ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 грудня 2007 р.

№ 11/147

Колегія суддів Вищого
господарського суду України у складі:

головуючого:

Першикова Є.В.,

суддів:

Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу
та

товариства з обмеженою
відповідальністю -торгового підприємства "Гастроном-78" (далі
Підприємство)

касаційну скаргу

громадянки ОСОБА_1(далі  ОСОБА_1)

на постанову

Львівського апеляційного
господарського суду

від

25.07.07

у справі

№ 11/147

господарського суду

Рівненської області

за позовом

ОСОБА_1

до

Підприємства,  акціонерного товариства закритого типу
"Атлас" (далі Товариство),
громадянина ОСОБА_2(далі
ОСОБА_2)

про

визнання недійсними договорів
купівлі-продажу

В засіданні взяли участь
представники:

- позивача:

ОСОБА_1 (особисто; паспорт) - у
судовому засіданні 13.12.07;

- відповідачів:

Підприємства:
Кітовський В.Л. (за дов. № 874129 від 06.11.07) - у судовому засіданні
13.12.07;

Товариства:
не з'явились;

ОСОБА_2:
не з'явились.

Ухвалою від 12.10.07 Вищого
господарського суду України касаційна скарга Підприємства № 24/08-1 від
24.08.07 та касаційна скарга ОСОБА_1 б/н від 24.08.07 були прийняті до
провадження, розгляд справи призначено на 22.11.07.

Врахувавши клопотання ОСОБА_1 та
Підприємства, ухвалою суду від 22.11.07 розгляд справи було відкладено на
13.12.07.

Про вказані обставини представників
сторін було повідомлено на початку судового засідання 13.12.07. Відводів складу
колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників сторін,
відповідно до ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського
процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.12.07 було оголошено
перерву до 20.12.07 для виготовлення та оголошення вступної та резолютивної
частин постанови Вищого господарського суду України.

Оскільки у судове засідання
20.12.07 представники сторін не з'явились, повний текст постанови Вищого
господарського суду України направляється сторонам у справі в установленому
законом порядку поштою.

Рішенням від 23.05.07
господарського суду Рівненської області (суддя Грязнов В.В.) провадження у
справі припинено з підстав того, що спір не підлягає вирішенню в господарських
судах.

Постановою від 25.07.07 Львівського
апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючого
-Городечної М.І., суддів -

Юркевича М.В., Кузя В.Л.)
апеляційні скарги Підприємства та ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення від 23.05.07 господарського
суду Рівненської області змінено в частині його найменування на ухвалу.

Не погодившись з рішеннями
попередніх судових інстанцій Підприємство та ОСОБА_1 звернулись до Вищого
господарського суду України з касаційними скаргами в яких просять ухвалу від
23.05.07 господарського суду Рівненської області та постанову від 25.07.07
Львівського апеляційного господарського суду скасувати, та прийняти по справі
нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує
тим, що при винесенні оскаржених судових актів було порушено норми
матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 19, 55, 129 Конституції
України, ст.ст. 13, 16, 179, 181, 215, 252, 356, 627 Цивільного кодексу
України, ст. 10, ч. 5 ст. 41, ст. 59 Закону України "Про господарські
товариства", ст.ст. 1, 43, 83 Господарського процесуального кодексу
України.

На день розгляду справи у судовому
засіданні 22.11.07 письмові відзиви на касаційні скарги від Товариства та
ОСОБА_2 не надійшли.

Розглянувши матеріали справи,
касаційні скарги, заслухавши пояснення представників сторін, суддю-доповідача
по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи
правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями та вбачається з матеріалів справи, 30.03.07 ОСОБА_1 звернулась з
позовом до Підприємства, Товариства та ОСОБА_2, про визнання недійсними
договору купівлі-продажу № 3325 від 17.10.06, укладеного між Підприємством та

ОСОБА_2; договору про поділ майна в
натурі, що є в спільній частковій власності № 3560 від 10.11.06, укладеного між
Підприємством та ОСОБА_2; договору купівлі-продажу № 3754 від 01.12.06,
укладеного між Підприємством та Товариством; договору купівлі-продажу № 318 від
13.02.07, укладеного між Товариством та ОСОБА_2

Підставами для подання даного
позову, як вбачається з позовної заяви, стало, на думку ОСОБА_1, порушення
укладенням зазначених вище договорів її корпоративних прав як учасника
Підприємства.

