ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17
січня 2007 р.

№
05/2355

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Головуючий

Невдашенко
Л.П.

Судді

Михайлюка
М.В. Дунаєвської
Н.Г.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю
“Черкаська виробничо-торгова компанія”

на
постанову

від
05.10.2006 року Київського міжобласного апеляційного господарського суду

у
справі

№
05/2355 господарського суду Черкаської області

за
позовом

Фізичної
особи -підприємця ОСОБА_1

до

Товариства
з обмеженою відповідальністю “Черкаська виробничо-торгова компанія”

про

визнання
договору укладеним

за
участю представників сторін:

позивача

ОСОБА_1,

відповідача

Крусь
Ю.І., Худолій В.М.,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням
господарського суду Черкаської області від 06.06.2006 року у справі № 05/2355
(суддя: Швидкий В.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с. 89-90).

Постановою
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 05.10.2006 року
(судді: Зеленіна Н.І., Агрикова О.В., Швець В.О.) зазначене рішення
господарського суду скасовано та
прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задоволено: визнано укладеним
між сторонами у справі договір оренди торгового місця НОМЕР_1 в магазині
“Кооператор”, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 209  з 02 січня 2006 року строком на один рік.

Не погоджуючись
з даною постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до
Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить
постанову у даній справі скасувати, а рішення господарського суду першої
інстанції залишити без змін. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається
на те, що апеляційним господарським судом не повно з'ясовані обставини справи,
неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Колегія
суддів Вищого господарського суду України, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального
та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.

Як
встановив місцевий господарський суд, 31.12.2004 року сторони уклали договір
оперативної оренди основних засобів НОМЕР_2. Предметом даного договору є
передача в оренду торгового місця НОМЕР_1 магазину "Кооператор", що
знаходиться за адресою м. Черкаси, бул. Шевченка, 209, строком з 01 січня 2005
року до 01 липня 2005 року. Додатковою угодою строк дії договору було
продовжено до 01 січня 2006 року.

За
своїм правовим змістом договір є договором найму і регулюється нормами глави 58
ЦК України.

Відповідно
до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватись майном після
закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше
встановлений договором.

13
січня 2006 року за НОМЕР_3 відповідач направив позивачу попередження про
відсутність наміру на укладення договору найму на новий строк та необхідність
звільнення торгового місця. Вимоги щодо звільнення торгового місця відповідач
направляв позивачеві 24 лютого 2006 року за НОМЕР_4, 20 березня 2006 року за
НОМЕР_5, 17 квітня 2006 року за НОМЕР_6, що свідчить про наявність заперечень у
відповідача на продовження договірних відносин з позивачем.

За
таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача щодо
пролонгації договору та законності використання торгового місця.

Як
зазначено у позовній заяві, на що також посилався представник позивача,
останній 16 січня 2006 року на адресу відповідача направив лист з пропозицією до
пролонгації договору. Докази направлення такої пропозиції та копія пропозиції
позивач суду не надав.

Разом
з тим, відповідач не заперечує проти отримання такої пропозиції. Як встановлено
в судовому засіданні сторони не дійшли згоди щодо розміру плати за найм
торгового місця.

Згідно
з п. 1 ч. 1 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за
договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими
особами на укладення договору на інший строк.

Згідно
п. 3 ч. 1 цієї статті умови договору найму на новий строк встановлюються за
домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов
договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

15
листопада 2005 року за НОМЕР_7 відповідач направив позивачу повідомлення про
закінчення строку дії договору, підвищення з 01 січня 2006 року плати та
необхідність до 20 грудня 2005 року укласти договір на новий строк на умовах
запропонованих відповідачем. 23 грудня 2005 року за НОМЕР_8 відповідач направив
позивачу вимогу про звільнення торгового місця в разі відмови укладення
договору на новий термін на запропонованих умовах.

Оскільки
сторони не досягли домовленості щодо розміру плати переважне право позивача на
укладення договору припинилось.

Суд
також вважає безпідставним посилання позивача на факт перерахування відповідачу
коштів, які позивач вважає платою за найм торгового місця, що на думку
позивача, є доказом продовження дії договору.

