КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2007                                                                                           № 2/249

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:          Отрюха  Б.В.

суддів:

при секретарі:

За участю представників:

від позивача: Руденко Ю.І. – юрист, Цирулевський О.О. – начальник філії

від відповідача: Костіна Н.М. - юрист

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "АМК"

на рішення Господарського суду м.Києва від 22.10.2007

у справі № 2/249

за позовом                               Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (закрите акціонерне товариство)

до                                                   Товариство з обмеженою відповідальністю "АМК"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 56565,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 22.10.2007 року  у справі  № 2/249  позов задоволено. На підставі рішення суду з відповідача підлягає стягненню на користь позивача прострочену заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 54 097, 8 грн.,  2 467, 76 грн. пені, 565, 66 грн. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач звернувся з апеляційною скаргою просить рішення скасувати, вважаючи його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що  в зв»язку з виникненням незалежних від ТОВ «АМК» причин, внаслідок фінансових труднощів, утворилась заборгованість по кредиту.

Крім того, відповідно до п.3.8, ч.3 п.4.2.1 договору, позивач сплачені відповідачем кошти повинен був зарахувати на рахунок простроченої заборгованості відповідно до порядку, вказаного у п.3.8 договору, тобто в першу чергу на сплату нарахованих, але не сплачених в строк відсотків, що не було здійснено позивачем.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

27.05.2005р. між сторонами укладено кредитний договір № 157-2005, відповідно до якого банк (позивач) надає позичальнику (відповідач) кредит у сумі 480000 грн. під 18% річних (п.п. 2.1., 3.2. договору).

Позичальник зобов’язався  повернути кредит не пізніше 26.05.2006р., своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом (п.п. 2.2., 4.2.2).

Сторони визначили, що відсотки за користування кредитом нараховуються банком два рази на місяць, а саме:

21 числа робочого місяця за період з 1 по 20 число поточного місяця сплачуються позичальником не пізніше останнього робочого дня цього місяця;

першого робочого дня місяця слідуючого за розрахунковим за період з 21 по 31 число розрахункового місяця і сплачується позичальником  не пізніше 10 числа місяця слідучого за розрахунковим (п. 3.4.).

Договором встановлено, що  у випадку порушення  строку погашення одержаного кредиту, позичальник надалі сплачує за неправомірне користування кредитом 21% річних, за несвоєчасну сплату сум кредиту та /або відсотків за користування кредитом та/або  за неправомірне  користування кредитом  позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно (п.п. 3.5., 5.3.).

29.03.2006р. сторонами внесено зміни до договору від 27.05.2005р., згідно з якими банк надає позичальнику кредит у сумі 800000 грн. на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується   надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтєю 193 ГК України (ч.ч. 1,7) передбачено, що суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору,  одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 230 ГК України  у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, неналежного виконання господарського зобов’язання учасник господарських відносин, яким є відповідач, зобов’язаний сплатити  штрафні санкції  у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 3.6. договору у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно, та сплачується позичальником у порядку, передбаченому п. 3.4. договору для нарахування та сплати відсотків, на рахунок, номер якого повідомляється банком позичальнику негайно після його відкриття. Тобто обмеження періоду нарахування штрафних санкцій сторони не встановили.

Позивач надав відповідачеві кредит шляхом оплати з позичкового рахунку № 0027 розрахункових документів позичальника (платіжне доручення № 319 від 13.06.2005р. на суму 364400 грн., платіжне доручення № 159 від 03.04.2006р. на суму 430000) та перерахуванням коштів з позичкового  на розрахунковий  (платіжне доручення № 128 від 31.03.2006р. на суму 5570 грн.

Згідно з розрахунком позивача непогашена заборгованість по відсотках станом на 26.07.2007р. становить 54097,8 грн., розмір пені за прострочену заборгованість по відсотках становить 2467,76 грн.

Колегія не приймає до уваги заперечення відповідача виходячи з наступного.

Як вбачаєтсья з матеріалів справи позивачем було відкрито відповідачу рахунки для обслуговування за кредитним договором № 157-2005 від 27.05.2005р.

Повідомленням № 230 від 22.05.06р. позивач довів до відома відповідача, що у зв»язку з порушенням останнім сплати заборгованості за кредитним договором № 157-2005 від 27.05.05р. відкрито рахунок для обліку простроченої заборгованості по простроченим відсоткам № 0027, на який в подальшому необхідно зараховувати платежі по погашенню заборгованості за прострочені відсотки.

Також позивачем було надісладно відповідачу повідомлення № 245 від 29.05.06р. яким останнього повідомлено про відкриття рахунку для обліку простроченої заборгованості по кредитному договору № 157-2005 від 27.05.05р. № 0027 на який в подальшому необхідно зараховувати платежі по погашенню заборгованості за прострочений кредит.

Відповідач здійснював перерахування коштів через філію іншого банку на рахунок погашення простроченої кредитної заборгованості, а не на рахунок погашення відсотків по кредиту.

Крім того, згідно п.3.8 кредитного договору № 157-2005 за наявності заборгованості по кредиту та/або відсотках за користування ним ( утому числі і відсотках за правомірне користування коедитом), сторонни встанолюють наступну черговість погашення позичальником заборговангоссті:

- першу чергу сплаті підлягаютьнараховані, але не сплачені в строк відсотки;

- в другу чергу сплаті підлягають нараховані відсотки, строк сплати яких що не сплинув;

- в третю чергу сплаті підлягає прострочена заборгованість за кредитом;

- в четверту чергу сплаті підлягає неустойка, передбачена цим договором.

Тобто, відповідно до п.3.8. договору № 157-2005 саме на позичальника (відповідача) покладено обов»язок щодо черговості сплати в першу чергу  нарахованиз, але не сплачениз в строк відсотків та інших платежів.

Таким чином, відповідач сам порушив умови договору щодо черговості сплати платежів за кредитом, а тому його доводи колегія до уваги не приймає.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищенаведене, колегія приходить до висновку, що відповідач не подав доказів, які б спростовували  доводи  позивача.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв’язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись  ст. 101, 103-105 Господарського процесуального Кодексу України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АМК» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 22.10.2007р.  залишити без  задоволення.

Рішення  Господарського суду Чернігівської області від 22.10.2007р.  залишити без  змін.

Матеріали справи № 2/249  повернути Господарському суду Чернігівської області

Головуючий суддя

Судді