СУД
СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12.10.07                                                                                 Справа № 8/503ад.

Суддя   господарського суду Луганської області Середа А.П.,  розглянувши матеріали справи за позовом

Державної податкової інспекції у місті Красний Луч  Луганської області, м. Красний Луч Луганської області,

до Відкритого акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство 10911», місто Красний Луч Луганської області,

про звернення стягнення на активи на суму  268746 грн. 16 коп.,

при секретарі судових засідань Качановській О.А.,

в присутності представників сторін:

від позивача –Мєлков О.С. –старший державний податковий інспектор, - довіреність №11112/10-25 від 14.12.06 року;

від відповідача –не прибув, -

встановив:

суть спору: позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на активи відповідача  на  суму   268746,16 грн. у зв’язку з наявністю у нього станом на 01.01.07 року податкового боргу з податку з доходів фізичних осіб (далі –ПДФО) у названій сумі, а також судових витрат.

На підставі ст. 111 Кодексу адміністративного судочинства України (далі –КАСУ)  попереднє судове засідання призначене та фактично відбулося 07.09.07 року, за участю представників сторін.

Відповідно до ст. 150 КАСУ у судовому засіданні оголошено перерву з 05 жовтня до 12 жовтня 2007 року –з метою надання сторонам можливості подати до суду додаткові докази.

У судовому засіданні, яке відбулося 12.10.07 року, представник позивача позов підтримав у повному обсязі та звернувся до суду з клопотанням про відмову від фіксації судового процесу технічними засобами, яке не суперечить вимогам ст. 41 та п. 2-1 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення»КАСУ, а тому його задоволено судом.

Відповідач позов не визнав, про що зазначив у своєму відзиві на нього (вих. №б/н від 07.09.07 року), посилаючись на те, що щодо Відкритого акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство 10911»24.03.04 року господарським судом Луганської області  порушено справу про банкрутство, а тому усі борги, про які не заявлено у термін, визначений в ухвалі суду про порушення провадження по справі, - вважаються погашеними, що відображено в ухвалі суду по вищеназваній справі від 21.06.05 року.

До судового засідання, призначеного на 12.10.07 року, представник відповідача не прибув, про причини неявки до суду не повідомив, хоча належним чином поставлений судом до відома про дату, час та місце судового слухання (05.10.07 року особисто отримав повістку про явку до судового засідання, призначеного на 12.10.07 року).

Виходячи з того, що встановлений частиною 1 ст. 122 КАСУ двомісячний термін судового розгляду справи закінчується 15.10.07 року, - тобто через 3 дні, - суд позбавлений можливості відкласти її розгляд, а тому, керуючись ст.ст. 40, 49, 51, ч. 6 ст. 71 та ст. 86 КАСУ, - здійснив розгляд справи по суті за відсутності представника відповідача.

І. Заслухавши представника позивача, дослідивши обставини справи та додатково надані  матеріали,  суд  дійшов  наступного.

1. 12.12.1997 року виконавчим комітетом Краснолуцької міської ради Луганської області Відкрите акціонерне товариство «Автотранспортне підприємство 10911»(далі –ВАТ «АТП-10911», - відповідач), ідентифікаційний код 03113207, зареєстроване в якості юридичної особи, у зв’язку з чим до ЄДРПОУ внесено реєстраційний запис за №0000181, що підтверджується матеріалами справи.

Державною податковою інспекцією у місті Красний Луч Луганської області (далі –ДПІ, - позивач)  підприємство  взято на облік в якості платника податків.

24.03.04 року господарським судом Луганської області  щодо відповідача порушено провадження по справі №11/23-б –про банкрутство.

Ухвалою того ж суду від 20.06.06 року провадження по ній припинено у зв»язку з затвердженням мирової угоди.

2.Фахівцями ДПІ  в період з 08.02.07 року по 21.02.07 року проведено виїзну планову  перевірку  ВАТ «АТП-10911» з питань правильності обчислення та своєчасності внесення до бюджету сум податку з доходів фізичних осіб та податку з власників транспортних засобів і інших самохідних машин та механізмів за період з 01.07.05 року по 31.12.06 року», - за результатами якої 27.02.07 року складено одноіменну довідку  №17/17-03113207, - згідно якій відповідачем за вищевказаний період стягнуто, але не перераховано до бюджету ПДФО у сумі 268746,16 грн.

