ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

28 грудня 2007 р.                                                             Справа  № 4/143

Судова колегія господарського суду Закарпатської області у складі:

Головуючого судді:     Л.Журавчак

судді:    В.Мокану

судді:     І.Ушак

секретар судового засідання - Шкіряк Т.Ю.

За участю представників:

від позивача: Кузів Я.М., представник по довіреності від 11.09.2007р. №1

ІІІ-ї особи на стороні позивача: Ріган М.А, голова релігійної громади

від відповідача: Сигидін О.І., представник по довіреності від 05.11.07                            № 06-20/1830

ІІІ-ї особи на стороні відповідача: Сікора І.Ю., представник по довіреності від 11.12.2007р.; Штець В.І., представник по довіреності від 27.12.2007 р.

Розглянула матеріали справи  за позовом Релігійної громади греко-католицької церкви, м.Тячів

Третьої особи на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору  Релігійної громади греко-католицької церкви, м.Тячів

до відповідача Закарпатської обласної державної адміністрації, м.Ужгород

Третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору  Релігійної громади православної церкви, м.Тячів

про скасування рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради            № 151 від 27 серпня 1991 року в частині передачі культової споруди православній релігійній громаді УПЦ м.Тячів Тячівського району.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначає, що оскаржуваним рішенням передано у власність релігійній громаді УПЦ м. Тячів культову споруду всупереч вимогам ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”, яка передбачає тільки передачу культових будівель у безоплатне користування або повернення їх у власність колишнім власникам.

В даному випадку колишнім власником будівлі є релігійна громада ГКЦ, однак виконком облради не повернув культову будівлю греко-католицькій громаді, а передав її у власність релігійній громаді іншої конфесії –православній, чим порушив зазначену норму права.

Підкреслює, що відповідно до п.6 Постанови Верховної Ради України „Про порядок введення в дію Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” такі рішення  облвиконкому повинні бути мотивованими, натомість рішення № 151 від 27.08.1991 р. прийнято без жодної мотивації, з грубим порушенням прав вірників греко-католицької громади, які на той час уже легалізували свою діяльність згідно з рішенням  виконкому Тячівської районної ради народних депутатів № 218 від 30.11.1990 р.

Представник ІІІ-ї особи на стороні позивача теж просить задоволити позов з зазначених підстав.

В письмовому поясненні на позов відповідач зазначив, що на момент прийняття оскаржуваного рішення воно в певній мірі відповідало вимогам чинного законодавства України. Однак, після реєстрації статуту громади ГКЦ (свідоцтво про державну реєстрацію від 03.12.1991р. № 233/604) віруючі греко-католицької громади також претендують на спірну культову споруду.

Підтверджуючими документами належності вказаної культової споруди релігійній громаді ГКЦ м. Тячів є, зокрема архівні довідки від 23.04.1991 р., від 24.10.1994 р. та від 19.05.2006р., видані Державним архівом Закарпатської області.

Зазначає що 30.11.1990 р. виконкомом Тячівської районної ради народних депутатів прийнято рішення №218 про легалізацію діяльності греко-католицької конфесії на відповідній адміністративно-територіальній одиниці.

Вказує на те, що з метою забезпечення однакового застосування Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” президія Вищого арбітражного суду України, надала роз’яснення від 29.02.1996р. №02-5/109, пунктом 9.2 якого визначено, що при прийнятті рішень про повернення у власність релігійним громадам культових будівель і майна  відповідні державні органи повинні з’ясувати та врахувати права релігійних громад, яким належали ці будівлі і майно на момент їх  переходу у власність держави; права релігійних громад, які користуються цими будівлями і майном в установленому Законом порядку; вкладення коштів релігійними громадами у спорудження, переобладнання культової будівлі і тривалості користування нею, інших суттєвих обставин справи у їх сукупності.

На даний момент, з аналізу рішення виконкому Закарпатської обласної  ради народних депутатів № 151 від 27.08.1991р. „Про культові споруди області” випливає, що воно прийнято без належного з’ясування обставин та  врахування перелічених підстав; між релігійними громадами виникають протистояння, міжконфесійна обстановка в м. Тячів загострена.

А тому, зважаючи на викладене та враховуючи те, що до введення  в дію Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” все майно  церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно із ст. 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 р., відповідач вважає за доцільне шляхом скасування рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів №151 від 27.08.1991 р. „Про культові споруди області” в частині передачі у власність культової споруди релігійній громаді УПЦ м. Тячів Тячівського району залишити вказану культову споруду у державній власності.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги повністю.

Представник ІІІ-ї особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору релігійної громади УПЦ м. Тячів проти позову заперечив, наголосивши, що законність рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 р. № 151 підтверджена рішенням Вищого арбітражного суду України від 16-20.03.1994 р., постановою арбітражної наглядової колегії Вищого арбітражного суду України від 22.02.1995 р., постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2002р., в зв’язку з чим ця обставина не потребує доказування  відповідно до ст. 72 КАС України.

Вважає, що оскаржуваним рішенням, прийнятим в 1991 р., не порушено права позивача, зареєстрованого як юридична особа в 2006 р.

