ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2007 р.
№ 10/437

Судова колегія Вищого господарського суду України у складі :

Полякова Б.М., –головуючого (доповідач у справі),

Катеринчук Л.Й.,

Заріцької А.О.

розглянувши касаційну скаргу
Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної                акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

на постанову

та ухвалу
від 18.06.2007 р. Київського апеляційного господарського суду
від 27.04.2007 р. господарського суду м. Києва

у справі
№ 10/437 господарського суду м. Києва

за заявою

до
Дочірнього підприємства "Київський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України",
м. Київ
Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної              акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

про
банкрутство

за участю
Київської транспортної прокуратури

в судовому засіданні взяли участь представники:

заявника
Святогор О.А., довір.;

боржника
Гурський М.Р., довір.

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду м. Києва знаходиться справа № 10/437 про банкрутство Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі –ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України").

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.12.2002 р. (суддя Дудун О.Л.) прийнято відмову кредитора від грошових вимог до боржника в частині 4 952 152,46 грн. пені, 1 700 грн. витрат по оплаті державного мита, 69 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та в цій частині провадження у справі припинено. Затверджено мирову угоду від 29.12.2002 р., укладену між боржником і кредитором, та припинено провадження у справі.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.08.2005 р. (суддя Євдокимов О.В.) затверджено мирову угоду від 01.08.2005 р., укладену між кредитором і боржником.

12.03.2007 р. кредитор звернувся до господарського суду м. Києва із заявою про зміну порядку та способу виконання ухвали господарського суду м. Києва від 09.08.2005 р. та негайне примусове стягнення боргу у сумі 1 799 696,16 грн. з боржника на користь кредитора у зв’язку з порушенням справи про банкрутство самого кредитора.

Згодом, 03.04.2007 р. кредитором подано доповнення до заяви про зміну порядку та способу виконання рішення суду, в якому просив суд визнати недійсною мирову угоду від 01.08.2005 р. та розірвати мирову угоду від 29.12.2002 р., поновивши провадження у справі про банкрутство боржника та поновивши розмір заборгованості, яка існувала на час провадження у справі про банкрутство у сумі 3 365 012,95 грн. основного боргу, 4 952 152,46 грн. пені, 1 700 грн. витрат по оплаті державного мита та 69 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Заявлені вимоги кредитор обґрунтовував невиконанням боржником мирової угоди від 29.12.2002 р., що у відповідності до ст. 39 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є підставою для її розірвання та поновлення провадження у справі про банкрутство, а також нікчемністю мирової угоди від 01.08.2005 р. у зв’язку з укладенням її після припинення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р. (суддя Шевченко Е.О.) заяву кредитора задоволено, визнано недійсною мирову угоду від 01.08.2005 р., затверджену ухвалою господарського суду м. Києва від 09.08.2005 р., а також розірвано мирову угоду від 29.12.2002 р., затверджену ухвалою господарського суду м. Києва від 29.12.2002 р., та поновлено провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2007 р. (судді: Коваленко В.М. –головуючий, Вербицька О.В., Гарник Л.Л.) апеляційну скаргу боржника залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р.  – без змін.

Не погоджуючись частково з винесеними судовими рішеннями, боржник звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду м. Києва від 24.04.2007 р. і постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2007 р. та прийняти нове рішення, яким відмовити кредитору у задоволенні заяви.

На думку заявника касаційної скарги, судами невірно застосовано норми матеріального права, а саме ст. 204 Цивільного кодексу України, ст. ст. 35, 39 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон), а також порушено норми процесуального права –ст. 43 ГПК України.

У судовому засіданні 10.10.2007 р. оголошувалася перерва до 17.10.2007 р.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, ухвалою суду першої інстанції від 29.12.2002 р. затверджено укладену між боржником і кредитором мирову угоду від 29.12.2002 р., умови якої передбачали розстрочення заборгованості боржника у сумі 3 365 012,95 грн. на 10 років із погашенням по 10 відсотків від суми борги щорічно.

У відповідності до ч. 6 ст. 38, п. 5 ч. 1 ст. 40 Закону затвердження господарським судом мирової угоди є підставою для припинення провадження у справі про банкрутство.

Затверджена у справі про банкрутство мирова угода підлягає виконанню сторонами в добровільному порядку та виконавче провадження з її примусового виконання не здійснюється, оскільки невиконання боржником умов мирової угоди тягне за собою розірвання мирової угоди.

Втім, у зв’язку з невиконанням боржником умов зазначеної мирової угоди про добровільне погашення заборгованості, у 2005 році відділом Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в місті Києві за заявою кредитора було відкрито виконавче провадження з виконання ухвали господарського суду м. Києва від 29.12.2002 р., а саме примусового стягнення заборгованості за мировою угодою у сумі 663 002,58 грн., що становить несплачену заборгованість за два роки.

