ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.02.07 р.                                                                               Справа № 9/452пд

Господарський суд Донецької області, у складі головуючого судді Мєзєнцева Є.І., при секретарі Ткаченко Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за позовною заявою комунального підприємства по теплопостачанню „Вуглик” (представники Жилєнков О.М. довіреність 74-880 від 13.02.07 року та Барбашов О.В., довіреність 74-33 від 02.01.07 року) до відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго” (представник Сіткевич Є.П., довіреність 100-07 від 27.12.06 року), про спонукання відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго” укласти додаткову угоду до договору № 3768В від 03.03.03 року в редакції комунального підприємства по теплопостачанню „Вуглик”,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство по теплопостачанню „Вуглик” (далі – Підприємство) 01.12.05 року звернулося до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго” (далі – Товариство) про спонукання Товариства  укласти додаткову угоду до договору про постачання електричної енергії № 3768В від 03.03.03 року (далі – Договір) в редакції Підприємства. Суть пропозиції позивача щодо внесення змін до Договору стосується обмеження прав Товариства щодо відключення Підприємства від електроспоживання у опалювальний період, причому позовні вимоги ґрунтуються на приписах статей 6 та 28 Закону України „Про теплопостачання”, які встановлюють заборону відключення в опалювальний період об’єктів теплопостачання від систем енергопостачання – як об’єктів життєзабезпечення та стратегічного призначення.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та надав суду витребувані додаткові документи та пояснення.

Представник відповідача в судовому засіданні категорично заперечив проти позову, зазначивши, що, Договір відповідає умовам типового договору для подібних правовідносин, наразі запропоновані позивачем умови зміни правовідносин є неприйнятними з огляду на приписи статей 24 та 26 Закону України „Про електроенергетику”, які визначають право Товариства (та обов’язок Підприємства) обмежити або навіть припинити постачання електроенергії споживачу у разі нездійснення виконання грошового зобов’язання за Договором, що, на думку відповідача, еквівалентно праву кредитора на притримання.

Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням вказівок, викладених в порядку статті 11112 ГПК України у постанові Вищого господарського суду України від 18.12.06 року у справі № 9/452пд, суд вважає, що позов Підприємства підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Дослідивши наданий позивачем Договір, суд дійшов висновку, що укладена між сторонами угода за своїм змістом та своєю правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання приписів Закону України „Про електроенергетику”, а також норм статей 245-253 ЦК УРСР, статті 714 ЦК України та статей 275-277 ГК України (причому застосування останніх можливе через продовження після 01.01.04 року строку дії Договору та взаємних зобов’язань сторін).

Згідно норм статей 24, 26 Закону України „Про електроенергетику”, укладення Договору є обов’язковим для сторін в силу закону. Частиною 4 статті 275 ГК України зазначено, що розбіжності, які виникають при укладенні або зміні Договору, мають вирішуватися в порядку, передбаченому нормами Господарського кодексу України.

В порядку статті 188 ГК України Підприємство 11.11.05 року вручило представнику Товариства примірник додаткової угоди до Договору від 10.11.05 року, суть якої полягає у викладенні першого речення розділу 6 Договору в наступній редакції: „...електропостачання Споживача може бути припинено або обмежено Постачальником електричної енергії за винятком в опалювальний період. (Згідно Закону України „Про теплопостачання” № 2633-IV від 2 червня 2005 р. Розділ ІІ ст.6; Розділ V ст.28...”.

Листом № 14-849 від 18.11.05 року Товариство фактично відмовило Підприємству в укладенні додаткової угоди до Договору від 10.11.05 року, обґрунтовуючи це приписами статті 26 Закону України „Про електроенергетику”, за якими у разі неповної оплати за енергопостачання споживач має сам обмежувати або припиняти електроспоживання.

Згідно норм частини 4 статті 11 Закону України „Про електроенергетику” правові, економічні та організаційні засади державного регулювання діяльності суб’єктів природних монополій у сфері електроенергетики визначаються Законом України „Про електроенергетику” та іншими нормативно-правовими актами. Одним з таких законів є спеціальний Закон України „Про теплопостачання”, приписи статті 6 якого передбачають одним з основних правових принципів державної політики у сфері теплопостачання – принцип заборони відключення в опалювальний період об’єктів теплопостачання від систем енергопостачання як об’єктів життєзабезпечення та стратегічного призначення.

Крім того, нормами частини 1 статті 28 Закону України „Про теплопостачання” прямо передбачено, що обмеження щодо постачання Товариством Підприємству електроенергії на підставі Договору не повинні призвести до зупинки теплогенеруючого обладнання Підприємства. Проти факту живлення теплогенеруючих та теплопередавальних установок Підприємства саме за рахунок електроенергії – сторони не висунули жодних заперечень.

При цьому, на виконання вказівок, зазначених в порядку статті 11112 ГПК України у постанові Вищого господарського суду України від 18.12.06 року у справі № 9/452пд, суд встановив, що Підприємство не має стратегічного значення та не наділене правом екологічної броні, про що свідчить відсутність включення Підприємства до переліків згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.03 року № 2052 „Про затвердження Порядку складання переліку споживачів та їх обладнання, для якого має бути встановлена екологічна броня електропостачання, та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2002 року № 1792” та постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.04 року № 1734 „Про затвердження переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави”.