В судовому засіданні 28.12.2007 р. було проголошено лише вступну і резолютивну частини постанови, яку складено в повному обсязі і підписано 09.01.2008 р.

Вивчивши матеріали справи, судова колегія

ВСТАНОВИЛА:

27.08.1991 р. виконавчий комітет Закарпатської обласної ради народних депутатів прийняв рішення № 151 „Про культові споруди області”, згідно з яким, зокрема передав у власність культову споруду у м. Тячів православній релігійній громаді УПЦ.

Законність цього рішення оспорювалася греко-католицькою громадою            м. Тячів (зареєстрованою 03.12.1991 р.), ІІІ-ю особою на стороні позивача у даній справі, в судовому порядку.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 16-20.03.1994 р. у справі № 10/9 відмовлено у позові про визнання недійсним вказаного рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів  і про визнання права власності на релігійну споруду. Постановою арбітражної наглядової колегії Вищого арбітражного суду України від 22.02.1995 р. рішення Вищого арбітражного суду України від 16-20.03.1994 р. у справі № 10/9 залишено без змін. Ухвалою господарського суду м. Києва від 31.01.2002 р. у справі №12/460 відмовлено в задоволенні заяви Мукачівської греко-католицької єпархії Закарпатської області в інтересах  греко-католицької громади м. Тячево про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вищого арбітражного суду України від 16-20.03.1994р. і згадане рішення залишено в силі. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2002р. ухвалу господарського суду м.Києва залишено без змін.

На підставі рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної  ради народних депутатів № 151  від 27.08.1991 р. та рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради від 15.10.2004 р. № 275 „Про оформлення права власності на нерухоме майно” православній релігійній громаді УПЦ м. Тячів видано свідоцтво № 139 від 05.11.2004 р. на право колективної власності на культову споруду (будівлю Свято-Покровської церкви), розташовану в м. Тячів, вул. Кошута, 97.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.02.2007р. у справі №3/238, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.06.2007р., релігійній греко-католицькій громаді (м.Тячів, вул.Кошута,99) відмовлено в позові про скасування рішення виконавчого комітету Тячівської міської ради № 275 від 15.10.2004 р. „Про оформлення права власності на нерухоме майно”.

Таким чином, православна релігійна громада УПЦ м. Тячів на даний час є власником культової будівлі Свято-Покровського храму.

03 листопада 2006 р. Закарпатською облдержадміністрацією було зареєстровано статут релігійної громади греко-католицької церкви (керівний орган розташовано в м. Тячів, вул. Жовтнева, 28), про що їй видано свідоцтво           №  649/1769.

Релігійна громада греко-католицької церкви (зареєстрована                    03.11.2006р.) просить суд скасувати рішення № 151 від 27.08.1991р. виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів в частині передачі у власність православній релігійній громаді УПЦ м. Тячів культової споруди, вважаючи, що воно прийнято з порушенням ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” та пункту 6 Постанови Верховної Ради України „Про порядок введення в

дію Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”, а також з порушенням прав на свободу совісті вірників греко-католицької конфесії.

Відповідач, проаналізувавши як саме оскаржуване рішення, так і міжконфесійне становище, гостре протистояння між православною і греко-католицькою громадами в м. Тячів з 1991р. по 2007 р., визнав позовні вимоги повністю.

Релігійна православна громада УПЦ м. Тячів проти позову заперечила, наголосивши, що законність оскаржуваного рішення  підтверджена в судовому порядку і ця обставина не потребує доказування відповідно до ст. 72 КАС України.

Заслухавши пояснення представників осіб, що беруть участь у справі, вивчивши і оцінивши зібрані у справі письмові докази, суд прийшов до висновку про задоволення позову з таких міркувань.

Виконком Закарпатської обласної ради народних депутатів, здійснюючи покладені на нього  ч. 2 ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” від 23.04.1991р. № 987-ХІІ владні управлінські функції щодо розпорядження культовими будівлями і майном, що знаходилися у державній власності, рішенням № 151 від 27.08.1991 р. „Про культові споруди області” передав,  зокрема у власність православній релігійній громаді УПЦ м. Тячів культову споруду.

Однак, вказана норма Закону передбачає не передачу, а повернення культових будівель і майна у власність релігійних організацій того ж самого конфесійного напрямку, як вказано в пункті 9.3 Роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996р. №02-5/109 „Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”.

Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної Ради України від 23 квітня 1991р. „Про порядок введення в дію Закону „Про свободу совісті та релігійні організації” виконавчі комітети обласних Рад народних депутатів повинні були забезпечити відповідно  до вказаного Закону повернення у власність чи передачу в безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з обов’язковим урахуванням прав як тих релігійних громад, що були власниками цих будівель і майна на момент їх переходу  у власність держави, так і тих, які користуються ними в даний час.

Позивач подав суду докази про те, що на момент переходу культової будівлі і майна в м. Тячів у державну власність, вони належали греко-католицькій громаді (архівні довідки Державного архіву Закарпатської області від 23.04.1991 р. №  33-церк., від 24.10.1994 р. № 13-церк., від 29.05.2006 р.           № 721, а також копії сторінок з книжки „Шематизм Мукачівської греко-католицької єпархії” за 1908 р. та 1915 р., які стосуються інформації стосовно дати будівництва греко-католицької церкви в м. Тячів.

