ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

13.04.07р.

Справа № А37/11-07

за позовом  Закритого товариства з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський олійноекстракційний завод", м. Дніпропетровськ

до  Спеціалізованої Державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську

про визнання недійсними податкові повідомлення - рішення від 27.04.2006року № /0/11008, від 27.04.2006 р. № /0/11002

за участю прокурора

Головуючий суддя Кеся Н.Б.

Судді                     Бишевська Н.А.

Татарчук В.О.

Представники:

Від позивача:      Шемяткін О.О. дов № 116 від 16.01.2007 року

Від позивача:      Дейнега Н.Є. дов № 2401 від 13.11.2006 року

Від позивача:      Бужора А.М. дов № 116 від 16.01.2007 року

Від відповідача:  Тєлєгіна Н.П. дов № 2493/10/08-09-15 від 27.01.2007 року

Від відповідача:  Дуброва Л.А. дов № 1210/10/08-09-15 від 19.01.2007 року

Від відповідача:  Перегудова І.В. дов № 941/10/08-09-15 від 17.01.2007 року

Від відповідача:  Варданян Г.С. дов № 9199/10/08-10/1-15 від 28.03.2007 року

Від відповідача:  Чмутенко Л.В. дов № 1209/10/08-09-15 від 19.01.2007 року

Від відповідача:  Босько Є.С. дов № 623/10/08-09-16 від 15.01.2007 року

Від прокурора:    Зіма В.Б. посвідчення № 167

На підставі ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства  України в судовому засіданні оголошена  вступна та резолютивна частина постанови.

СУТЬ СПОРУ:

Закрите товариство з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський олійноекстракційний завод" (далі –позивач) звернулося з позовом до Спеціалізованої Державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську (далі –відповідач) і просить суд визнати недійсними податкові повідомлення - рішення від 27.04.2006року № /0/11008, від 27.04.2006 р. № /0/11002. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що зменшення відповідачем валових витрат підприємства на суму різниці між ціною придбання і ціною продажу товару не узгоджується з нормами податкового законодавства. Крім того, відповідач неправомірно зменшив валові витрати на дистриб’юторські послуги та суми платежів роялті, які пов’язані з господарською діяльністю позивача.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем допущено реалізацію насіння соняшника по ціні нижче його придбання, що не може відноситися до господарської діяльності підприємства, а, отже, до складу валових витрат. Крім того, до господарської діяльності підприємства не належать дистриб’юторські послуги та платежі роялті, оскільки в ході перевірки встановлено, що ці витрати фактично не мають відношення до діяльності позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

В с т а н о в и в :

На підставі акту від 14.04.2006року №132-08-03/2-00374385/ДСК „Про результати планової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства Закритим акціонерним товариством „Дніпропетровський олійноекстракційний завод” за період з 01.011.2005року по 31.12.2005року” відповідачем видані податкове повідомлення-рішення від 27.04.2006року № /0/11008, яким донараховано податок на прибуток на суму 1254201,10грн. та застосовані штрафні санкції на суму 1941865,40грн., а також  податкове повідомлення-рішення від 27.04.2006 р. № /0/11002, яким донараховано податок на додану вартість на суму 694258,0грн. та застосовані штрафні санкції на суму 347129,0грн.

Донарахування вказаних платежів пов’язуються з тим, що документальної перевіркою встановлені порушення:

п.1.32 ст.1, п.5.1 та п/п. 5.2.1 п.5.2, п/п. 5.4.2 п.5.4 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”, у зв’язку з чим позивачу зменшено від’ємне значення об’єкту оподаткування за 2005 рік на загальну суму 24098900,0грн. та донараховано податок на прибуток на суму 1254201,1грн. по періодах:

-          І квартал 2005року на суму 275013,8грн.,

-          І півріччя 2005року – 1670992,0грн.

-          9 місяців 2005року –3733880,9грн.

2005 рік –1254201,1грн.

п/п. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” за період з 01.01.2005року по 30.11.2005року, внаслідок чого завищено суму податкового кредиту на суму ПДВ 3977269,0грн. по операціях, які не пов’язані з господарською діяльністю, по періодах:

лютий 2005року 0 67837,0грн.,

березень 2005року –53407,0грн.,

квітень 2005року –635,0 грн.,

травень 2005року –11286,0грн.,

червень 2005року –799339,0грн.,

липень 2005року –1117369,0грн.,

серпень 2005року –1193577,0грн.,

вересень 2005року –694258,0грн.,

жовтень 2005року –17649,0грн.,

листопад 2005року –21912,0грн.