Того ж дня з довідкою ознайомилися та отримали її примірник директор та головний бухгалтер підприємства, які підписали його без заяв та застережень.

В адміністративному порядку  результати перевірки не оскаржувалися.

Факт наявності  у відповідача сум стягнутого, але не сплаченого до бюджету ПДФО підтверджується:

вищезгаданою довідкою перевірки, згідно якій суму податкового боргу з ПДФО визначено на підставі документів первинного бухгалтерського та податкового обліку за період  з 01.07.05 року по 31.12.06 року, а не за більш ранній період;

актом звірення сум заборгованості з ПДФО між  ДПІ та ВАТ «АТП-10911»за станом на 01.01.07 року, згідно якому відповідач визнав наявність у нього боргу з ПДФО у сумі  268746,16 грн., які він вважає погашеними відповідно до вищевикладених доводів;

розрахунком податкового боргу станом на 01.01.07 року, складеним позивачем.

Відповідач не вжив заходів, спрямованих на погашення цього податкового боргу, з причин, про які йдеться вище у цій постанові.

Позивач наполягає на задоволенні його позовних вимог.

ІІ.Заслухавши представника позивача,  оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

1.Згідно статті 4 Закону України  від 25.06.1991 року №1251-ХІІ „Про систему оподаткування” (далі –ЗУ №1251-ХІІ) платниками податків і зборів (обов'язкових платежів) є юридичні та фізичні особи, на яких згідно з законами України покладено обов'язок сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі).

Пунктом 4 частини 1 ст.14 цього Закону  податок з доходів фізичних осіб  віднесено до загальнодержавних податків.

Вирішуючи цей спір, суд приймає до уваги те, що порядок нарахування, стягнення та перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб в період, впродовж  якого у відповідача  виник борг зі сплати до бюджету цього виду податку, регулювався Законом України від 22.05.03 року №889-ІУ „Про податок з доходів фізичних осіб” (далі –ЗУ №889-ІУ), який набрав чинності з 01.01.04 року та діє до цього часу.

Як сказано у п. 2.1 ст. 2 ЗУ №889-ІУ, - платниками цього податку є резиденти, які отримують як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи;

нерезиденти, які отримують доходи з джерелом їх походження з території України (пункт 2.1 ст. 2 ЗУ №889-ІУ).

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 цього Закону оподаткування доходів, нарахованих (виплачених) платнику податку, здійснюється податковим агентом.

Пунктом 1.15 ст. 1. ЗУ №889-ІУ визначено, що податковим агентом є юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи нерезидент або його представництво, які, незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками, зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Звідси виходить, що відповідач по справі є податковим агентом у розумінні ЗУ №889-ІУ.

Податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону (підпункт 8.1.1 п.8.1 ст.8 ЗУ №889-ІУ).

Податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки не мають права приймати платіжні документи  на виплату доходу, які не передбачають сплати (перерахування) цього податку до бюджету (підпункт 8.1.2  пункту 8.1 ст.8 ЗУ №889-ІУ).

Наявними у справі доказами доведено, що Відповідачем порушено вимоги пунктів 16.1 та 16.2 ст.16 ЗУ №889-ІУ, якими передбачено, що  даний податок, отриманий з резидентів та нерезидентів, підлягає зарахуванню до бюджету.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та  сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є працедавець (самозайнята особа), який виплачує такі доходи на користь платника податку (такої самозайнятої особи) (пункт 17.1 ст.17 ЗУ №889-ІУ).

Відповідно до пункту 19.2 ст.19 того ж Закону особи, які відповідно до нього мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, який виплачується на користь платника податку та оподатковується до або після такої виплати та за її рахунок.

Фінансово  відповідальними за порушення норм цього Закону є такі особи:

а)при порушенні правил нарахування, утримання та сплати до бюджету податку з доходів платника податку, що здійснюються особами, визначеними цим Законом податковими агентами, - такі особи (пункт 2.2 ЗУ №889-ІУ).

Особами, відповідальними за погашення сум податкового зобов'язання або податкового боргу з цього податку є:

а)при нарахуванні податку особою, на яку покладається відповідальність за таке нарахування, утримання та сплату (перерахування) податку до бюджету згідно з нормами цього Закону, - така особа - податковий агент (підпункт 20.3.1 пункту 20.3 ст.20 ЗУ №889-ІУ).

