ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2007 р.
№ 35/219

Вищий  господарський суд  України у складі колегії  суддів:

Т.Б. Дроботової - головуючого
Н.О. Волковицької
Л.І. Рогач

за участю представників:

позивача
Біленко Р.І., дов. від 21.12.2006р., Титикало Р.С., дов. від 10.01.2007р.

відповідача

третьої особи
Давиденко Н.І., дов. від 05.02.05р. № 14-17-12/714, Мкртчян О.О., дов. від 10.01.07р.
Пилипенко Т.М., Кулинич В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Державної акціонерної компанії “Укрресурси”

на рішення
Господарського суду міста Києва від 05.10.2006 року

у справі
№ 35/219 Господарського суду міста Києва

за позовом
Державної акціонерної компанії “Укрресурси”

до

третя особа
Державного комітету України по земельних ресурсах
Державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель

про
розірвання договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Державна акціонерна компанія “Укрресурси” звернулась до господарського суду міста Києва з позовом про розірвання договору оренди нежилих приміщень від 31.12.2005р. № 218 на підставі статей 651 та 783 Цивільного кодексу України, зазначивши, що, в порушення умов договору та вказаних норм законодавства, орендар передав орендовані ним приміщення у користування іншій особі без дозволу орендодавця.

Відповідач відхилив позовні вимоги повністю, посилаючись на статус особи, що фактично використовує вказані приміщення, як урядового органу державного управління, що діє у складі відповідача та йому підпорядковується, а також перебування у вказаних нежилих приміщеннях на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.01.1999р. № 3-р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.10.2006р. (суддя Літвінова М.Є.)  у задоволенні позову відмовлено; судове рішення вмотивовано відсутністю підстав для застосування пункту 2 частини 1 статті 783 Цивільного кодексу України, з огляду на статус особи, що перебуває у спірних приміщеннях, як структурного підрозділу відповідача, та відсутністю між нею та відповідачем правовідносин суборенди.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення у даній справі скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Скаржник вважає, що місцевим господарським судом порушено норми процесуального та матеріального права, а саме, статтю 69 Господарського процесуального кодексу України, статтю 783 Цивільного кодексу України.

Апеляційний перегляд даної справи не здійснювався.

Відповідач та третя особа відзив на касаційну скаргу не надали, їх представники в судовому засіданні просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін з огляду на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні від 06.02.2007р. було оголошено перерву до 13.02.2007р. до 10год.

Заслухавши доповідь судді –доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в рішенні та постанові, колегія суддів вважає, що касаційна скар га  підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підстав встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 31.12.2005року сторонами було укладено договір оренди нежилих приміщень, чинний до 30.11.2006р., відповідно до умов якого позивач (орендодавець) зобов’язався передати, а відповідач (орендар) прийняти у тимчасове користування за плату нежилі приміщення загальною площею 839кв.м., в тому числі робочою площею кімнат 644кв.м., що знаходяться на другому та третьому поверсі будинку за адресою: м. Київ, Музейний провулок,12, (літера А).

Цільовим призначенням орендованого приміщення є розташування офісу (без права використання приміщень для виробничих та складських потреб).

Згідно акту від 02.06.2006р. було встановлено, що в орендованому приміщенні знаходяться та користуються ним працівники Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель та Управління з контролю за використанням та охороною земель міста Києва, в зв’язку з чим

05.06.2006р. позивач направив відповідачу листа № УР-02/410 про розірвання договору оренди від 31.12.2005р.

Відповідач не погодився на пропозицію про розірвання договору, з огляду на що позивач звернувся до суду з відповідним позовом про дострокове розірвання договору.

Також судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України від 04.01.99р. було видано розпорядження № 3-р про розміщення Держкомзему в приміщеннях робочою площею 800кв.м. будинку по Музейному провулку, 12 на умовах оренди, та про вивільнення ДАК “Укресурси” у місячний термін зазначених приміщень з укладенням з Держкомземом договору оренди.

На виконання Указу Президента України від 19.08.2002р. № 720 Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2002р. № 1958 в складі Державного комітету по земельних ресурсах було утворено Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною земель, як урядовий орган державного управління.

За пунктом 1 Положення, Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель є урядовим органом державного управління, який діє у складі Держкомзему та йому підпорядковується.

