ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2007 р.
№ 20/277

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів :

головуючого
Овечкіна  В.Е.,

суддів
Чернова     Є.В., Цвігун В.Л.,

за   участю   представників:

позивача
- Ігнатова Н.О.,

відповідача
третьої особи
- Неізвестна О.Ю.,
- Маєвський Г.Л.,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу

ДП “Донецька залізниця”

на постанову
від  16.01.2007 Донецького апеляційного господарського  суду

у справі
№20/277

за  позовом
ДП “Донецька залізниця”

до
(третя особа -
ТОВ “Лемтранс”
Фірма “Федкомінвест Монако С.А.М.”)

про
стягнення 33735,70 грн. збору за зберігання вантажу

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду  Донецької області від 16.11.2006 (суддя Донець О.Є.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 16.01.2007 (судді: Шевкова Т.А., Дзюба О.М., Стойка О.В.), в позові відмовлено. Рішення мотивоване тими обставинами, що хоча п.1.3 договору обумовлена послуга зберігання вантажів у вагонах, але не визначені підстави для нарахування зборів за надані послуги, окремий договір зберігання не укладався, а у відповідності до статті 110 Статуту залізниць України обов'язки зберігання небезпечних вантажів, яким є сірка, покладаються на відправника. Суд   визнав   недоведеним   факт   надання   відповідачеві   послуг   по зберіганню сірки та визначив, що підстави для сплати даної послуги у вигляді збору відсутні

ДП “Донецька залізниця” в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, в позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, а саме ст.926 ЦК України, ст.ст.22, 46, 110 Статуту залізниць України, п.п.5, 7, 8 Правил зберігання вантажів, ст. 43 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що згідно ст.46 Статуту залізниць України одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання вантажів установлюються Правилами. Вантажі, що прибули, зберігаються на станції безкоштовно протягом доби, за зберігання вантажу на станції призначення понад встановлений термін справляється плата, встановлена тарифом. Законами України "Про залізничний транспорт", "Про транспорт", Статутом залізниць України, Правилами зберігання вантажів, "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України. Тарифне керівництво №1" не поставлено нарахування збору за зберігання вантажу у вагонах у залежність від належності вагонів Укрзалізниці, іноземним залізницям або їх перебування в оренді.

Укладений між сторонами договір №7 від 30.12.2005 передбачає як користування вагонами так і зберігання вантажів у вагонах саме за час затримки вагонів, як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні подавання під вивантаження на станції Маріуполь-Порт.

У Статуті залізниць України та Правилах перевезення вантажів питання зберігання вантажів чітко визначені і не потребують додаткового регулювання договором.

Посилання суду на ст.926 ЦК України, ч.2 ст.22 Статуту залізниць України та п.7 „Правил зберігання вантажів", на думку залізниці, є необґрунтованими. Між залізницею та відповідачем не повинен був укладатися додатково договір на зберігання вантажів, оскільки зберігання залізницею вантажу здійснювалося у межах договору перевезення вантажу, укладеного з вантажовідправником на користь відповідача, який діяв на час затримки вагонів.

Відповідно до ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Згідно ст.924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачу. Такі ж положення містять норми спеціального законодавства - ст.22 Закону України „Про залізничний транспорт", ст.110 Статуту залізниць України.

Згідно ст.63 Статуту залізниць України Мінтранс разом із заінтересованими міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, відправниками та одержувачами у виняткових випадках, коли через особливі обставини перевезення окремих вантажів не може бути здійснено з дотриманням Правил, можуть встановлювати порядок перевезення таких вантажів на особливих умовах. Такі особливі умови перевезення були встановлені для транзитної сірки телеграмою Укрзалізниці від 14.02.05 р. №ЦЗЛ-14/84 - між залізничними адміністраціями України та Росії було погоджено перевезення сірки у відкритому рухомому складі (замість критого рухомого складу, як це передбачено „Правилами перевезення вантажів по залізницям" затвердженими на п'ятнадцятому засіданні Ради залізничного транспорту держав - учасниць Співдружності 05.04.96 р.) із обов'язковим укриванням її плівкою, претензії за якістю і кількістю вантажу регулюються у цьому разі між відправником та одержувачем без участі залізниці. Ці питання стосуються лише зміни якості та кількості вантажу, що викликана природними причинами, пов'язаними із таким перевезенням. За незбереження вантажу внаслідок крадіжок і тощо залізниця несе відповідальність на загальних підставах, оскільки зазначена телеграма не може скасовувати норми ЦК України та Закону України „Про залізничний транспорт".