За вересень 2005року за результатами перевірки підлягає нарахуванню ПДВ у сумі 694258,0грн.

Зокрема, перевіркою встановлено, що підприємство протягом перевіряємого періоду здійснювало операції по придбанню насіння соняшника, а потім його реалізовувало за цінами меншими ніж ціни придбання. Зокрема, в акті перевірки ДПІ посилається:

на реалізацію насіння соняшника, придбаного у лютому у ДП „Сантрейд” по ціні 1610,0грн. за 1т., а реалізовано у березні 2005року по ціні 1424,6грн. за 1т.,

на реалізацію насіння соняшника у кількості 8158,559т., придбаного П з ІІ „Серна” по 1300,0грн. за 1т. і реалізованого ЗАТ „Каргіл” по 1250,0грн. за 1т.,

на реалізацію 57687,567т. насіння соняшника, придбаного у ДП „Сантрейд” у листопаді, грудні 2004року та у лютому 2005року за цінами нижчими ніж ціна придбання, різниця склала 17618840,64грн.

В акті перевірки зазначається, що за податковим законодавством витрати, що перевищують доходи (збитки) не можуть бути враховані в податковому обліку, так як операція не відповідає основному принципу господарської діяльності (п.1.32 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств”), тобто не призводить до отримання прибутку. У зв’язку з цим відповідачем зроблений висновок, що підприємством порушено п.5.1 ст.5 зазначеного Закону, оскільки різниця між ціною придбання і ціною продажу насіння соняшника у розмірі 17618840,64грн. не може бути віднесена до складу валових витрат.

Наведені висновки відповідача не узгоджується з нормами податкового законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до 5.1 ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” валові  витрати  виробництва  та  обігу  (далі  - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Господарська діяльність в розумінні п.1.32 ст.1 зазначеного Закону -  це будь-яка  діяльність  особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

З аналізу зазначених норм видно, що належність діяльності підприємства до господарської в розумінні податкового Закону визначається не за фактом отримання прибутків, а спрямованістю (наявності мети) на отримання доходу в майбутньому.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не довів відсутність такого наміру у позивача. Зокрема, суд приймає до уваги заперечення позивача  про те, що відповідач не довів під час перевірки про реалізацію у 2005 році саме того насіння соняшника, яке придбавалося у 2005році. Зокрема, розрахунки відповідача спростовуються даними підсумкових відомостей стану товарних запасів за період з січня по червень 2005року, які залучені до матеріалів справи. Також, відповідач неправомірно зменшив валові витрати підприємства, які сформовані у 2005року, на суму різниці в цінах, в той час як спірні витрати понесені підприємством у 2004 році і відображені в податковому обліку в цей період за першою подією. Також відповідачем не враховано, що реалізація насіння соняшника проводилася з різних елеваторів, що розташовані ближче до покупця і тим самим є для нього привабливим.  Також відсутні докази реалізації майже одночасно саме того насіння, яке придбавалося у того ж контрагента. Одночасно позивач вказує на те, що відповідач не врахував ринкові ціни на насіння соняшника за період з початку жовтня 2004року по кінець вересня 2005року, графік якого залучено до матеріалів справи з інформаційних систем, а також відповідачем не враховані прогнози врожаю насіння соняшника на 2005 рік, дані яких оприлюднюються в засобах масової інформації і також залучені до матеріалів справи. Крім того, позивач вказує на реконструкцію підприємства, що проводилася згідно з наказами підприємства, які залучені до матеріалів справи.

Наведені обставини дозволяють суду погодитися з тим, що відповідач не довів наявність як фактичних, так і правових підстав для донарахування позивачу податку на прибуток та податок на додану вартість у 2005 році.

Також видання спірних повідомлень-рішень пов’язується з наступними обставинами.

Реалізацію готової продукції  Позивач здійснює на території України через мережу  Дистриб’юторів. Відповідно Дистриб’юторської угоди –Продавець (Позивач) продає та поставляє Дистриб’ютору продукцію на основі прийняття замовлень Дистриб’ютора до виконання, що надаються Продавцеві на умовах базису поставки Інкотермс 2000 СРТ склад Дистриб’ютора. Реалізація товару від Дистриб’ютора в торгівельну мережу здійснюється на підставі угод, укладених Дистриб’ютором (додаток № 1). У позивача відсутні документи, які підтверджуюють факт роздрібної торгівлі готовою продукцією, але до складу валових витрат і податкового кредиту по податку на додану вартість включені суми по послугам передпродажної підготовки в мережі роздрібної торгівлі. Відповідно Дистриб’юторських угод, послуги передпродажної підготовки це:

-          просування Товару на ринку шляхом продажу торговим агентом Дистриб’ютора у роздрібні торгівельні точки складає 1% від вартості такого обсягу;

-          розвезення Товару по роздрібним точкам на їх замовлення транспортом Дистриб’ютора складає 1,5% від вартості такого обсягу;

-          забезпечення стандартів розміщення продукції в роздрібних торгівельних точках та інше.

