкція причалу і створення нової речі мали місце до набуття чинності Цивільним кодексом України.

Відповідач 2 проти задоволення позову заперечив та вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності, якій почав перебіг з 28.04.1998 (з моменту введення в експлуатацію об’єкта реконструкції). Також  відповідач 2 вказав, що вартість поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, компенсації не підлягає, а зазначене майно залишається у державній власності.

В наступному відповідач 1 надав суду додаткові пояснення в яких вказав, що мова може йти лише про визнання права власності позивача на спірний об’єкт лише в частині необхідних витрат на поліпшення.

Ухвалою від 26.03.2007 порушено провадження у справі № 45/223 та призначено її до розгляду на 18.04.2007.

В судовому засіданні 18.04.2007 відповідач 1 звернувся до суду із клопотанням  про залучення до участі у справі ВАТ “Київський річковий порт” у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою від 18.04.2007 суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання з підстав його необгрунтованності, оскільки відповідачем не доведено на які саме права та обов’язки ВАТ “Київський річковий порт” може вплинути рішення з даного спору. Ухвалою від 18.04.2007 розгляд справи відкладався на 16.05.2007.

В судовому засіданні 16.05.2007 оголошено перерву до 22.05.2007, про що сторони повідомлені під розписку.

Ухвалою від 22.05.2007 призначено судову будівельно-технічну експертизу та на час її проведення зупинено провадження у справі.

Ухвалою від 11.09.2007 поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи на 08.10.2007.

Ухвалою від 08.10.2007 розгляд справи відкладався на 22.10.2007.

У судовому засіданні 22.10.2007 сторони звернулися до суду із спільним клопотанням про  продовження строку вирішення спору на один місяць. Ухвалою від 22.10.2007 клопотання сторін задоволено, строк вирішення спору продовжено на один місяць.

Цією ж ухвалою для надання можливості відповідачеві ознайомитися із висновком судової будівельно-технічної експертизи оголошено перерву до 25.10.2007, про що сторони повідомлені під розписку.

Ухвалою від 25.10.2007 розгляд справи відкладався на 12.11.2007. Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі Міністерство транспорту та зв’язку України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 12.11.2007 розгляд справи відкладався на 26.11.2007. Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі Міністерство транспорту та зв’язку України в якості відповідача 2 по справі.

У судовому засіданні 26.11.2007, для надання можливості відповідачеві 2 по справі виконати вимоги ухвали суду та надати відзив на позовну заяву, оголошено перерву до 28.11.2007, про що сторони повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 28.11.2007 прокурор повідомив суд про вступ у справу  для захисту інтересів держави. В цьому ж судовому засідання прокурор звернувся до суду із усним клопотанням про відкладення розгляду справи для надання останньому можливості ознайомитися з матеріалами справи.

Ухвалою від 28.11.2007 розгляд справи відкладався на 05.12.2007 у зв’язку з неявкою відповідача 2 та для надання можливості прокурору ознайомитися з матеріалами справи.

Проте, прокурор з матеріалами справи не знайомився та в судове засідання 05.12.2007 не з’явився.

В судовому засіданні 05.12.2007 оголошено перерву до 24.12.2007 для оголошення повного тексту рішення, про що сторони повідомлені під розписку, а прокурор повідомлений письмовим повідомленням від 05.12.2007 № 6784, що було направлено поштою.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд –

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Вітес” (позивач) 01.11.1994 уклало з АТ “Київський річковий порт” Договір про оренду приміщень. Згідно договору в орендне користування позивачу було надано пасажирський причал стаціонарний двоярусний “Березняки”, площею 351,3 кв.м. з вбудованим павільйоном з цільовим призначенням для переобладнання, реконструкції та використання останнього під кафе.

Відповідно до пункту 4.8. договору оренди, на протязі строку оренди орендар має право за згодою орендодавця здійснювати за свій рахунок  роботи по реконструкції, оновленню та добудові орендованого майна, споруджувати стіни та перегородки в межах орендованого майна. Згідно пункту 4.9. договору всі добудови та зміни в межах майна належать орендарю.

Згідно п. 4.4. Договору про оренду приміщень орендар за першою вимогою орендодавця зобов’язувався виділити стаціонарне приміщення площею не менше 5 кв.м. для організації продажу квитків на пасажирські теплоходи, забезпечити можливість посадки-висадки пасажирів.