Таким чином, навіть у тих випадках, коли залізниця звільняється від відповідальності за збереження кількості та якості вантажу, що перевозиться на особливих умовах, обов'язок залізниці доставити вантаж до пункту призначення та видати його одержувачу, залишається незмінним. Отже, у будь-якому випадку залізниця несе відповідальність за наявність вантажу, прийнятого до перевезення, до видачі його одержувачу.

На час затримки вагонів на станції призначення та на підходах до неї вантаж не був виданий одержувачу, отже, відповідальність за його збереження у цей час несла залізниця.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет  правильності їх юридичної оцінки судами попередніх інстанцій та  заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін і третьої особи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана постанова –залишенню без змін з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про відмову в позові апеляційний господарський суд виходив з того, що:

Предметом позову є стягнення збору за зберігання вантажів понад встановлений   термін   на   станції   призначення   Маріуполь-Порт   у   сумі 33735грн.70коп.

Між Державним підприємством „Донецька залізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лемтранс", що діяло на підставі договору-доручення з вантажовласником-нерезидентом - фірмою "Федкомінвест Монако С.А.М." №18/2 від 30.04.2002р., був укладений договір №7 від 30.12.2005р.  про організацію перевезення вантажів транзитом через Маріупольський морський торговельний порт та перевалки за прямим варіантом вагон-судно.

Пунктом 1.1 договору визначено, що даний договір регулює взаємовідносини сторін, пов'язані з організацією планування, затримками на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні вивантаження на станції Маріуполь-Порт вагонів з сіркою, яка надходить з території Російської Федерації через залізничні прикордонні переходи України на станцію Маріуполь-Порт з наступним перевантаженням в морські судна за прямим варіантом "вагон-судно".

Пунктом 1.3 договору встановлено, що даний договір передбачає надання послуг за користування вагонами як на підходах до станції Маріуполь Порт, так і в очікуванні подачі під вивантаження на станції Маріуполь-Порт, за зберігання вантажів у вагонах, як на підходах до станції Маріуполь-Порт, так і в очікуванні вивантаження на станції Маріуполь-Порт, за повідомлення.

У пункті 3.3 договору сторонами визначено, що облік затриманих з вини замовника вагонів на підходах до станції Маріуполь-Порт провадиться згідно Правил перевезень вантажів (частина 1) розділ 6 пункти 9, 10, а облік затриманих з вини замовника вагонів на станції призначення здійснюється згідно Правил перевезень вантажів (частина 1) розділ 6, пункт 8.

Пунктом 3.4 договору на сторін покладено обов'язок щомісячно робити звірку розрахунків по виконаним обсягам перевезень вантажів та здійснювати внесення позивачем платежів. Звірка оформлюється актом (протоколом).

06.01.2006р. на станцію Маріуполь-Порт Донецької залізниці на адресу ТОВ "Лемтранс" за перевізними документами №№008332, 008333, 008335, 008326, 008308, 008310 надійшли вагони з сіркою, яка перевозилася транзитом через Маріупольський морський торгівельний порт. Зазначені вагони були затримані на станції в очікуванні подавання на під'їзну колію під вивантаження через несприятливі метеорологічні умови.

Протягом    06-08.01.2006р.    вагони    із    вантажем    знаходилися    на ст.Маріуполь-Порт, про що були складені акти загальної форми №№3, 4, 5, 6 від 06.01.2006р.

Станцією Маріуполь-Порт за зберігання вантажу у вагонах понад встановлений термін нараховано збір за зберігання вантажу у сумі 33735грн.70коп. (без ПДВ), яка пред'явлена до оплати за накопичувальною карткою №300113.

Накопичувальна картка представником відповідача підписана із зауваженнями, так як він визнав суму 33735 грн. 70коп. такою, яка не підтверджена у зв'язку з тим, що послуги не надавалися.