Поняття Дистриб’юторської угоди відсутнє у Цивільному кодексу України. По визначенню предмету угоди –Дистриб’юторська угода – це дві угоди, а саме угода купівлі –продажу та угода з надання послуги, об’єднані в одну. Згідно з вказаною угодою право власності переходить до дистриб’ютора в момент доставки готової продукції на склад Дистриб’ютора, який має право відносити його вартість на валові витрати. Позивач є виробником олії і оптовим продавцем, отже, не приймає безпосередньої участі  в організації роздрібної торгівлі готовою продукцією. На підставі викладеного, відповідач робить висновок, що передпродажна підготовка, а саме розвезення готової продукції роздрібним покупцям, розміщення готової продукції у роздрібній мережі не має відношення до господарської діяльності позивача. Таким чином, за висновком відповідача, позивачем безпідставно включено до складу валових витрат витрати з передпродажної підготовки товару, який належить Дистриб’юторам, у розмірі 2603137,14грн., а саме по періодах:

І квартал 2005року –284665,51грн.,

ІІ квартал 2005року – 428040,62грн.,

ІІІ квартал 2005року –246858,46грн.,

ІУ квартал 2005року – 1643572,55грн.

Заперечення позивача за даними обставинами суд вважає обґрунтованими з огляду на наступне.

Як свідчать обставини справи, господарські операції за суттю спору пов’язані з укладенням позивачем з низкою підприємств типових договорів по передпродажній підготовці товарів позивача, відповідно до умов яких контрагенти позивача зобов’язувалися, зокрема, розмістити товар позивача на основному місці викладки, на палетах, на фірмових стійках та інших додаткових місцях викладки, розширення асортименту у нових торгівельних точках, здійснення передбачених договором рекламних заходів.

Крім того, спірні операції пов’язані з укладенням позивачем з низкою підприємств типових дистриб’юторських угод, відповідно до умов яких контрагенти позивача зобов’язувалися діяти в якості неексклюзивного Дистриб’ютора продукції позивача, купувати у останнього рафіновану дезодоровану олію під зареєстрованим знаком для товарів, робіт, послуг „Олейна” та організовувати прямі та непрямі поставки продукції позивача кінцевому споживачу за умовами, визначеними позивачем. З договорів також вбачається їх укладення з метою збільшення обсягів продаж, утримання та завоювання ринкових позицій продукції позивача.

З аналізу вказаних договорів вбачається, що їх предметом є надання послуг, які пов’язуються з реалізацією продукції позивача.

Спірні витрати позивача полягають в оплаті вартості послуг контрагентів з передпродажної підготовки продукції позивача, а також послуг дистриб’юторів з просування продукції позивача на ринку шляхом продажу його торговим агентом Дистриб’ютора у роздрібній торгівлі. Вартість дистриб’юторських послуг розраховується у процентному відношенні від вартості обсягу фактично проданого товару.

Поняття дистриб’юторської угоди не визначено чинним законодавством України,  а податкове законодавство не містить обмежень щодо їх відображення в податковому обліку.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України   господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема,   з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для виключення зі складу вадливих витрат та податкового кредиту підприємства витрат з передпродажної підготовки продукції позивача та дистриб’юторських послуг, оскільки  вони не суперечать чинному законодавству, розцінюються судом як такі, що спрямовані на забезпечення попиту на продукцію позивача, отже -  спрямовані на забезпечення отримання  в майбутньому доходів по його виробництву, а тому належать до господарської діяльності позивача в розумінні податкового законодавства.

У зв’язку з наведеним суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на те, що за дистриб’юторськими угодами Дистриб’ютори набувають право власності з моменту отримання продукції і подальша реалізація не належить до господарської діяльності позивача. Слід зазначити, що поставка товару позивачем Дистриб’ютору є лише складовою дистриб’юторської угоди, предметом якої  залишається саме надання послуг Дистриб’ютором.

