ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2007 р.
№ 02-7/1742-8/515/07

Колегія суддів Вищого господарського суду України у складі:

головуючого:
Першикова Є.В.,

суддів:
Данилової Т.Б.,

Ходаківської І.П.,

розглянула

касаційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Ассоль 2007" (далі Товариство)

на постанову
Запорізького апеляційного господарського суду

від
14.09.07

у справі
№ 02-7/1742

господарського суду
Запорізької області

за позовом
заступника прокурора Запорізької області

(далі Прокурор)

в інтересах держави в особі
Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (далі Фонд)

до
Товариства

про
визнання недійсним рішення третейського суду

В засіданні взяли участь представники:

- Прокурора:
Івченко О.А. (старший прокурор відділу Генеральної прокуратури України; посвідчення № 194 від 27.11.07)
- у судовому засіданні 13.12.07, 20.12.07;

- Фонду:
Фалієва Ю.Д. (за дов. № 22/30 від 20.03.07)
- у судовому засіданні 13.12.07, 20.12.07;

- Товариства:
не з'явились.

Ухвалою від 09.11.07 колегії суддів Вищого господарського суду України касаційна скарга Товариства була прийнята до провадження, розгляд справи у судовому засіданні призначено на 13.12.07, без початку перегляду справи по суті.

Врахувавши клопотання Товариства про відкладення розгляду справи, ухвалою суду від 13.12.07 розгляд справи було відкладено на 20.12.07, про що сторін було додатково повідомлено телеграмами суду.

Вказані ухвали суду були направлені сторонам у справі в установленому порядку, документів які б свідчили про її неотримання сторонами у справі до Вищого господарського суду України не надходило, отже усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

На день розгляду справи у судовому засіданні 20.12.07 будь-яких письмових заяв та клопотань від учасників судового процесу щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

У судове засідання 20.12.07 представники Товариства не з’явились.

Враховуючи, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка без поважних причин у судове засідання не тягне за собою перенесення розгляду справи на інші строки, а від Товариства повідомлень щодо неможливості участі у судовому засіданні 20.12.07 до колегії суддів Вищого господарського суду України не надходило, справа розглядається за наявними матеріалами справи за участі представників Прокурора та Фонду.

Про вказані обставини представників Прокурора та Фонду було повідомлено на початку судового засіданні 20.12.07. Відводів складу колегії суддів Вищого господарського суду України не заявлено.

За згодою представників Прокурора та Фонду, відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 1115 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.12.07 було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови Вищого господарського суду України.

Ухвалою від 17.07.07 господарського суду Запорізької області (суддя Гандюкова Л.П.) Прокурору відмовлено у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позов подано не стороною у справі третейського суду, рішення якого оскаржується, та тим, що Прокурором пропущено тримісячний строк, встановлений ст. 51 Закону України "Про третейські суди" для подання заяви про скасування рішення третейського суду.

Постановою від 14.09.07 Запорізького апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий –Мойсеєнко Т.В., судді –Кагітіна Л.П., Юхименко О.В.) апеляційне подання Прокурора задоволено.

Ухвалу від 17.07.07 господарського суду Запорізької області скасовано, матеріали справи передано на розгляд до господарського суду Запорізької області.

При винесенні постанови апеляційний суд прийшов до висновку про те, що оскільки предметом спору в оскарженому рішенні є державне майно, то з урахуванням вимог ст. 121 Конституції України, ст. 361 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України Прокурор мав право звернутись з відповідним позовом у даній справі, а з урахуванням того, що при поданні позову Прокурор вказав, що дізнався про існування оскарженого рішення третейського суду лише 14.06.07, то суд мав в порядку ст. 53 Господарського процесуального кодексу України відновити процесуальний строк.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Товариство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову Запорізького апеляційного господарського суду скасувати повністю та припинити провадження по справі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що при винесенні оскарженого судового акту було порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає про те, що з матеріалів справи на вбачається належність спірного майна Фонду, а тому у Прокурора не було правових підстав оскаржувати рішення третейського суду.

На день розгляду справи у судовому засіданні 20.12.07 письмові відзиви на касаційну скаргу від Прокурора та Фонду не надійшли, у судовому засіданні 20.12.07 Прокурор та Фонд щодо доводів, викладених у касаційній скарзі заперечували, вважаючи їх безпідставними, у зв'язку з чим просили касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників Прокурора та Фонду, суддю-доповідача по справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено на підставі матеріалів справи судом апеляційної інстанції, за зверненням Фонду прокуратурою Запорізької області було проведено прокурорську перевірку щодо законності відчуження державного майна реорганізованого державного підприємства "Запорізький лікеро-горілчаний завод", за результатами якої було встановлено, що 25.04.06 між Фондом (орендодавець) та ТОВ "Т.Нік" було укладено Договір № 1944 цілісного майнового комплексу державного підприємства "Запорізький лікеро-горілчаний завод" (далі Завод), розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Артема, 53, який на даний час є чинним. При цьому, встановлено, що за умовами п. 1.1 вказаного договору, орендодавець (Фонд) передав, а орендар (ТОВ "Т.Нік") прийняв в строкове платне користування цілісний майновий комплекс, до складу якого увійшли об'єкти незавершеного будівництва, а саме: недобудовані виробничий та побутовий корпуса, які мають статус державного майна.

