ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.01.07 р.                                                                               Справа № 45/342пд

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Ремплер”, , м. Стаханов

до відповідача: Казеного науково – виробничого підприємства “Кварсит”, , м.Констянтинівка

про визнання договору неукладеним

Суддя Б.Д. Плотніцький

при секретарі судового засідання Івашури О.А.

Представники:

Від позивача: Гагай П.С. – дов.

Від відповідача: не з’явились

В засіданні суду брали участь

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю “Ремплер”, м. Стаханов, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Казеного науково – виробничого підприємства “Кварсит”, м.Констянтинівка, про визнання договору поставки №45 від 10.09.2004р. неукладеним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність досягнення згоди по дійсно істотним умовам, листи, додаткову угоду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву 1-580 від 19.12.2006р. позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарським судом встановлено наступне:

Між позивачем та відповідачем був укладений договір №45 від 10.09.2004р. про поставку продукції.

За умовами цього договору позивач повинен поставити відповідачу товар – вироби корвешитові марки К-320, а відповідач повинен сплатити вартість товару.

Як стверджує позивач, у договорі №45 від 10.09.2004р. відсутня домовленість між сторонами з приводу таких істотних умов, які він вважає обов’язковими для договорів даного виду. Зокрема, обов’язок покупця (відповідача за цим позовом) прийняти товар та місце виконання зобов’язання, тобто місце передачі  товару.

Позивач посилається на те, що у зв’язку з відсутністю істотних умов у спірному договорі він позбавлений можливості доставити та передати товар за місцем знаходження покупця (відповідача).

У зв’язку з вищевикладеним, позивачем були направлені листи на адресу відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду, яка передбачає істотні умови договору.

Як додаток до одного із листів позивачем була направлена додаткова угода від 07.01.2005р.

За таких підстав позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поставки №45 від 10.09.2004р. неукладеним.

Відповідач заперечує проти вимог позивача.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач стверджує, що Цивільний кодекс України не визначає місце передачі продукції (товару), як обов’язкову умову договору поставки (купівлі-продажу), а згідно ст.664 Цивільного кодексу України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Крім цього, відповідач звертає увагу на те, що листи, на які посилається позивач, згідно з наданим реєстром нібито направлялись 11.12.2004р. – в суботу, а 07.01.2005р. – Різдво, вихідний день.

Господарський суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з урахуванням наступного:

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписом ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних  законом  інтересів.

При цьому, з урахуванням вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

У відповідності із ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При дослідженні матеріалів справи, судом встановлено, що договір поставки №45 від 10.09.2004р.  був підписаний сторонами без заперечень та розбіжностей.

За приписом ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця  передати  товар  покупцеві  вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Одночасно, договором може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

При цьому, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

За змістом ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

При дослідженні позовної заяви господарським судом встановлено, що вимоги, заявлені позивачем, не передбачені ні Господарським процесуальним кодексом України, ані Господарським кодексом України.

Таким чином, всупереч вимогам ст.33 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не доведений факт порушення його законних прав та охоронюваних інтересів.

При цьому, господарський суд виходить з того, що позовні вимоги не містять в собі вимоги про захист конкретних прав позивача.

Даний спір не містить в собі спору про право цивільне чи господарське, а по суті є вимога про встановлення певного факту.

За приписом ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує  захист  прав  і  законних  інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

1.          визнання наявності або відсутності прав;

2.          визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

3.          відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

4.          припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

5.          присудження до виконання обов'язку в натурі;

6.          відшкодування збитків;

7.          застосування штрафних санкцій;

8.          застосування оперативно-господарських санкцій;

9.          застосування адміністративно-господарських санкцій;

10.          установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

11.          іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що  господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

- спорів про приватизації державного житлового фонду;

- спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

- спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

- спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

- інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

Одночасно, ст.16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вимога, заявлена позивачем у позовній заяві, не направлена на встановлення, зміну чи припинення юридичних фактів та не свідчить про захист порушеного права, а є лише встановленням певного факту, тобто позивачем обраний таких спосіб захисту прав, який не призводить саме до захисту права та не передбачений діючим законодавством.

Крім цього, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що в позовній заяві позивач вказує, що спірний договір може бути визнаний недійсним, однак вимоги про визнання договору недійсним ним не заявлені.

За таких обставин, враховуючи викладене, господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Судові витрати у відповідності із ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягають віднесенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Ремплер”, м. Стаханов, до Казеного науково – виробничого підприємства “Кварсит”, м.Констянтинівка, про визнання договору поставки №45 від 10.09.2004р. неукладеним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення прийняте в судовому засіданні 18.01.2007р.

Суддя                                                                         Плотніцький Б.Д.