При цьому, встановлено, що даний
позов поданий до господарського суду у відповідності до ст.ст. 12, 16
Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про
внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності
справ з питань приватизації та корпоративних спорів" від 15.12.06.

Під час розгляду справи судом
першої інстанції встановлено, що позовні вимоги щодо визнання недійсним дого
вору № 3325 від 17.10.06 та договору

№ 3560 від 10.11.06 не підлягають
задоволенню, оскільки факт дійсності договору № 3325 був встановлений рішенням
суду з цивільної справи, що набрало законної сили. У зв'язку із цим є дійсним і
договір № 3325. При цьому, встановлено, що зазначені позовні вимоги пов'язані,
оскільки договір № 3325 від 17.10.06 є договором купівлі-про дажу частини майна
(об'єкта нерухомості) Підприємства на користь ОСОБА_2, а договір № 3560 -
договором про поділ частини цього майна в натурі (виділення із часткової
спільної власності Підприємства у приватну власність ОСОБА_2).

Також, встановлено, що у визнанні
недійсним договору купівлі-продажу № 3325 від 17.10.06 з таких же підстав, яки
ми обґрунтований і цей позов, вже відмовлялось за безпідставністю позовних
вимог іншим судом - рішенням Рівненського міського суду від 01.12.06 по
цивільній справі № 2-8947/06.

З урахуванням наведеного попередні
судові інстанції прийшли до висновку, що недійсність оспорюваного договору
купівлі-продажу № 3325 від 17.10.06 не може бути предметом даного
господарського спору, оскільки договір № 3325 визнано дійсним, а з огляду на це
-укладений на виконання договору № 3325 -договір купівлі-продажу частини майна
№ 3560 про поділ (виділення) купленої частини майна в натурі також є дійсним.

Стосовно позовної вимоги про
визнання недійсним договору купівлі-продажу № 318 від 13.02.07, укладеного між
ОСОБА_2та Товариством, попередні судові інстанції дійшли до висновку про те, що
оскільки такий договір укладено не між суб'єктами корпоративних прав, а між
іншими особами, то він не може бути предметом спору за позовом ОСОБА_1,
оскільки предметом договору купівлі-продажу № 318 від 13.02.07 є від чуження
(шляхом продажу) майна, що належить Товариству, ОСОБА_2 як фізичній особі, а
тому укладенням цього договору жодна з його сторін охоронюваних законом прав та
інтересів ОСОБА_1 не порушила.

На підставі наданих сторонами
доказів по справі попередніми судовими інстанціями встановлено, що ОСОБА_1 є
власником корпоративних прав у Підприємстві (права управління Підприємством).
Власником май на Підприємства є саме Підприємство, яке відчужувало майно без
порушення корпоративних прав ОСОБА_1 Суб'єк тивним правом щодо здійснення
повноважень власника майна Підприємства учасник цього товариства не наділений.
При цьому, встановлено, що предметом оспорюваних ОСОБА_1 договорів є майно
господарського товариства, що відчужувалось від імені товариства органом управління
(виконавчим органом) в межах його компетенції, а тому корпоративні права
ОСОБА_1, передбачені ст.ст. 98, 116, 145 та 146 Цивільного кодексу України не
порушення, оскільки: майно відчужувалось у кожному із випадків у розмірі, що не
перевищує 50% вартості майна това риства; майно відчужувалось за ціною, що
значно перевищує балансову, а тому таке відчуження тільки збільшило обсяг майна
у вигляді одержаних дохо дів.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України враховує, що відповідно до ст. 116 Цивільного
кодексу України учасники господарського товариства мають право в порядку
встановленому установчим документом та законом: брати участь в управлінні
товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків,
встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати
його частину (дивіденди); вийти у встановленому порядку з товариства; здійснити
відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних
паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом;
одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому
установчим документом. Учасники господарського товариства можуть також мати
інші права, встановлені установчим документом товариства та законом.