Розглядаючи справу, апеляційний суд встановив, що рішенням від 29.03.06 господарського суду Запорізької області у справі № 22/48/06 у задоволенні позову Заводу до Фонду про припинення права власності на частку у спільному майні, а саме, об'єкти незавершеного будівництва у складі: недобудованого побутового корпусу, площею 348,7 кв.м (літера Б-4) і недобудованого виробничого корпусу площею 1701,8 кв.м. (літ.В), розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул. Артема, 53, та визнання права власності на ці об'єкти за Заводом відмовлено з тих підстав, що Заводом не доведено того, що він є співвласником вказаного об'єкту незавершеного будівництва.

На підставі наданих сторонами доказів по справі судом апеляційної інстанції встановлено, що 27.02.07 арбітражним керуючим Заводу було підписано договір купівлі-продажу № 1 з Товариством, відповідно до якого у власність Товариства перейшли об'єкти незавершеного будівництва у складі недобудованого побутового та недобудованого виробничого корпусу, які як державне майно перебувають в оренді у ТОВ "Т.Нік". Разом з тим, встановлено, що названий договір не був нотаріально посвідчений та зареєстрований у визначеному законом порядку.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що рішенням третейського суду від 19.03.07 по справі № 18 укладений між Товариством і Заводом договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 27.02.07 № 1 визнано дійсним та визнано за Товариством право власності на об'єкт незавершеного будівництва в складі недобудованого побутового корпусу, площею 348,7 кв.м., літера Б-4 і недобудованого виробничого корпусу площею 1 701,8 кв.м. літера В, який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Артема, 53 на земельній ділянці площею 0,35 га і загороджений парканом із залізобетонних плит довжиною 166 м.

Вважаючи, що оскільки предметом договору купівлі-продажу від 27.02.07 між Товариством та Заводом є державне майно, то спір про визнання дійсним цього договору та визнання права власності на вказане майно не підвідомчий третейському суду, у липні 2007 року Прокурор звернувся з позовом у даній справі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України враховує, що ст. 124 Конституції України регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій України" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Отже, з огляду на приписи ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій України", та вимоги ст.ст. 1, 41, 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно п. 1 ст. 62 Господарського процесуального кодексу України, яким мотивовано ухвалу місцевого суду у даній справі, суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

За змістом на веденої правової норми вбачається, що господарський суд відмовляє у прийнятті позовної заяви якщо вирішення спору відповідно до законів України та угод віднесено до компетенції інших органів або судів іншої юрисдикції.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про третейські суди", третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;  справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; справ, пов'язаних з державною таємницею; справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;  справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України "Про третейські суди" рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване у разі, якщо справа, по якій прийнято рішення не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Таким чином, Законом України "Про третейські суди" передбачено можливість оскарження рішення третейського суду до компетентного суду відповідно до встановленої законом підсудності та підвідомчості справ. Згідно ст. 1 цього Закону компетентний суд –це суд місцевий загальний чи місцевий господарський суд за місцем розгляду справи третейським судом.

Матеріали справи свідчать, що Прокурором пред'явлено позов в інтересах держави в особі Фонду до Товариства про визнання недійсним рішення третейського суду, яким вирішено господарський спір та визнано дійсним договір купівлі-продажу, підписаний між суб'єктами господарювання –юридичними особами, та визнано за Товариством право власності на об'єкт незавершеного будівництва, а отже даний спір підвідомчий господарському суду.

Щодо правових підстав звернення Прокурора з даним позовом в інтересах Фонду, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає наступне.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів, внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчинюються у відносинах між ними або державою.

Вищий господарський суд України враховує, що господарський суд відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України порушує справи за заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. В позовній заяві прокурор самостійно визначає порушення інтересів держави і обґрунтовує необхідність їх захисту.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.99 у справі № 3-рн/99 вказав, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарюючих товариств з частиною державної власності у статутному фонді. Разом з тим, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як свідчить правовий аналіз матеріалів справи, в своїй позовній заяві Прокурор вказав, що позов подається в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах –Фонду, який згідно Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.92, визначено державним органом, що здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна, та орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. Також, Прокурором обґрунтовано в чому саме полягає порушення інтересів держави: відчуженням державного майна, а також визнанням права власності на це майно за іншою особою рішенням третейського суду від 19.03.07 у справі № 18.

Отже, Прокурором в межах наданих законом повноважень щодо представництва інтересів в суді, обґрунтовано подано позов у даній справі та зазначено, яким чином спірні відносини порушують інтереси держави у сфері майнових правовідносин.

Стосовно посилань на пропуск встановленого строку для оскарження рішення третейського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що ст. 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк. Отже, у кожному конкретному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку має зробити мотивований висновок стосовно поважності чи неповажності причин пропуску.

В даному випадку, при поданні позову Прокурором було зазначену підстави пропуску строку –виявлення визначеного порушення на підставі листа Фонду, який надійшов до Прокурора лише 14.06.07.

Відповідно до ч. 4 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені Товариством в касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

На підставі викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судом апеляційної інстанції було повно та всебічно з’ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено постанову з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Ассоль 2007" залишити без задоволення.

Постанову від 14.09.07 Запорізького апеляційного господарського суду у справі № 02-7/1742 господарського суду Запорізької області залишити без змін.

Головуючий
Є.Першиков

судді:
Т.Данилова

І.Ходаківська