Позивачем в підтвердження факту затримки вагонів з вантажем на станції призначення Маріуполь-Порт надані акти загальної форми ГУ-23 №№3, 4, 5, 6 від 06.01.2006р. Вказаними актами зафіксовано факт простою вагонів в очікуванні подачі на під'їзну колію у зв'язку із метеоумовами (вітер). Акти підписані працівниками станції та відповідача.

Відомостей про надання залізницею відповідачеві послуг із зберігання вантажу зазначені акти не містять.

У час, за який позивач просить стягнути плату за зберігання вантажу, сірка знаходилась у власних (орендованих) вагонах відповідача, що представники сторін підтвердили у судовому засіданні.

Відповідно частини 2 статті 9 Цивільного Кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно частини 5 статті 306 Господарського Кодексу України загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 307 Господарського Кодексу України передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими  нормативно-правовими  актами.  Сторони  можуть  передбачити  в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідно статті 63 Статуту залізниць України Мінтранс разом із заінтересованими міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, відправниками та одержувачами у виняткових випадках, коли через особливі обставини перевезення окремих вантажів не може бути здійснено з дотриманням Правил, можуть встановлювати порядок перевезення таких вантажів на особливих умовах.

Перевезення вантажів на особливих умовах здійснюються за окремими договорами. При цьому сторони вправі передбачати у договорах додаткову відповідальність за виконання зобов'язань щодо перевезень вантажів.

Спірний вантаж - сірка, відповідно до Правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 липня 2004р. №822, які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2004р. за №1040/9639, віднесено до небезпечних вантажів, перевезення яких дозволяється у закритих чи критих брезентом транспортних засобах, у закритих контейнерах або великих критих брезентом контейнерах.

Європейською угодою про міжнародне дорожнє перевезення небезпечних вантажів від 30.09.1957р., до якої Україна приєдналася 02.03.2000р., сірка віднесена до легкозаймистих твердих речовин.

Особливі умови перевезення сірки як небезпечного вантажу встановлені телеграмою Укрзалізниці від 14.02.2005р. №ЦЗЛ-14/84, із якої вбачається, що між залізничними адміністраціями України та Росії було погоджено перевезення сірки у відкритому рухомому складі, замість критого рухомого складу, як це передбачено Правилами перевезення вантажів по залізницям, затвердженими на 15 засіданні Ради залізничного транспорту держав - учасниць Співдружності 05.04.1996р. із обов'язковим укриванням її плівкою, претензії по якості і кількості вантажу регулюються між відправником і одержувачем без участі залізниці. Посилання на телеграму Укрзалізниці від 14.02.2005р. №ЦЗЛ-14/84 є обов'язковим при оформлені у всіх залізничних накладних на перевезення сірки.

Таким чином, залізниця була звільнена від відповідальності за збереження прийнятого до перевезення вантажу по кількості і якості під час перевезення.

Відповідно до частини 2 статті 110 Статуту залізниць України обов'язки збереження, супроводження та охорони особливо цінних та небезпечних вантажів, перелік яких встановлюється Правилами, покладаються на відправника.

Пунктом 3.2 договору №7 від 30.12.2005р. про організацію перевезення вантажів сторони зазначили, що плата за користування вагонами, збори за додаткові послуги, збори за вільними тарифами, які перелічені в п.1.3 даного договору,   нараховуються   і   стягуються   у   відповідності   з   Правилами перевезень вантажів (частина 1), Тарифним керівництвом №1 та чинними нормативними документами Укрзалізниці.

З наведеного випливає, що сторони умовами договору №7 від 30.12.2005р. передбачили тільки порядок обліку вагонів, затриманих з вини замовника, пунктом 1.3. договору обумовлена послуга за зберігання вантажів у вагонах, але не передбачений вид вагонів та умови, відповідно до яких повинен був зберігатися небезпечний вантаж - сірка, договором не визначена сторона, яка повинна забезпечувати зберігання вантажу на інших умовах, ніж це передбачено статтею 110 Статуту залізниць України.

Відповідно до частини 2 статті 22 Статуту залізниць України виконання залізницею додаткових операцій, пов'язаних з перевезенням вантажів (завантаження, розвантаження, зважування, експедирування тощо), здійснюється на підставі окремих договорів. Це положення конкретизоване у п.7 Правил зберігання вантажів.