Крім того суд не погоджується  аргументами відповідача про те, що позивач не здійснює роздрібну торгівлю і тому пов’язані з цією торгівлею витрати з передпродажної підготовки товару не належать до його господарської діяльності. Специфіка діяльності позивача свідчить про те, що він є зацікавленим в реалізації його продукції кінцевому споживачу, отже, заходи із забезпечення попиту на його продукцію в майбутньому, належать до його господарської діяльності. Таким чином,  зроблені у зв’язку з цим витрати підлягають включенню до валових витрат підприємства.

Крім цього, видання спірних повідомлень-рішень пов’язується з наступними обставинами.

Між позивачем та компанією „Олейна С.А.” (Швейцарія) укладено Ліцензійну угоду ( угоду Роялті №1) від 01.01.1998року. Згідно з цією угодою Компанія „Олейна С.А.” (Ліцензіар) надає позивачу (Ліцензіату) невиключне право використовувати Товарний знак („Олейна”) в повному обсязі у відношенні товару (рафінована, дезодорована, бутильована соняшникова олія) , з метою виробництва та продажу. Згідно з додатковою угодою №2 від 01.07.2000року до Ліцензійної угоди позивач зобов’язаний сплачувати на користь Компанії „Олейна С.А.” роялті в розмірі 0,04дол.США за кожну пляшку, яка вироблена та реалізована позивачем з використанням Міжнародних товарних знаків, за межами території України та 0,03дол.США за кожну пляшку, яка вироблена та реалізована позивачем з використанням зареєстрованого на Україні Товарного знаку свідоцтвом №11197, на території України.

В акті перевірки зазначається, що у 2005 році новий дизайн етикетки Товарного знаку не відповідає Класифікації фігуративних елементів, зареєстрованого у міжнародному реєстрі товарних знаків і змінено всупереч Свідоцтву про реєстрацію №11197, що призвело до порушення Ліцензійних умов. У зв’язку з цим, відповідач вважає, що сплачені позивачем суми роялті, не пов’язані з господарською діяльністю підприємства, тому не належать до валових витрат підприємства. Сума спірних витрат, виключених відповідачем із валових витрат підприємства, складають 8099608,4грн., у т.ч.:

І квартал 2005року –429201,0грн.,

ІІ квартал 2005року – 1665760,2грн.,

ІІІ квартал 2005року –3181439,1грн.,

ІІ квартал 2005року – 2823208,1грн.

Позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1.30 ст.1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств” роялті   - це   платежі  будь-якого  виду,  одержані  як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудиокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо чи телевізійного мовлення; за придбання будь-якого патенту, зареєстрованого знака на товари і послуги чи торгової марки, дизайну, секретного креслення, моделі, формули, процесу, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Відповідно до п/п.5.4.2 п.5.4 ст.5 зазначеного Закону  до валових витрат включаються, зокрема, витрати,  пов'язані з виплатою роялті.

У разі  виникнення  розбіжностей  між  податковим  органом та платником податку стосовно зв'язку витрат на цілі, обумовлені цим підпунктом, з основною діяльністю платника податку, такі податкові органи зобов'язані звернутися до Міністерства України у справах науки і технологій, чий експертний висновок є підставою для прийняття рішення податковим органом.

Матеріали справи свідчать про те, що зі спірних питань відповідач не звертався до  Міністерства України у справах науки і технологій і відповідний висновок не отримував.

У зв’язку з цим висновки відповідача щодо порушення позивачем умов Ліцензійної угоди суд визнає такими, що не входять до компетенції податкової служби і тому не можуть бути підставою для вирішення податкових питань. Крім того, порушення договірних умов ще не свідчить про відсутність зв’язку спірних витрат з господарською діяльністю підприємства.

Крім того, суд погоджується з аргументами позивача про те, що актами платежу роялті, укладеними сторонами ліцензійної угоди і наданими в копіях до матеріалів справи, підтверджується належне виконання позивачем ліцензійних умов.

Враховуючи викладене, спірні податкової повідомлення-рішення слід визнати необґрунтованими, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.  94, 160-163, п.6 Розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Кодексу Адміністративного судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсними податкові повідомлення –рішення  Спеціалізованої Державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Дніпропетровську від 27.04.2006року № /0/11008, від 27.04.2006 р. № /0/11002.

Стягнути з Державного бюджету України на користь  Закритого товариства з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський олійноекстракційний завод  3,40грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена у строки та порядку, передбачені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                     Н.Б.Кеся

Судді                                                                                Бишевська Н.А.

Татарчук В.О.

Постанову підписано у повному обсязі 07.05.2007року