Наразі, суд дійшов однозначного висновку про те, що Підприємство наділене статусом об’єкту життєзабезпечення. Означений висновок ґрунтується на змісті статутних документів позивача, а також наданих семидесяти договорів на теплопостачання, згідно яких основним напрямком господарської діяльності Підприємства є вироблення та постачання теплової енергії населенню міста Горлівка, а також лікарням, учбовим та іншим соціальним закладам.

Аналогічний висновок зроблено і управлінням Міністерства надзвичайних ситуацій України в місті Горлівці у листі № 103 від 16.01.07 року.

Нарешті, статус Підприємства, як об’єкта життєзабезпечення, апріорі випливає зі змісту статті 6 Закону України „Про теплопостачання”, яка в опалювальний період прирівнює всі об’єкти теплопостачання до об’єктів життєзабезпечення, забороняючи провадити в цей період відключення від енергопостачання.

З урахуванням викладеного, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на приписи статей 24 та 26 Закону України „Про електроенергетику” в частині того, що Товариство наділене правом в опалювальний період (за умови неповної оплати споживачем спожитої електричної енергії) обмежити його електроспоживання до рівня екологічної броні електропостачання або за відсутності такої повністю припинити електропостачання споживачу – в частині заперечень проти позову, оскільки Підприємство є специфічним споживачем, на господарську діяльність якого розповсюджуються вимоги Закону України „Про теплопостачання”, і які в контексті позовних вимог у опалювальний період мають пріоритет над приписами Закону України „Про електроенергетику” в силу загальновідомого принципу “Lex specialis derogat generali”.

Наявність або відсутність при цьому у Підприємства екологічної броні та статусу суб’єкта стратегічного значення – не має вирішального значення для правової оцінки судом спірних правовідносин.

З огляду на наведене, оцінюючи у сукупності наведені вище обставини та норми закону, суд вважає правомірною та такою, що відповідає змісту статей 6 та 28 спеціального Закону України „Про теплопостачання”, редакцію додаткової угоди до Договору від 10.11.05 року, запропоновану Підприємством Товариству 11.11.05 року, тому, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги.

Заперечення Товариства, які ґрунтуються на необхідності точної відповідності умов Договору приписам типового договору – судом до уваги не беруться, оскільки розділом 2 Типового договору про постачання електричної енергії, який є додатком 2 до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28, передбачено, що під час виконання умов Договору, а також для вирішення всіх питань, що не обумовлені Договором, сторони мають керуватися чинним законодавством України, у тому числі й Законом України „Про теплопостачання”.

Нормами частини 2 статті 187 ГК України врегульоване питання стосовно того, що моментом набрання сили змінами до Договору в спірній частині є день набрання законної сили рішенням господарського суду Донецької області у справі № 9/452пд.

За своїм загальноправовим змістом, позовна вимога Підприємства щодо спонукання Товариства укласти додаткову угоду до Договору від 10.11.05 року є засобом захисту цивільного права у вигляді примусового виконання обов’язку в натурі, визначеним статтею 16 ЦК України. Однак термін „спонукання” переважно використовується у кримінальному праві та кримінальному процесі відносно фізичних осіб, а до Товариства за природою юридичної особи неможливо застосувати такий процес, як спонукання, тому що останній взагалі не є створінням тваринного світу. Через означене, суд дійшов висновку про можливість захисту цивільного права Підприємства шляхом примусового виконання обов’язку в натурі, зобов’язавши Товариство укласти додаткову угоду до Договору від 10.11.05 року, що повністю відповідає змісту статті 76 Закону України „Про виконавче провадження” та не суперечить нормам статті 16 ЦК України і статті 20 ГК України.

Таким чином, причиною виникнення спору є безпідставне ігнорування відповідачем приписів статей 6, 28 Закону України „Про теплопостачання”, зміст яких щодо заборони припиняти електропостачання у опалювальний період має бути відображений в розділі 6 Договору.

Відповідно до статті 49 ГПК України, державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу покладаються судом на відповідача.

На підставі ст.ст.245-253 ЦК УРСР, ст.254, 714 ЦК України, ст.ст.179, 187, 188, 275-277 ГК України, ст.ст.11, 24, 26 Закону України „Про електроенергетику”, ст.ст.6, 28 Закону України „Про теплопостачання”, керуючись ст.ст.1, 2, 22, 33, 36, 43, 49, 82-85, 11112 ГПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов комунального підприємства по теплопостачанню „Вуглик” до відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго” про спонукання відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго” укласти додаткову угоду до договору № 3768В від 03.03.03 року у редакції комунального підприємства по теплопостачанню „Вуглик”.

Зобов’язати відкрите акціонерне товариство „Донецькобленерго” укласти з комунальним підприємством по теплопостачанню „Вуглик” додаткову угоду від 10.11.05 року до договору про постачання електричної енергії № 3768В від 03.03.03 року в редакції комунального підприємства по теплопостачанню „Вуглик”.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства „Донецькобленерго” на користь комунального підприємства по теплопостачанню „Вуглик” відшкодування сплаченого державного мита у розмірі 85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення або в касаційному порядку протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Суддя                                                                         Мєзєнцев Є.І.

Надруковано у 3 примірниках:

1 – позивачу

2 – відповідачу

3 – господарському суду Донецької області