Згідно пункту 7 Правил зберігання вантажів на прохання вантажовласників залізниця може надавати їм місця в смузі відведення, на відкритих майданчиках та в складах станцій для зберігання вантажів на строк, більший граничного терміну зберігання. Умови такого зберігання вантажів і плата за нього визначаються окремою угодою між залізницею і вантажовласником. За умовами такої самої угоди можуть зберігатися вантажі у вагонах і контейнерах.

Акти загальної форми ГУ-23 від 06.01.2006р. №№3-6 підтверджують факт простою вагонів на коліях станції Маріуполь-Порт у зв'язку із несприятливими метеоумовами (вітер), акти не містять відомостей про затримку вагонів з вантажем з причин, які залежали від відповідача, акти загальної форми також не містять відомостей про надання станцією відповідачеві послуг зі зберігання вантажу.

Умови окремого договору зберігання, укладення якого передбачено статтею 936 Цивільного кодексу України, сторонами узгоджені не були.

Таким чином, правильним є висновок господарського суду про недоведеність  факту надання відповідачеві послуг по зберіганню сірки та про відсутність підстав для сплати вказаної послуги у вигляді збору за зберігання вантажу.

З урахуванням встановленого чинним законодавством особливого порядку здійснення перевезення небезпечного вантажу.

Колегія  погоджується з висновками суду з огляду на таке.

На спірні правовідносини, пов’язані зі стягненням з вантажоодержувача (власника вагонів) збору за зберігання небезпечного вантажу (легкозаймистої сірки) за період простою вагонів на коліях станції Маріуполь-Порт та на підходах до неї, поширюється дія ст.936 ЦК України та  ч.2 ст.22, ч.2 ст.36, ст.63, ч.2 ст.110 Статуту залізниць України, чим спростовуються посилання скаржника в обгрунтування своїх заперечень на  ст.ст.909, 924 ЦК України, ст.46 Статуту залізниць України, та п.п.5, 8 Правил зберігання вантажів, якими врегульовано загальні правила перевезення та зберігання звичайних вантажів. Це обумовлено тими обставинами, що за умовами укладеного між сторонами договору №7 від 30.12.2005 позивачем здійснювалося перевезення у належних відповідачу (орендованих) вагонах небезпечного вантажу (легкозаймистої сірки), перевезення та зберігання якого потребує особливих умов та укладення окремого договору. Наведене узгоджується з приписами ст.ст.22, 63  Статуту залізниць України, згідно яких виконання залізницею додаткових операцій, пов'язаних з перевезенням вантажів (завантаження, розвантаження, зважування, експедирування тощо), в тому числі збереження вантажів, здійснюється на підставі окремих договорів, а перевезення вантажів на особливих умовах здійснюються за окремими договорами. Тим більше, що імперативна норма ч.2 ст.110 Статуту залізниць України чітко встановлює, що обов'язки збереження, супроводження та охорони особливо цінних та небезпечних вантажів, перелік яких встановлюється Правилами, покладаються на відправника, не передбачаючи можливість договірного застереження щодо покладання такого обов’язку на залізницю, чим спростовуються твердження скаржника про наявність у нього такого обов’язку до видачі вантажу одержувачу, які грунтуються виключно на помилковому застосуванні до спірних відносин загальних норм ст.ст. 909, 924 ЦК України та ч.1 ст.110 Статуту залізниць України. Зміст скарги свідчить про те, що позивач безпідставно ототожнює обов’язок залізниці доставити небезпечний вантаж до пункту призначення та видати його одержувачу з обов’язком відправника забезпечувати зберігання небезпечного вантажу в цей період.

З огляду на те, що виходячи зі змісту ст.ст.936, 946 ЦК України обов'язку зберігати небезпечний вантаж має кореспондувати право зберігача вимагати внесення плати, встановленої договором, а позивач не є зберігачем в розумінні  ч.2 ст.110 Статуту залізниць України, суд першої інстанції правомірно відмовив залізниці у задоволенні позовних вимог у зв’язку з недоведеністю надання нею відповідних послуг за відповідним договором.

