ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2007 р.
№ 13/25

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого
Добролюбової Т.В.

суддів
Гоголь Т.Г., Рогач Л.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві
касаційну скаргу
Державного підприємства “Львівське конструкторське бюро”

на постанову

Київського апеляційного
господарського суду від 31.10.2006 року

у справі
№13/25

за позовом
Державного підприємства “Львівське конструкторське бюро”

до
Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”

про
стягнення 131 513, 61 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Кунтий Н.О.- за дов. від 30.10.06 №01-294

від відповідача : Іванова Н.М.- за дов від 06.02.07

Ухвалою Вищого господарського суду України від 31.01.07 було прийнято касаційну скаргу Державного підприємства “Львівське конструкторське бюро до провадження та призначено її розгляд на 15.03.07. Розпорядженням Заступника Голови Вищого господарського суду України від 14.03.2007 № 02-12.2/42 у зв’язку з відпусткою судді Продаєвич Л.В. для розгляду касаційної скарги у справі №13/25 господарського суду міста Києва призначено колегію суддів у складі: Добролюбова Т.В. - головуючий, судді: Гоголь Т.Г., Рогач Л.І.

В судовому засіданні 15.03.07  оголошено  перерву до 05.04.07.

доповідач: Добролюбова Т.В

Державним підприємством “Львівське конструкторське бюро” у грудні 2005 року заявлений позов  про стягнення з Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” 74 196,10 грн.   основної заборгованості, 55276,50 грн.  пені, 1112,95 грн.  інфляційних втрат, 927,46 грн.  3 % річних. Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов’язань щодо оплати за виконані роботи  згідно договорів про створення і передачу науково-технічної продукції від 27.01.1997 №118 та від 20.03.1997 №136, укладених  позивачем з Відокремленим підрозділом “Запорізька Атомна Електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.06.06, ухваленим суддею Євдокимовим О.В., позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з  Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” на користь Державного підприємства “Львівське конструкторське бюро” 74 196,10 грн. –основної заборгованості, 1568,74 грн. -  пені, 927,46 грн. –3% річних, 1112,95 грн. –інфляційних втрат, 778,05 грн. - державного мита та 118,00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В цій частині, рішення суду вмотивовано наявністю  заборгованості відповідача за отримані роботи. При цьому, суд керувався приписами статей 173 Господарського кодексу України, 548, 625 Цивільного кодексу України. У стягненні 53707,76 грн. пені відмовив через помилковість зробленого позивачем розрахунку суми пені, тобто без обмежень, визначених статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань”.

Київський апеляційний господарський суд у складі головуючого - судді Брайка А.І.,  та суддів Бившевої Л.І., Розваляєвої Т.С. постановою від 31.10.06, перевірене рішення господарського суду першої інстанції скасував. В позові відмовив повністю.  Вмотивовуючи постанову суд зазначив, що підписані сторонами протоколи розбіжностей до спірних договорів, свідчать про недосягнення згоди з усіх істотних умов договору, оскільки не можна встановити їх остаточної редакції, а відтак, відповідно до приписів статті 153 Цивільного кодексу УРСР данні договори визнав неукладеними.  Водночас, суд посилався на не з’ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, зокрема, на відсутність в матеріалах справи доказів  підтвердження вручення відповідачеві претензії з вимогою сплати 74 196,10 грн.  заборгованості.

Державне підприємство “Львівське конструкторське бюро” звернулось з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України,  в якій просить постанову у справі скасувати, а рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін. Обґрунтовуючи касаційну скаргу заявник посилається на безпідставне застосування судом апеляційної інстанції, до спірних правовідносин,  приписів статті 153 Цивільного кодексу УРСР про визнання договорів неукладеними. Разом з цим підприємство зазначає, що висновок суду про неможливість встановлення остаточної редакції договору з урахуванням  протоколів розбіжностей є помилковим, оскільки обов’язкової форми протоколу розбіжностей у нормативних актах не визначено, при цьому, жодна із сторін не ставила під сумнів факт укладення спірних договорів і не вказувала на недосягнення згоди щодо істотних умов  чи нерозуміння їх редакції. Це підтверджено частковим виконанням угоди. Стосовно того, що матеріали справи не містять доказу, підтверджуючого пред’явлення позивачем претензії №118 від 27.01.97, скаржник вказує, що огляд такого доказу здійснювався судом першої інстанції. Позивачем пред’явлено даний доказ і при апеляційному провадженні, проте, документ не було залучено до  справи.

