ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2007 р.
№ 2-15/12878-2006

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого, судді
суддів
Кота О.В.
Владимиренко С. В.
Шевчук С.Р.

розглянувши касаційну скаргу
Феодосійського казенного оптичного заводу

на рішення господарського суду Автономної республіки Крим від 06.11.2006р. та
постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 29.01.2007р.
у справі                                       № 2-15/12878-2006

за позовом
Феодосійського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства

До
Феодосійського казенного оптичного заводу

Про
стягнення 37 474, 29 грн.

за участю представників:

позивача: Вакулич Т.В., Спірідонова І.М.;

відповідача: не з’явились;

встановив:

Рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 6 листопада 2006 року (суддя Іщенко І.А.) у справі № 2-15/12878-2006 позов задоволено частково; стягнуто з Феодосійського казенного оптичного заводу (далі - Завод) на користь Феодосійського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Господарство) 4 515,65 грн. за договором №537/03 від 29 жовтня 2003 року 1 6471,61 грн. за фактично отримані послуги по водопостачанню об’єктів вул. Барановська, 14,  385,65 грн. пені та судові витрати.

Постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 29 січня 2007 року (судді Щепанська О.А., Плут В.М., Гонтар В.І.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Завод звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, оскільки судами при винесенні оскаржуваних судових актів порушено норми матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Господарськими судами встановлено, що між Господарством та Заводом 29.10.2003 р. було укладено договір № 537/03 про відпуск води з комунального водопроводу та приймання стоків до комунальної каналізації.

Згідно з умовами даного договору, позивач надає відповідачеві послуги з відпуску води з комунального водопроводу та приймання стоків до комунальної каналізації, а відповідач в свою чергу зобов'язаний вчасно сплачувати отримані послуги.

Відповідно до пункту 3 договору, відповідач був зобов'язаний оплачувати до 10 числа поточного місяцю планові платежі 90 % від суми попереднього місяця. Проте, відповідачем за отримані послуги водокористування, водовідведення, передбачені договором, за виставленими рахунками за період з 01.10.2002 р. по 01.07.2006 р. не проводились належним чином, що привело до виникнення заборгованості.

Господарськими судами встановлено, що станом на липень 2006 року основний борг відповідача складав за договором № 537/03 від 29.10.2003 р. у розмірі 17 600,57 грн., заборгованість за фактично отримані послуги з водопостачання об'єктів по вул. Барановська, 14 у розмірі 19 488,07 грн. та пені 385,65 грн.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже судом першої інстанції стягнуто з Заводу заборгованість за період з 01.07.2003 р.  по 01.07.2006 р.  у розмірі 4 515,65 грн. за договором № 537/03 від 29.10.2003 р., за фактично отримані послуги з водопостачання об'єктів вул. Барановська, 14 за період з 01.07.2003 р. по 01.07.2006 р.  у розмірі 16 471,61 грн.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, заявленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України).

Оскільки, представником відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності, враховуючи статтю 267 Цивільного кодексу України, господарськими судами правомірно не стягнуто             16 101,38 грн. та в цій частині відмовлено в позові.

Крім того, позивачем заявлена позовна вимога про стягнення пені за період з червня 2005 року по червень 2005 року у розмірі 385,65 грн.

Відповідно до пункту 14.1 договору № 1062 від 24.08.2001 р. за кожен день прострочення нараховується пеня у розмірі 0,5 % від суми боргу.

За приписами пункту 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписи вказаної статті кореспондуються з відповідними статтями Господарського кодексу України, а саме, пункт 1 статті 230 штрафні санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В пункті 6 статті 232 Господарського кодексу України зазначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняються через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Виходячи з викладеного,  господарські суди правомірно стягнули пеню у розмірі 385,65 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що господарськими судами в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об’єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і підставно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Виходячи з наведеного, судова колегія не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 6 листопада 2007 року та постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 29 січня 2007 року у справі № 2-15/12878-2006 залишити без змін, а касаційну скаргу Феодосійського казенного оптичного заводу –без задоволення.

Головуючий суддя                                                  О. Кот

судді:                                                  С. Владимиренко

С. Шевчук