З матеріалів справи вбачається, що АТ “Київський річковий порт” (орендодавець за договором від 01.11.1994) окрім того що надав в оренду вищевказане майно саме "для переобладнання, реконструкції та використання під кафе", ще й сприяв позивачеві в отриманні дозвільної документації на здійснення вказаної реконструкції, що підтверджується матеріалами листування між АТ “Київський річковий порт” та відповідними організаціями, зокрема, листом  від 14.03.1995 № 07-616 Головного управління архітектури та містобудування м. Києва на адресу АТ “Київський річковий порт” про надання дозволу на розробку ескізного проекту реконструкції, листом  від 14.03.1996 № 01-29-67, яким АТ “Київський річковий порт” просив Голову Державної адміністрації м. Києва віддати розпорядження  на реконструкцію причалу "Березняки" з розташуванням на ньому кафе на 50 місць та повідомив, що саме позивач буде оплачувати проектні та будівельні роботи.

Крім того, на Робочому проекті часткової реконструкції причалу "Березняки" з улаштування на ньому кафе міститься відмітка з відбитком круглою печатки АТ “Київський річковий порт” про те що вказаний проект погоджено з АТ “Київський річковий порт”.

Отже, АТ “Київський річковий порт” надав позивачеві в оренду причал саме для переобладнання, реконструкції останнього та використання під кафе, причому в договорі від 01.11.1994 позивачеві надано право на реконструкцію за умови згоди орендодавця і така згода була надана орендодавцем (АТ “Київський річковий порт”), і останній знав про обсяги реконструкції. Більш того, в договорі оренди від 01.11.1994 сторони погодили, що всі добудови та зміни в межах майна належатимуть орендарю (позивачеві).

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив реконструкцію причалу “Березняки” з улаштуванням на ньому кафе, і Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкта від 28.04.1998 реконструйований причал "Березняки" з влаштуванням на ньому кафе  прийнято в експлуатацію.

В наступному, 17.12.2001 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та позивачем укладено "Додаткову угоду № 365 до договору оренди від 01.11.1994 між АТ "Київський річковий порт" та ТОВ "Вітес" нежитлової споруди, що належить до державної власності" (далі –Додаткова угода № 365).

Згідно п. 1.1. Додаткової угоди № 365 орендодавець (Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву) передає, а позивач приймає в строкове платне користування державну нежитлову споруду –причал "Безерняки", площею 351,3кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, вул. Дніпровська набережна, що знаходиться на балансі АТ "Київський річковий порт" та не увійшло до статутного фонду АТ "Київський річковий порт", вартість якого становить за експертною оцінкою станом на 01.11.2001 - 376.000,00 грн. Майно передається з метою використання під ресторан "Каравела".

Відповідно до  п. 6.2. Додаткової угоди № 365 орендарю (позивачеві) надано право з письмового дозволу орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, проводити його реконструкцію, технічне переозброєння, що зумовлює підвищення його вартості.

Згідно п. 11.1. Додаткової угоди № 365 з моменту підписання цієї Додаткової угоди втрачає силу Договір оренди від  01.11.1994 між АТ "Київський річковий порт" та ТОВ "Вітес", а також втрачають силу усі угоди  та доповнення до зазначеного вище Договору.

Позивач листом від 18.01.2007 № 2/н звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву в якому просив розглянути питання про визнання права власності ТОВ "Вітес" на нежитлову будівлю за адресою м. Київ, вул.. Дніпровська набережна, 2 літер "А", загальною площею 654,6 кв.м.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.05.2007 № 306 "Про передачу державного майна до сфери управління Мінтрансзв'язку" вирішено погодитися з пропозицією Мінтрансзв'язку щодо передачі державного майна, яке не увійшло до статутних фондів відкритих акціонерних товариств "Київський річковий порт" і "Кременчуцький річковий порт" згідно з додатком, до сфери управління цього Міністерства та зобов’язано Фонд державного майна в установленому порядку передати зазначене майно до сфери управління Мінтрансзв'язку.

Спір виник в наслідок того, що позивач просить визнати право власності на нежитлову будівлю ресторану яка збудована на причалі "Березняки" (загальною площею 654,6 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Дніпровська набережна, б.2,  літера «А»), а відповідачі заперечують та зазначають, що безпосередньо причал "Березняки" (площею 351,3 кв.м., розміщений за адресою м. Київ, вул. Дніпровська набережна) не може бути приватизований відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається що відносини щодо оренди причалу "Березняки" тривають з 01.11.1994 по цей час, відповідно відносини сторін  по різному регулювалися нормативно-правовими актами, що діяли в різний час.

Відносини позивача з АТ "Київський річковий порт" регулювалися Законом України "Про оренду державного та комунального майна" та умовами Договору про оренду  приміщень.

З назви та умов Договору від 01.11.1994 вбачається, що метою  останнього є передача в оренду позивачеві "вбудованого павільйону", а причал передавався в оренду оскільки вказаний павільйон був  нерозривно пов’язаний з причалом та не міг бути від нього відділений без втрати властивостей павільйону. Вказане вбачається з назви договору –"Договір про оренду приміщень", з формулювання предмету договору "… з вбудованим павільйоном для переобладнання, реконструкції і використання під кафе" (п. 1.1. Договору про оренду приміщень), з порядку зміни орендної плати "орендна плата може бути збільшена орендодавцем у випадку, якщо його видатки на утримання приміщення перевищать розмір орендної плати … внаслідок зміни норм амортвідрахувань, тарифів і ставок…" (п. 2.3. Договору про оренду приміщень).