При цьому, в процесі вказаного виконавчого провадження 01.08.2005 р. між боржником та кредитором було укладено нову мирову угоду, яка була затверджена ухвалою господарського суду м. Києва від 09.08.2005 р. та передбачала нові умови погашення заборгованості боржника.

Згідно зі ст. 4 Закону мирова угода є окремою судовою процедурою у справі про банкрутство.

Відповідно до ст. ст. 35, 38 Закону з затвердженням мирової угоди судом відбувається врегулювання зобов’язань боржника перед конкурсними кредиторами та провадження у справі про банкрутство припиняється.

Виходячи з аналізу ст. ст. 4, 35 –39 Закону, у справі про банкрутство може бути укладена лише одна мирова угода.

Отже, нерозірвавши або невизнавши недійсною попередню мирову угоду, затверджену судом, сторони позбавлені можливості укласти другу мирову угоду у справі про банкрутство.

У відповідності до ч. 1 ст. 39 Закону за заявою будь-кого із конкурсних кредиторів мирова угода може бути визнана господарським судом недійсною, якщо існують підстави для визнання угоди недійсною, передбачені цивільним законодавством України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Порушення умов та порядку укладання мирової угоди у справі про банкрутство може бути підставою для визнання угоди недійсною, якщо затвердження такої угоди не передбачено законодавством про банкрутство.

Враховуючи те, що у даному випадку має місце укладення між сторонами у справі про банкрутство другої мирової угоди, після припинення провадження у справі, що не передбачено Законом, судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, законно та обґрунтовано визнано її недійсною.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та встановлено попередніми судовими інстанціями, що ухвала суду першої інстанції від 29.12.2002 р., якою затверджено мирову угоду від 29.12.2002 р. та припинено провадження у справі, не скасована в установленому діючим законодавством порядку та є чинною.

Відповідно до ч. 5 ст. 39 Закону у разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів мирова угода підлягає розірванню судом.

Як встановлено судом першої інстанції, станом на час розгляду справи в суді заборгованість боржника перед кредитором згідно умов мирової угоди від 29.12.2002 р., яка передбачала розстрочення заборгованості та сплату щорічно 10% від суми боргу, тобто 336 501,30 грн., складала 1 346 005,20 грн., що становить більше ніж третину від загальних вимог кредитора.

Доводи боржника про те, що на даний час немає підстав стверджувати про невиконання боржником умов мирової угоди від 29.12.2002 р. внаслідок того, що в свою чергу у кредитора утворилась заборгованість перед боржником на суму 1 565 316,79 грн. на підставі ухвали господарського суду м. Києва від 11.05.2004 р. у справі № 15/525 та, відповідно, вона була зарахована у погашення заборгованості за мировою угодою, визнаються колегією суддів необґрунтованими.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зарахування зустрічних однорідних вимог, як спосіб припинення зобов'язання, може застосовуватися лише щодо вимог, строк виконання яких настав, або строк виконання яких не встановлений або визначений моментом витребування. Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог по зобов'язаннях, строк виконання яких не настав суперечить чинному законодавству.

Враховуючи те, що заборгованість боржника перед кредитором була розстрочена, строк виконання грошового зобов’язання у сумі 3 365 012,95 грн. не може вважатися таким, що настав, щодо всієї суми, а лише щодо сум, які мали бути погашені боржником відповідно до умов мирової угоди від 29.12.2002 р.

Отже, як вірно встановлено судами, кредитор не мав права здійснювати зарахування зустрічних однорідних вимог по мировій угоді від 29.12.2002 р. за наступні (майбутні) періоди, що було передбачено другою мировою угодою від 01.08.2005 р.,  оскільки строк сплати таких вимог не настав.

Також, попередніми судовими інстанціями було встановлено, що, окрім обумовленого мировою угодою від 01.08.2005 р. зарахування зустрічних однорідних вимог, як способу припинення зобов’язань боржника перед кредитором, боржник в іншій спосіб умови мирової угоди від 29.12.2002 р. не виконував.

За таких обставин судом першої інстанції правомірно було прийнято рішення, яке підтримав суд апеляційної інстанції, про розірвання мирової угоди від 29.12.2002 р. з одночасним поновленням провадження у справі.

Виходячи з вищенаведеного в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що судами повно і всебічно з’ясовано всі обставини справи та надано їм обґрунтовану правову оцінку, а доводи касаційної скарги не спростовують висновків попередніх судових інстанцій.

У зв’язку з чим, підстав для зміни або скасування оскаржуваних постанови суду апеляційної інстанції та ухвали суду першої інстанції не вбачається.

З урахуванням викладеного та керуючись  ст. ст. 203, 215, 601 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 35 – 40 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. ст. 1115, 1117, 1119 –11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної                акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2.          Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2007 р. та ухвалу господарського суду м. Києва від 27.04.2007 р. у справі № 10/437 залишити без змін.

Головуючий                                                                    Б.М. Поляков

Судді                                                                                      Л.Й. Катеринчук

А.О. Заріцька