Листом від 31.12.2003р. № 78588 Кабінет Міністрів України задовольнив клопотання комітету від 27.11.2003р. про надання дозволу на розміщення інспекції в будинку № 12 по провулку Музейному в межах відведених Держкомзему площ. Договір піднайму між відповідачем та інспекцією не укладався.

З’ясувавши правовий статус сторін та їх правовідносини щодо користування орендованим  приміщеннями місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність порушень умов договору оренди зі сторони відповідача та відсутність підстав для його дострокового розірвання.

Судова колегія вважає висновок місцевого господарського суду передчасним та таким, що не ґрунтується на повному та всебічному вивченні обставин справи з наступних підстав.

Спірні правовідносини сторін виникли у зв’язку з реалізацією орендодавцем державного майна свого права на дострокове розірвання договору оренди з огляду на порушення, на його думку, орендарем умов договору оренди, через надання орендованого приміщення в користування іншій особі без згоди орендодавця та всупереч умовам укладеного договору оренди.

Спеціальною нормою –статтею 26 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” -  визначено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін, а на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, у разі невиконання сторонами своїх зобов’язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Законодавчими актами України, що передбачають порядок та підстави дострокового розірвання договору оренди державного майна, є Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України.

Згідно статті 188 Господарського кодексу України встановлено загальний порядок зміни та розірвання господарських договорів відповідно до якого зміна та розірвання договорів у односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором; сторона, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір. надсилає пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк повідомляє другу сторону про результати її розгляду. у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з врахуванням часу поштового обігу. заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін, а на вимогу однієї з сторін може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

За статтею 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором.

Спеціальні підстави для розірвання договору найму на вимогу наймодавця передбачено статтею 783 Цивільного кодексу України; наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі, наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі, наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі, наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов’язок капітального ремонту був покладений на наймача.

Таким чином, для правильного вирішення даного спору судам належало з’ясувати взаємні зобов’язання сторін за договором оренди та наявність чи відсутність обставин, що, згідно умов договору та вище викладеного законодавства є підставами для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку.

Перевіривши виконання орендарем його зобов’язань згідно договору оренди та підстави перебування у вказаних приміщеннях працівників третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, суд дійшов висновку про відсутність порушень цільового використання орендованого приміщення та недоведеність тверджень позивача про безпідставну передачу орендованого приміщення в суборенду іншій особі.

Однак позовні вимоги позивача вмотивовано не твердженням про знаходження орендованого майна у третьої особи на підставі відносин суборенди, а доводами про заборону умовами договору передачу орендованого майна в користування третім особам.

Користування річчю означає можливість використовувати властивості речі для своїх потреб, вилучати з  неї корисні властивості; за умови юридично закріпленої можливості використовувати властивості речі для своїх потреб у суб’єкта правовідносин виникає право користування.

Таким чином, судова колегія погоджується з доводами касаційної скарги про неправильне застосування місцевим господарським судом статті 783 Цивільного кодексу України, оскільки вказана стаття не обмежує можливість її застосування наявністю документально опосередкованих відносин суборенди у орендаря.

За таких обставин безпосередні доводи позовної заяви судом не розглянуто та не спростовано, в зв’язку з чим даний спір не вирішено по суті заявлених позовних вимог.

Зазначаючи про статус Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель як структурного підрозділу відповідача, судом не з’ясовано поняття структурного підрозділу та його співвідношення з перебуванням у складі іншого державного органу.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для дострокового розірвання договору та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд не дослідив дійсні умови договору оренди та належність виконання договірних зобов’язань відповідачем.

Таким чином, судова колегія погоджується з доводами касаційної скарги про порушення судом норм матеріального права, що впливає на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до роз’яснень, що викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 р. № 11 “Про судове рішення” зі змінами та доповненнями, рішення є законним  тоді,  коли  суд,  виконавши  всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і   правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам не відповідає з вище зазначених підстав.

З огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду підлягає скасуванню, а справа -  направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського  процесуального кодексу України,  Вищий  господарський  суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  Державної акціонерної компанії “Укрресурси” задовольнити частково.

Рішення від 05.10.2006р. господарського суду міста Києва у справі       № 35/219 господарського суду міста Києва скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий                                                                                  Т. Дроботова

Судді:                                                                                             Н. Волковицька

Л. Рогач