Отже, в оренду позивачеві було передано два об’єкти: вбудований павільйон та причал "Березняки", який був основою (базою) для розміщення згаданого павільйону.

Висновок судового експерта, викладений у висновку № 6279, по другому питанню про те що виконані ремонтно-будівельні роботи з реконструкції об’єкта –споруди причалу "Березняки" якісно змінили його техніко-економічні характеристики та функціональне призначення, тобто фактично утворена нова річ: об’єкт нерухомого майна –будівля  ресторану "Каравелла", загальною площею 654,6 кв.м., судом відхиляється виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України висновок судового експерта для господарського суду не є обов`язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу. Відхилення господарським судом висновку судового експерту повинно бути мотивованим у рішенні.

Як вбачається з висновку експерта, висновок по другому питанню  повністю суперечить висновку по першому питанню, оскільки експерт встановивши по першому питанню, що капітальна будівля  ресторану "Каравелла" обладнана на базі існуючого причалу "Березняки" констатує існування двох об’єктів: будівлі ресторану та причалу, а при відповіді на друге питання вказує що вказані об’єкти є однією річчю (одним об’єктом).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарським судом відповідно до ч. 6 ст. 42 ГПК України відхиляється висновок № 6279 судової будівельно-технічної експертизи по другому питанню.

Більш того, з Робочого проекту "Часткова реконструкція причалу "Березняки" з улаштуванням на ньому кафе" та висновку судової будівельно-технічної експертизи № 6279 від 05.09.2007 вбачається, що основним предметом реконструкції був саме вбудований павільйон, реконструкція самого причалу була здійснена лише з метою зміцнення конструкцій  причалу та надання причалу технічної здатності нести на собі конструкції збудованого кафе. Також Робочим проектом "Часткова реконструкція причалу "Березняки" з улаштуванням на ньому кафе" передбачалось збереження функцій та призначення причалу –посадка та висадка пасажирів, а відповідність будівельно –монтажних робіт вимогам проектної документації підтверджено Актом про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкта від 28.04.1998.

Судом встановлено, що позивач здійснив реконструкцію причалу “Березняки” з улаштуванням на ньому кафе, і Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкта від 28.04.1998 реконструйований причал "Березняки" з влаштуванням на ньому кафе  прийнято в експлуатацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що діяла на час завершення реконструкції та  введення кафе в експлуатацію) орендар вправі залишити за собою проведені ним поліпшення орендованого майна, здійснені за рахунок власних коштів, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без заподіяння йому шкоди. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти, якщо інше не визначено договором оренди.

Оскільки Договором про оренду приміщень визначено те, що орендарю (позивачу) належать  всі добудови та зміни в межах орендованого майна (п. 4.9. Договору про оренду приміщень), то приміщення кафе, створене в наслідок реконструкції вбудованого павільйону, належить позивачеві, як це передбачено нормами загаданого Закону та умовами Договору про оренду приміщень.

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Вказаною нормою визначено момент виникнення права власності, в тому числі права власності на нерухоме майно - з моменту фактичного отримання такого майна, інших додаткових вимог щодо моменту виникнення права власності законодавством не було передбачено.

Оскільки "іншого" щодо моменту виникнення права позивача на майно кафе  законом або договором не передбачено, то позивач став власником створеного кафе з моменту фактичного отримання приміщення цього кафе, що мало місце саме з прийняттям в експлуатацію закінченого будівництвом об’єкта, тобто з 28.04.1998.

На момент виникнення права власності позивача на будівлю кафе діяли Правила державної реєстрації об’єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56.

Згідно п.п. 1.2., 1.4., та ін. згаданих Правил реєстрації підлягав об’єкт, на який вже виникло право власності.

Пізніше діяла Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена  наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121.  Згідно п. 1.1. згаданої Інструкції,  остання визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Тобто, вказана інструкція також передбачала реєстрацію права власності, яке вже виникло.

Оскільки право власності орендаря (позивача) на будівлю кафе до 22.02.2007 (лист Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву № 30-02/1172) не оспорювалося, то позивач не здійснював його державну реєстрацію.

Твердження відповідача про те, що умовами Додаткової угоди № 365 не передбачено виникнення права власності позивача на будівлю кафе, судом відхиляється, оскільки право власності  позивача на будівлю кафе виникло до укладення Додаткової угоди № 365, а остання не передбачала припинення права власності позивача на вказану будівлю.