Матеріалами справи належним чином доведено, що відповідач припустився порушення  вимог підпункту 6.3.1 п.6.3 ст.6; підпункту 6.5.1 п.6.5 ст.6; п 7.1 ст.7;  підпунктів 8.1.1 та 8.1.2 п.8.1 ст.8; пунктів 16.1-16.2 ст.16; пункту 17.1 ст.17; п.19.2 ст.19 названого Закону, - а тому ДПІ правомірно  щодо нього поставлено вимогу про сплату боргу  з податку з доходів фізичних осіб.

2. ЗУ №889-ІУ не містить у собі механізму примусового, у т.ч. за рішенням суду -  стягнення боргу з ПДФО.

Спірна сума згідно пункту 3.2 ст. 3 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та іншими цільовими фондами”  (далі –ЗУ №2181) є бюджетним фондом, що прямо витікає із змісту  підпункту 3.2.1 названого Закону, де сказано, що у будь-яких випадках, коли платник податків згідно із законами з питань оподаткування  уповноважений утримувати податок..., яким оподатковуються інші особи, у тому числі податки на доходи фізичних осіб, ...сума таких податків ... вважається бюджетним фондом, який належить державі або територіальній громаді та створюється від  їх імені.

У підпункті 3.2.2 п. 3.2 ст. 3 цього Закону, далі, сказано, що на кошти бюджетного фонду, визначеного підпунктом 3.2.1 цього пункту, не може бути накладено стягнення за причинами, відмінними від стягнення такого податку, збору (обов'язкового платежу).

Оскільки позивач звернувся з позовом до суду саме з приводу примусового стягнення цього боргу, то суд, враховуючи, що  податковий борг у судовому порядку не може бути стягнений у інший спосіб, ніж передбачено підпунктом 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 ЗУ №2181-ІІІ, при вирішенні цього спору керується саме ним.

Відповідно до п.п.3.1.1 п. 3.1 ст. 3 Закону України від 21.12.2000 року №2181-ІІІ “Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та іншими цільовими фондами”  (далі –ЗУ №2181), активи платника  податків можуть бути  примусово стягнені в рахунок погашення його податкового боргу  виключно за рішенням суду.

Активами платника податків за змістом п.1.7 статті 1 ЗУ №2181 є кошти, матеріальні та нематеріальні цінності, що належать юридичній або фізичній особі на праві власності або повного господарського відання.

3.Що стосується посилань відповідача на незаконність вимог позивача про стягнення податкового боргу з огляду на те, що щодо підприємства 24.03.04 року   порушено справу про банкрутство, - то суд не погоджується з ними з наступних підстав.

Згідно абзацу 7 частини 1 статті 1 Закону України від 14.05.92 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»(далі –ЗУ №2343-ХІІ), грошове зобов'язання   -   зобов'язання   боржника  заплатити кредитору певну  грошову  суму  відповідно  до  цивільно-правового договору   та   на   інших   підставах,   передбачених   цивільним законодавством України.  До  складу грошових зобов'язань боржника не  зараховуються  недоїмка  (пеня  та  штраф),  визначена НА ДАТУ ПОДАННЯ ЗАЯВИ до господарського суду,  а також  зобов'язання,  які виникли  внаслідок  заподіяння  шкоди  життю  і здоров'ю громадян, зобов'язання з виплати авторської винагороди,  зобов'язання  перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої  участі.  Склад  і розмір грошових зобов'язань, в тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги,  сума  кредитів з урахуванням процентів, які зобов'язаний сплатити  боржник, визначаються НА ДЕНЬ ПОДАЧІ в господарський суд заяви  про  порушення  провадження  у справі про банкрутство, якщо інше  не  встановлено  цим  Законом.

А згідно абзацу 25 частини 1 тієї ж статті мораторій на задоволення вимог  кредиторів  -  зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів),  термін виконання  яких настав   ДО ДНЯ ВВЕДЕННЯ  мораторію,  і  припинення  заходів, спрямованих на  забезпечення   виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих  до прийняття рішення про введення мораторію.