Адже, судами попередніх інстанцій на підставі ретельної правової оцінки умов укладеного між сторонами договору №7 від 30.12.2005, наявних у справі актів загальної форми ГУ-23 від 06.01.2006р. №№3-6, первинних перевізних документів та інших доказів у їх сукупності з достовірністю встановлено, а позивачем не спростовано недоведеність  факту надання відповідачеві послуг по зберіганню сірки, оскільки між сторонами не укладався окремий договір зберігання небезпечного вантажу на інших умовах, ніж це передбачено ч.2 ст.110 Статуту залізниць України, а, відтак, і обумовлену цим відсутність будь-яких правових підстав для сплати на користь залізниці вказаної послуги у вигляді збору за зберігання вантажу.

Суди правильно встановили, що у зв’язку з відсутністю укладення між сторонами окремого договору зберігання небезпечного вантажу у відповідача, як одержувача цього вантажу та власника (орендаря) вагонів, не виник обов’язок оплачувати на користь залізниці плату за послуги зберігання у вигляді збору за зберігання небезпечного вантажу.

Вищевказане скаржником не спростовано.

Окрім того, як залізниця так і станція призначення згідно зі ст.ст.12, 36 Статуту залізниць України та п.7 Правил зберігання вантажів не використала свого права на укладення договору про збереження небезпечних вантажів на складах станцій або у вагонах на строк, що перевищує граничний термін зберігання.

Касаційна інстанція звертає увагу на те, що з врахуванням вимог ч.2 ст.110 Статуту залізниць України розміри коштів, які стягуються за зберігання небезпечних вантажів у вагонах, мають бути встановлені у окремих договорах перевізників, вантажовідправників та вантажоодержувачів, оскільки спірні вагони, як встановлено судами попередніх інстанцій, не є власністю залізниці, а належать відповідачу або орендуються ним.

Регулювання плати за використання вагонів при перевезенні вантажу визначено у ст.119 Статуту залізниць України наступним чином: за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під'їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під'їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Виходячи з викладеного слід визнати, що поняття збереження вантажів у вагоні і користування вагонами є окремими поняттями у процесі перевезення відповідно до Статуту залізниць України.

Положеннями ст.ст.12, 46 Статуту залізниць України вагони як засіб зберігання прибулих на станцію призначення вантажів не визначені. Стосовно посилання скаржника на вимоги п.8 Правил зберігання вантажів та п. 2 розділу 2 Тарифного керівництва №1 щодо плати за збереження вантажів в вагонах, то слід виходити з того, що така умовою внесення такої плати є наявність вини одержувача і повідомлення одержувача про надходження вантажу на станцію призначення.

Судами попередніх інстанцій не встановлена вина відповідача у спірних правовідносинах.

Щодо обставин наявності або відсутності вини відповідача і його обізнаності про прибуття вагонів на станцію призначення слід зазначити, що відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Згідно зі ст.105 Статуту залізниць України залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Положення п. 8 Правил зберігання вантажів та п.2 розділу 2 Тарифного керівництва №1 передбачають плату за зберігання вантажів в вагонах лише при наявності вини одержувача.

Вина відповідача у несвоєчасному розвантаженні вагонів згідно з умовами здійснення перевезення не доведена залізницею, оскільки, як встановив суд, простій вагонів в очікуванні подачі на під'їзну колію відбувся у зв’язку з  несприятливими для розвантаження небезпечного вантажу (сірки) метеоумовами (вітер), тобто з незалежних від одержувача причин. Чинне законодавство не допускає подвійне стягнення плати за користування вагонами, в яких заходився небезпечний вантаж, та за зберігання небезпечних вантажів у належних позивачу вагонах за один і той же період часу.

Згідно зі ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Оскільки плата за зберігання вантажів у вагонах понад добу безкоштовного зберігання передбачена актами транспортного законодавства при наявності вини одержувача вантажу, не містить ознак додаткових робіт або послуг, наданих при перевезенні, і застосовується як захід впливу за недотримання (порушення) певного зобов'язання, така плата фактично є видом цивільно-правової відповідальності у сфері господарювання, яка за вимогами п.22 ст.92 Конституції України повинна визначатись виключно законами, зокрема п.2 ст.217 ГК України, яким такий вид санкції як плата не передбачено.

Зважаючи на вищенаведене касаційна інстанція не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 16.01.2007 у справі №20/277 залишити без змін, а касаційну скаргу ДП “Донецька залізниця” –без задоволення.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді:                                                                                                                                            Є. Чернов

В. Цвігун