Від  Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Вищий  господарський  суд  України,  заслухавши  доповідь  судді  Добролюбової Т.В., пояснення представників сторін, переглянувши матеріали справи та доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами  приписів  чинного законодавства,  відзначає наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між  Філіалом НДІ енергетики Львівське конструкторське бюро - виконавцем  та Відокремленим підрозділом “Запорізька Атомна Електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” - замовником   були укладені договори №118 від 27.01.97 і № 136 від 20.03.97 на створення та передачу науково - технічної продукції. За умовами договору №118 виконавець зобов’язувався розробити проекти організації робіт з демонтажу та монтажу обладнання ВРП-750 Кв Запорізької АЕС. При цьому, пунктом 2.1 договору передбачено, що замовник поетапно перераховує виконавцеві 264468,00 грн. за виконану роботу, згідно протоколу про погодження договірної ціни. Умовами договору №136 зобов’язано виконавця  розробити комплекти ремонтних документів на ремонт силових кабелів Запорізької АЕС. Термін здачі  продукції за цим договором визначений сторонами з першого кварталу 1997 року до першого кварталу 1998 року.  Вартість робіт за договором №136 визначається відповідно до протоколу  погодження договірної ціни і становить  140772,00 грн.  Разом з цим,  підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 в редакції Додаткових угод №1 до спірних договорів визначено, що оплата відбувається в будь-яких формах, що не суперечать чинному законодавству України на момент оплати. Порядок, строк та форма оплати визначається сторонами в додаткових угодах. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановив факт заборгованості позивача за отриману від відповідача  науково-технічну продукцію відповідно  до названих договорів. Скасовуючи рішення господарського суду та відмовляючи в задоволені позову, апеляційна інстанція встановленого рішенням не спростувала, проте, визнала договори неукладеними через    недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов. Виходячи з цього, апеляційний суд не прийняв до уваги наявні в матеріалах справи документи, а саме: акти здачі - приймання науково-технічної продукції, які підписані сторонами на виконання робіт за спірними договорами,  графіки оплати, платіжні доручення. Проте, судова колегія визнає, такі рішення обох господарських судів передчасними з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій,  предметом позову є матеріально –правова вимога Державного підприємства “Львівське конструкторське бюро” про стягнення з Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” 74 196,10 грн. - основної заборгованості з нарахуванням пені,  інфляційних втрат, 3 % річних за невиконання  відповідачем умов договорів №118  від 27.01.97 та №136 від 20.03.97. Приписами частини 1, 2 статті 67 Господарського кодексу України встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов’язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.  Як зумовлено приписами статті 180 Господарського Кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов’язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов’язкові умови договору відповідно до законодавства. Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення сум, які заявлені позивачем на підставі умов договорів, господарські суди повинні насамперед з’ясувати, чи було договір укладено та чи відповідає він вимогам законодавства. Вже після з’ясування цих питань суд може зробити висновок  чи породжує укладений договір для його сторін, передбачені ним правові наслідки. Договір укладається шляхом складання документа, що визначає його зміст, і підписується безпосередньо особою, від імені якої він укладений або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Коло повноважень відособленого підрозділу юридичної особи стосовно укладення договорів від імені цієї особи,  визначається її установчими документами, положенням про відособлений підрозділ, яке затверджене юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. Господарськими судами попередніх інстанцій не з’ясовано питання правоздатності Відокремленого підрозділу “Запорізька Атомна Електрична станція” та Філіалу НДІ енергетики Львівське конструкторське бюро на підписання спірних договорів. Угода укладена керівником відособленого підрозділу юридичної особи без належних повноважень є недійсною, як така, що не відповідає вимогам закону. Водночас, якщо керівник відособленого підрозділу юридичної особи мав відповідні повноваження, але у тексті угоди помилково відсутні вказівки на те, що її укладено від імені юридичної особи, то сама лише ця обставина не може бути підставою  для визнання угоди недійсною, оскільки вважається , що така укладена від імені юрособи. Суди обох інстанцій викладеного не з’ясували.  При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні договори укладені від імені Філіалу НДІ енергетики Львівське конструкторське бюро, проте, позивачем у справі є Державне підприємство “Львівське конструкторське бюро”. Однак, в матеріалах справи відсутні докази щодо реорганізації  Філіалу НДІ енергетики Львівське конструкторське, що свідчить про не дослідження господарськими судами питання правонаступництва позивача. Разом з тим, визнаючи вказані договори неукладеними, апеляційний суд  не звернув увагу на те, що відповідно до приписів частини 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважаться неукладеним, таким, що не відбувся. Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. При цьому колегія суддів зазначає, що апеляційний суд, не врахував, що до істотних умов договору відносяться лише такі, без яких договір є настільки неконкретизованим, що кожна із сторін не зможе чітко визначити, які саме дії вона має здійснити і, що вправі вимагати від іншої сторони.  Суд апеляційної інстанції повинен був з’ясувати наявність таких обставин та врахувати, що на виконання спірного договору сторони вчинили конкретні дії,  які спрямовані на його часткове чи повне виконання. Такі дії підтверджуються матеріалами справи  та свідчать про домовленість сторін укласти договір на відповідних умовах, зафіксованих у договорі. Отже, не можна вважати неукладеним договір, в якому відсутня істотна умова, якщо сторони підписали цей договір та вчинили дії, які свідчать про прийняття його до виконання. Відтак, висновок апеляційного господарського суду про неукладеність спірних договорів є передчасним.  Окрім цього, господарський суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови порушив приписи частини 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу щодо перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, оскільки, апеляційний суд  не спростував встановленого рішенням першої інстанції. Наведене свідчить про те, що поза увагою судів залишилися питання з якими пов‘язане законне вирішення спору по суті. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 1 Постанови від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних  правовідносинах. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно  відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Переглянуті судові акти цим вимогам повністю не відповідають.  Враховуючи, що застосування норм матеріального права цілковито залежить від повноти та правильності встановлення обставин справи, судові рішення не можна визнати законними. Оскільки передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають нам права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхиленні ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи судові необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З  урахуванням  викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119 -11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В  :

Рішення господарського суду міста Києва від 02.06.06 і Постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.10.06 у справі № 13/25  скасувати.

Матеріали справи скерувати для нового розгляду до господарського суду міста Києва.

Касаційну скаргу Державного підприємства “Львівське конструкторське бюро”  задовольнити частково.

Головуючий                                                                                Т.Добролюбова

Судді                                                                                            Т.Гоголь

Л.Рогач