В
своїх листах від 24 лютого 2006 року за НОМЕР_4, від 20 березня 2006 року за
НОМЕР_5, від 17 квітня 2006 року за НОМЕР_6 відповідач повідомив позивача, що
перераховані кошти не вважає платою за найм торгового місця, а відносить їх до
неустойки за незаконне утримання торгового місця, яка передбачена ч. 2 ст. 785
ЦК України.

Крім
того, відповідно до п. 6.3 договору у випадку закінчення строку дії договору,
наймач сплачує кошти за найм по день фактичної передачі торгового місця.
Позивач сплачував кошти у розмірі визначеному п. 3.1 договору, що дає право
відповідачу зарахувати їх, як плату за користування торговим місцем.

Київський
міжобласний господарський суд не спростовуючи вищенаведені обставини, скасував
рішення  місцевого господарського суду і
задовольнив позов, визнавши укладеними договори оренди  торгових місць.

При
цьому, апеляційний господарський суд зазначив, що відповідач порушив переважне
право позивача перед іншими особами на укладання договору  найму на новий строк, чого не врахував
місцевий господарський суд. Крім того, апеляційний господарський суд наголошує
на тому, що  місцевим господарським судом
не було враховано доводи позивача щодо вчинення ним фактичних дій, зокрема,
надіслання проекту договору, а також заперечень відповідача і не бажання ним
укласти договір за будь-яких умов.

Проте,
такий висновок є помилковим, поза як суперечить законам України, які регулюють
спірні правовідносини сторін.

Відповідно
до ч.1 ст. 285 ГК України та ч. 3 ст. 17 Закону України “Про оренду державного
та комунального майна” після закінчення терміну договору оренди орендар, який
належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних
умов, на продовження договору оренди на новий термін. Разом з тим, орендар може
реалізувати надане йому переважне право на продовження строку дії договору
оренди  тільки в тому разі,  коли після закінчення строку дії договору
оренди  орендодавець має намір
передати  об'єкт оренди іншій особі.
Однак, попередніми судовими інстанціями такий факт не встановлено і
позивач  в позовній заяві також про це не
заявляв. Тому висновок апеляційного господарського суду є необґрунтованим.

Пунктом
6.5 Договору сторони передбачили, що у випадку відсутності заяв однієї із
сторін  про припинення чи зміну
договору  за один місяць до закінчення
строку договору, він вважається продовженим
на той же строк  і на тих же
умовах. Аналогічне положення передбачено ст. 764 ЦК України.

Разом
з тим, місцевий господарський суд встановив, що
15.11.2005 року за НОМЕР_7 відповідач направив позивачу повідомлення про
закінчення  строку дії договору та підвищення
з  1 січня  2006 року орендної плати та про необхідність
до 20 грудня 2005 року укласти договір на новий строк на умовах запропонованих
відповідачем. Як зазначив місцевий господарський суд,  23.12.2005 року за НОМЕР_8 відповідач
направив позивачу вимогу про звільнення торгового місця у разі відмови
укладення договору на новий строк на запропонованих умовах.

Згідно
ст. 134 ГК України та ст. 314 ЦК України власник володіє, користується та
розпоряджається майном на власний розсуд.

За
таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що
оскільки сторони  не досягли домовленості
про розмір орендної плати, переважне право позивача на укладення договору
припинилось. Апеляційний господарський суд вказану обставину не досліджував та
не спростував доводи місцевого господарського суду.

Враховуючи
вищенаведене, прийнята у даній справі постанова апеляційного господарського
суду не може вважатись законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню, а
рішення місцевого господарського суду залишенню в силі.

На
підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119
- 11111 Господарського
процесуального кодексу України,
Вищий  господарський  суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну
скаргу задовольнити.

Постанову
Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 05.10.2006 року
скасувати, а рішення господарського суду Черкаської області від 06.06.2006 року
у справі № 05/2355 залишити  в силі.

Головуючий,
суддя
Л. Невдашенко

С
у д д і
М. Михайлюк

Н.
Дунаєвська