На час прийняття оскаржуваного рішення храмом користувалася релігійна громада УПЦ м. Тячів.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони, зокрема:

-          на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України;

-          обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення;

-          розсудливо.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 8 вказаного Кодексу, суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свобода визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Аналізуючи оскаржуване рішення і наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку, що воно суперечить чинному (на момент його прийняття) законодавству, зокрема, ч. 2 ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” і п. 6 Постанови Верховної Ради України від 23.04.1991 р. про порядок введення цього Закону в дію, оскільки відсутні правові підстави для передачі у власність культової будівлі православній громаді УПЦ м. Тячів.

Вказане рішення прийнято необґрунтовано, без врахування всіх обставин, зокрема, можливих майнових претензій колишнього власника - греко-католицької громади, яка ще не встигла на момент його прийняття  зареєструватися за Законом  „Про свободу совісті і релігійні організації”, однак вже легалізувала свою діяльність згідно з рішенням  Тячівського райвиконкому, нерозсудливо, в зв'язку з чим тривалий час має місце гостре міжконфесійне протистояння навколо храму.

Відповідно до ст. 3 Закону „Про свободу совісті та релігійні організації” кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті, яке включає і свободу відправляти релігійні культи, а статтею 1 цього Закону серед його завдань визначено гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права.

Відповідач подав суду довідку управління з питань внутрішньої політики Закарпатської облдержадміністрації від 25.12.2007 р. № 01-13/475, згідно з якою серед інших у м. Тячів діють 2 громади УПЦ (Покровська та Св. Володимирська) і 3 релігійні громади греко-католицької церкви; на території міста є два православні храми і жодного, який би належав греко-католицьким громадам.

Відповідно до п.п. 9.5, 9.6, 9.9 Роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 р. № 02-5/109 „Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації” у релігійної організації, яка отримала статус юридичної особи після винесення державним органом рішення про повернення чи передачу культових будівель або майна у власність, право на позов виникає з дня реєстрації її статуту в установленому Законом порядку і звертається така заінтересована релігійна організація з позиції власника або володільця, права яких оспорюються; рішення ж компетентного органу, зазначеного у ст. 17 вказаного  Закону, про повернення або передачу культової будівлі або майна у власність конкретної релігійної громади є необоротним, тобто таким, що не може бути скасовано наступним рішенням цього органу, перехід права власності на будівлю або інше майно може бути визнано недійсним лише за рішенням суду у встановленому законодавством порядку.

В даному випадку релігійна громада греко-католицької церкви м. Тячів, зареєстрована 03.11.2006р., тобто після прийняття                                    оскаржуваного рішення, вважає його не тільки таким, що не відповідає чинному законодавству, але й порушує її права на  відправлення релігійних культів.

Оскаржуваним рішенням не забезпечено завдання згаданого Закону (ст. 1) щодо гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права, в даному випадку вірниками греко-католицької громади, - позивача у справі.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній Законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних Законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі (п. 2 Роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів).

Рішення виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 р. № 151 „Про культові споруди області” в оскаржуваній частині прийнято з порушенням чинного законодавства і порушує право позивача на задоволення релігійних потреб, спільного сповідування і поширення віри відповідно до статутних завдань (п. 1.1 Статуту греко-католицької релігійної громади, зареєстрованого розпорядженням голови Закарпатської обласної державної адміністрації від 03.11.2006 р. №  649), а значить, через відсутність храму і права на свободу совісті кожного з вірників цієї громади.

З метою захисту порушеного права позивача рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991р.              № 151 „Про культові споруди області” в частині передачі культової споруди релігійній громаді УПЦ м. Тячів Тячівського району належить скасувати, тобто адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи православної релігійної громади щодо застосування  статті 72 КАС України до уваги судом не прийняті, оскільки наведеними нею судовими рішеннями не було встановлено обставини щодо позивача у даній справі.

На підставі наведеного, керуючись ч. 2 ст. 17 Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”,  п. 6 Постанови Верховної Ради України „Про порядок введення в дію Закону України „Про свободу совісті та релігійні організації”, ст. ст. 2, 7, 8, 160 –163  Кодексу Адміністративного судочинства України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

1.          Позов задоволити повністю.

2.          Скасувати рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 27.08.1991 р. № 151 в частині передачі культової споруди православній релігійній громаді УПЦ м. Тячів Тячівського району.

3.          Стягнути з Закарпатської обласної державної адміністрації                         м. Ужгород, пл. Народна, 4)  на користь релігійної громади греко-католицької церкви (м. Тячів, вул. Жовтнева, 28) 3 (Три) грн. 40 коп. на відшкодування судового збору.

Постанова набирає чинності відповідно до ст. 254 КАС України і може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду  в порядку ст. 186 вказаного кодексу.

Головуючий суддя                                                         Л. Журавчак

Суддя                                                                                В. Мокану

Суддя                                                                                 І. Ушак