ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

13.03.07                                                                                           Справа  № 7/188-3113

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого - судді                                                  Галушко Н.А.

суддів                                                                      Процик Т.С.

Юрченко Я.О.

розглянув апеляційну скаргу Борщівської міжрайонної державної податкової інспекції, м. Борщів від 03.11.2006 року (далі Борщівська МДПІ,              м. Борщів)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.09.2006 року

у справі № 7/188-3113

за позовом: Борщівської МДПІ, м. Борщів

до відповідача 1: Унітарного приватного підприємства «Металоресурси»,       м. Борщів (далі УПП «Металоресурси», м. Борщів)

до відповідача 2: Приватного підприємства «УкрРесурсПром», м. Київ (далі ПП «УкрРесурсПром», м. Київ)

про визнання недійсним господарського зобов’язання

За участю представників:

від позивача –Скороход В.Л. –завідувач юридичного сектору, Брик В.Г. –старший державний податковий інспектор юридичного сектору

від відповідача 1 –Пньов П.О. - представник

від відповідача 2 – не з’явився

Права та обов’язки представникам сторін відповідно до ст.ст. 49, 51 КАС України роз’яснено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 28.09.2006 року у справі № 7/188-3113 відмовлено у задоволенні позовних вимог Борщівській МДПІ, м. Борщів про визнання недійсним господарського зобов’язання, яке виникло між УПП «Металоресурси», м. Борщів та ПП «УкрРесурсПром», м. Київ, що виникло на підставі договору поставки брухту чорних металів за № 409/КП-001 від 27.09.204 року, як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства та застосувати наслідки передбачені ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України.

Приймаючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів, які б підтверджували протиправні дії з боку відповідачів державною податковою інспекцією суду не представлено, обставини, з якими закон пов’язує визнання господарських зобов’язань недійсними і настання певних юридичних наслідків для сторін, у встановленому порядку позивачем не доведено; виконане зобов’язання не є таким, що порушує інтереси держави, так як позивач не довів належними доказами, що товариство не мало права здійснювати  поставку  такого виду продукції та надання послуг, тобто було обмежене в таких правах згідно норм Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»; не заслуговують на увагу доводи інспекції про те, що товариство не знаходиться за місцем його реєстрації та не декларує податкові зобов’язання і не сплачує податки, оскільки законодавство, що регулює порядок укладання та виконання договорів, правочинів, не ставить в залежність їх дійсність від порушення сторонами податкового законодавства, якщо податковий орган не доведе зловмисної домовленості сторін (сторони) на укладення угоди спрямованої на його порушення.

Борщівською МДПІ подано апеляційну скаргу від 03.11.2006 року, у якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги. Зокрема скаржник зазначає, що при прийнятті рішення господарським судом неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи та рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме невірно застосовано норми Господарського кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

27 вересня 2004 року між ПП «УкрРесурсПром»(Постачальник) та УПП «Металоресурси»(Покупець) укладено договір № 409/КП-001 від 27.09.2004 року, відповідно до якого постачальник зобов’язується передати у власність покупця, а покупець зобов’язується прийняти та оплатити лом і відходи чорних металів  в номенклатурі та по ціні зазначеній в специфікації, яка є невід’ємною частиною договору. Оплата за поставлену продукцію проводиться  згідно договору на підставі актів приймання –здачі.

Виконання господарського зобов’язання, передбаченого договором та специфікацією № 1 від 01.10.2004 року з боку Постачальника та прийняття його покупцем підтверджується видатковими накладними (а. с. 60 - 79), актами приймання –здачі металобрухту (а. с. 83 - 88), що знаходяться в матеріалах справи та підписані представниками сторін без заперечень, згідно яких покупцю поставлено 366,916 т. брухту чорного металу, вартість якого складає 314975,00 грн., в тому числі ПДВ - 52495,84 грн.. Підтвердженням розрахунку за поставлену продукцію УПП «Металоресурси»в сумі поставки є платіжні доручення № 1 від 29.09.2004 року, № 17 від 20.10.2004 року та № 35 від 02.11.2004 року.

При прийнятті рішення у даній справі, господарський суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до ст.ст. 173 - 175 Господарського кодексу України, ст. 509 Цивільного кодексу України, господарське зобов’язання (зобов’язання), виникає між суб’єктами господарювання, в силу якого один суб’єкт зобов’язаний вчинити певну дію на користь іншого суб’єкта, а інший суб’єкт вимагати від зобов’язаної сторони виконання її обов’язку. Такі зобов’язання регулюються нормами ЦК України з урахуванням особливостей ГК України; згідно ст. 11 ЦК України, ст. 174 ГК України, підставою для виникнення таких зобов’язань є договори та інші правочини; загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачені  ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України, відповідно до яких, правочин є дія особи, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинена у формі встановленій законом  на виконання договору та  спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків, до яких застосовуються загальні положення про зобов’язання та про договори.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідними умовами для визнання зобов’язання недійсним відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України, є, зокрема, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов’язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Умисел юридичної особи, в даному випадку, визначається за умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов‘язання.

Обґрунтовуючи наявність умислу у відповідача-2, скаржник посилається на ту обставину, що товариство не знаходиться за юридичною адресою та не задекларувало за звітний період у складі податкового зобов’язання суму 52495,84 грн. податку на додану вартість від суми реалізованої продукції.

Однак, дане посилання скаржника не може бути підставою для скасування судового рішення та визнання недійсним господарського зобов’язання виконаного ПП «УкрРесурсПром»згідно спірного договору, оскільки податковий орган вправі самостійно визначити податкове зобов’язання платнику податків на підставі пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов’язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

Крім цього, проведеними перевірками (акт № 51/23-02/32808560 від 25.11.2005 року «Про результати планової виїзної перевірки проведеної на предмет своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов’язкових платежів), додержання валютного законодавства УПП «Металоресурси»в період з 24.05.2004 року по 30.06.2005 року», акт невиїзної документальної перевірки № 105/23-02/32808560 від 20.02.2006 року до акту № 51/23-02/32808560 від 25.11.2005 року планової виїзної перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов’язкових платежів), додержання валютного законодавства УПП «Металоресурси»), встановлено факт виконання сторонами зобов’язань за договором та не встановлено порушень чинного податкового законодавства з боку УПП «Металоресурси».

Згідно ст.. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Скаржником не доведено вчинення сторонами правочину з метою приховання ухилення від сплати податків. За таких обставин, відсутні правові підстави для визнання господарського зобов’язання недійсним та застосування наслідків, передбачених ст.. 208 ГК України.

З огляду на викладене, судове рішення першої інстанції прийняте із правильним застосуванням норм матеріального права.

Однак, слід також зазначити, що при винесенні рішення господарським судом застосовано норми Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 17 КАС України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 11 ст. 10 Закону України «Про  державну податкову службу в Україні»державні податкові інспекції мають право подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції помилково застосовано норми Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 201 КАС України у випадку правильного вирішення по суті справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права, судове рішення підлягає зміні.

Отже, судова колегія прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.10.2006 року слід змінити в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, в решті судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 201, 205, 207 КАС України, -

Львівський апеляційний господарський суд П о с т а н о в и в:

1.          Змінити рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.09.2006 року у даній справі в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, застосувавши норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Прийняти судове рішення у формі постанови.

В решті судове рішення залишити без змін.

2.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку, згідно із ст. 212 КАС України.

Головуючий-суддя                                                            Галушко Н.А.

Суддя                                                                                          Процик Т.С.

Суддя                                                                                          Юрченко Я.О.