В наступному в України був прийнятий новий акт цивільного законодавства - Цивільний кодекс України, що набрав чинності з 01.01.2004.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України та його норми застосовуються до прав та обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності.

Оскільки право власності позивача на будівлю кафе не припинилося і продовжує існувати, то до регулювання відносин власності суд  застосовує норми Цивільного кодексу України. Тому судом не можуть бути прийняті твердження Регіонального відділення Фонду державного майна України  по місту Києву про те, що Цивільний кодекс України не може бути застосований до спірних правовідносин.

Зміна осіб у зобов’язанні, яка відбулась шляхом укладання додаткової угоди №365 від 17.12.2001 і викладення договору про оренду приміщень у новій редакції жодним чином не впливають та не скасовують фактичний результат виконання сторонами умов договору про оренду приміщень під час його дії у редакції від 01.11.1994. Зміни, внесені Додатковою угодою № 365, набули чинності вже після того, як позивачем було здійснено реконструкцію причалу та введено в експлуатацію створений у результаті реконструкції об’єкт. Таким чином, норми договору про оренду приміщень в редакції додаткової угоди №365 щодо необхідності згоди Регіонального відділення Фонду державного майна по місту Києву на реконструкцію орендованого майна не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли до укладання цієї додаткової угоди.

З метою захисту цивільних прав та інтересів статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України зокрема визначено такий спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи, як визнання права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).   Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.   Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”  (в редакції від 27.04.2007) якщо в результаті поліпшення, зробленого орендарем за згодою орендодавця, створена нова річ, орендар стає її власником у частині необхідних витрат на поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, право власності позивача на будівлю кафе підлягає обов’язковій державній реєстрації.

Частиною 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Заяви власника (позивача) будівлі кафе для реєстрації права власності на останню станом на час вирішення спору недостатньо, оскільки існує спір про право, що розглядається в межах цієї справи.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки позивач створив будівлю кафе, в передбаченому законодавством порядку, та за нормами 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що діяла на час завершення реконструкції та  введення кафе в експлуатацію) та умов Договору про оренду приміщень 28.04.1998 року набув право власності на вказану будівлю, то право власності позивача на будівлю кафе підлягає захисту судом.

Проте, суд враховує те, що згідно п. г) ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" до об’єктів загальнодержавного значення, що не підлягають приватизації належать, зокрема, причали всіх категорій і призначень, причальні у портах і гідрографічні споруди, набережні причалів.

Отже нормами п. г) ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлена заборона на зміну форми власності  причалів з державної на будь-яку іншу. Відповідно позивач не може набути право власності на безпосередньо сам причал, проте позивач цього і не вимагає, він просить визнати його право власності лише на будівлю кафе, що розміщена на причалі "Березняки".

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача про визнання права власності на будівлю кафе - нежитлову будівлю загальною площею 654,6 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Дніпровська набережна, б.2,  літера «А»є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Посилання відповідача 2 на пропуск позивачем строку позовної давності судом відхиляється, оскільки порушення прав позивача мало місце із невизнання прав позивача відповідачем 1 –з  22.02.2007 (лист відповідача 1 від 22.02.2007 № 30-02/1172), а із невизнання прав позивача відповідачем 2  - з моменту передачі причалу "Березняки" до сфери управління відповідача 2 (з 23.05.2007).

Всі інші доводи та заперечення сторін та надані на їх підтвердження докази судом не приймаються на підставі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не мають значення для справи.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати право власності Товариства з обмеженою відповідальністю “Вітес” (02098, м. Київ, Дніпровська набережна, причал "Березняки", код 22902826) на нежитлову будівлю, що складається з трьох поверхів, загальною площею 654,6 кв.м., що розташована за адресою м. Київ, вул. Дніпровська набережна, б.2, літер “А”.

3. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного  майна України по  м.  Києву (01032, м. Київ, б-р. Шевченка, 50-Г, код 19030825, з будь-якого його рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Вітес” (02098, м. Київ, Дніпровська набережна, причал "Березняки", код 22902826, рах. 8129 в Київській Регіональній Дирекції ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 322904) –1856 (одна тисяча вісімсот п’ятдесят шість) грн. 72 коп. - витрат по оплаті державного мита, 69 (шістдесят дев’ять) грн. 00 коп. - витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

4. Стягнути з Міністерства транспорту та зв’язку України  (01135, м. Київ, пр-т. Перемоги, 14, з будь-якого його рахунку виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Вітес” (02098, м. Київ, Дніпровська набережна, причал "Березняки", код 22902826, рах. 8129 в Київській Регіональній Дирекції ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 322904) –1856 (одна тисяча вісімсот п’ятдесят шість) грн. 72 коп. - витрат по оплаті державного мита, 69 (шістдесят дев’ять) грн. 00 коп. - витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

5. Видати накази.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття

Суддя          Балац С.В.