Аналогічний комплекс прав учасників
господарського товариства гарантується також ст. 10 Закону України "Про
господарські товариства".

Відповідно до ст. 167
Господарського кодексу України корпоративні права -це права особи, частка якої
визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією,
отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у
разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними документами. Володіння корпоративними правами
не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним
особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення. Під
корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються
та припиняються щодо корпоративних прав.

Законом України "Про внесення
змін до деяких актів України щодо визначення підсудності справ з питань
приватизації та корпоративних спорів" від 15.12.06 № 483-V, зміни в ст. 12
Господарського процесуального кодексу України України щодо підвідомчості справ
господарським судам, зокрема, доповнено пункт 4 ч. 1 ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України наступним положенням: "господарським судам
підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між
господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому
числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами)
господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та
припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів".

Відповідно до п. 3 Прикінцевих
положень зазначеного Закону судові рішення у справах, передбачених пунктом 2
Прикінцевих положень цього Закону, які ухвалені судами до набрання чинності цим
Законом і не набрали законної сили, можуть бути оскаржені до апеляційного
господарського суду за місцезнаходженням господарського товариства в порядку,
встановленому Господарським процесуальним кодексом України, і в строки,
визначені процесуальним законом, за правилами якого була розглянута справа чи
постановлено рішення суду першої інстанції.

За змістом п.п. 1, 2 ст. 80
Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження
у справі, якщо, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; є
рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції
вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

Враховуючи, що як встановлено
попередніми судовими інстанціями на підставі матеріалів справи, в даному
випадку між сторонами відсутній спір, що виник з корпоративних відносин у
спорах між господарським товариством та його учасником (засновником,
акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасником/ами,
засновниками, акціонерами господарських товариств, що пов'язані із створенням,
діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, тобто спір
про право корпоративне, а на розгляд господарського суду передані спори про
дійсність правочинів, в розумінні

ст.ст. 202, 626 Цивільного кодексу
України, укладених між відповідачами, в тому числі фізичною особою, яка не є
суб'єктом підприємницької діяльності щодо купівлі-продажу нерухомого майна, то
колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірним висновок
суду апеляційної інстанції про те, що даний спір не підвідомчий господарським
судам за суб'єктним складом та предметом спору відповідно до приписів ст. 12
Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, колегія суддів Вищого
господарського суду України зазначає, що відповідно до вимог чинного
законодавства права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту
шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, в якій така особа не є
стороною, проте захист прав такої особи можливий шляхом подання віндикаційного
позову.

За таких обставин колегія суддів
Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Підприємством
та ОСОБА_1 в касаційних скаргах, є необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України бере до уваги, що скаржник в касаційній скарзі
стверджує факт порушення судовою інстанцією не лише норм матеріального та
процесуального права, а також і питання які, стосуються оцінки доказів, але
оцінка доказів, на підставі яких судова інстанція дійшла до висновку про
встановлення тих чи інших обставин справи, здійснюється за внутрішнім
переконанням суду і їх перевірка не віднесена до компетенції касаційної
інстанції.

Колегія суддів Вищого
господарського суду України, враховуючи вимоги ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України, відзначає, що перегляд у касаційному порядку
судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених
фактичних обставин справи та

перевіряється застосуванням
попередніми інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З врахуванням того, що з'ясування
підставності оцінки доказів та встановлення обставин по справі в силу ст. 1117
Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами
компетенції касаційної інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду
України приходить до висновку про неможливість задоволення касаційної скарги.

На підставі викладеного, колегія
суддів Вищого господарського суду України вважає, що судоми апеляційної
інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для
справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням
норм матеріального та процесуального права, що дає підстави для залишення її
без змін.

Керуючись ст.ст. 1115,
1117, 1119, 11111 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю -торгового підприємства "Гастроном-78" №
24/08-1 від 24.08.07 та касаційну скаргу громадянки ОСОБА_1б/н від 24.08.04
залишити без задоволення.

Постанову від 25.07.07 Львівського
апеляційного господарського суду у справі № 11/147 господарського суду
Рівненської області залишити без змін.

Головуючий

Є.Першиков

судді:

Т.Данилова

І.Ходаківська