Суд вважає, що відповідач невірно трактує положення частини 4 статті 12 ЗУ №2343-ХІІ, в якій дійсно говориться про те, що мораторій  на  задоволення  вимог   кредиторів  вводиться одночасно  з порушенням провадження у справі про банкрутство,  про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів  та інших  документів,  за  якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф,  пеня),  не застосовуються інші  санкції  за  невиконання  чи  неналежне  виконання  грошових зобов'язань  і  зобов'язань  щодо   сплати   податків   і   зборів (обов'язкових платежів).

Позивач належним чином довів суду, що він НЕ нараховував боржнику неустойку (штраф, пеню), не застосовував інші санкції за невиконання або неналежне виконання ним зобов’язань щодо сплати податків і зборів (обов’язкових платежів), а податковий борг просить стягнути за періоди, які настали після порушення справи про банкрутство.

Матеріалами справи доведено, що позивач по цій справі НЕ Є конкурсним кредитором (справу про банкрутство порушено24.03.04 року; податковий борг виник, починаючи з 01.07.05 року і пізніше),  а тому у суду немає підстав для застосування у даному випадку правила  статті 14 цього Закону.

Отже, у суду є законні та достатні підстави дійти висновку, що дія цього Закону розповсюджується лише на:

а)борги, які мали місце на момент порушення справи (за виключеннями, про які  йдеться у вищецитованій статті);

б)нарахування штрафів та  пені за невиконання зобов’язань після порушення справи про банкрутство.

Звідси, - боржник, щодо якого порушено справу про банкрутство, повинен нести відповідальність за невиконання своїх податкових зобов’язань, яке мало місце ПІСЛЯ порушення справи про банкрутство, на загальних підставах, крім вищенаведених виключень.

Таким чином, позивач, будучи суб’єктом владних повноважень, повністю довів законність та обґрунтованість своїх позовних вимог.

Відповідач їх не спростував.

Приймаючи до уваги те, що матеріалами справи повністю підтверджено наявність у відповідача податкового боргу з ПДФО, а також факт його ухилення від його сплати, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 4 ст.94 КАС України суд не стягує з Відповідача судові витрати.

Судом прийнято до уваги те, що позивач згідно ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.93 року №7/93 “Про державне мито”  при зверненні до суду з позовом звільнений від сплати державного мита.

На підставі викладеного, ст.9 ЗУ від 25.06.1991 №1251-ХІІ «Про систему оподаткування»; ст.ст.6,7,8,16,17,20 ЗУ від 22.05.2003 року №889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб»;  п.1.7 ст.1; п.п. 3.1.1. п. 3.1 ст. 3 Закону України  від 20.12.2000 року №2181-ІІІ «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», керуючись ст.ст. 94, 158-163, 167 та 263 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1.Позов задовольнити  у повному обсязі.

2.Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Автотранспортне підприємство 10911», ідентифікаційний код 03113207, яке знаходиться за адресою: місто Красний Луч, Антрацитівське шосе, 36 Луганської області, - на користь місцевого бюджету міста Красний Луч Луганської області - заборгованість з податку з доходів фізичних осіб (основний платіж) у сумі 268746 (двісті шістдесят вісім тисяч сімсот сорок шість) грн. 16 коп. , - звернувши стягнення на активи боржника.

На підставі частини 4 ст. 167 КАСУ за згодою представника позивача у судовому засіданні 12.10.07 року оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

Постанова набирає законної сили після  закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження,  встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо такої заяви не буде подано.

Про апеляційне оскарження рішення  суду  першої  інстанції спочатку  подається  заява. Обґрунтування мотивів оскарження і вимоги до суду апеляційної інстанції  викладаються  в  апеляційній скарзі.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга подаються до адміністративного суду  апеляційної  інстанції  через суд  першої  інстанції,  який  ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно  надсилається  особою,  яка  її подає, до суду апеляційної інстанції.

Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення  постанови у повному  обсязі  відповідно  до статті 160 цього Кодексу - з  дня  складення  в  повному обсязі. Апеляційна  скарга  на  постанову  суду першої інстанції подається протягом  двадцяти  днів  після  подання  заяви   про   апеляційне оскарження.

Апеляційна   скарга  може  бути  подана  без  попереднього подання заяви про апеляційне оскарження,  якщо скарга подається  у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанову у повному обсязі складено та підписано 17.10.2007 року.

Суддя                                                                                                А.П.Середа