АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

26.01.07 р.          № 44/547-А

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Студенця  В.І.

суддів:
Андрієнка  В.В.

Малетича  М.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Гордов М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи
ОСОБА_1

на постанову Господарського суду м.Києва від
06.11.2006

у справі № 44/547-А  (Качан Н.І.)

за позовом           Суб"єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до           Міністерства будівництва, архітектури
та житлово-комунального господарства України

про          скасування частини п.9.10 та визнання
нечинним частини п.9.11 державних будівельних норм ДБН А.2.2-3-2004 та
зобов"язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1 (далі СПД - фізична особа ОСОБА_1) звернувся до
господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства будівництва, архітектури
та житлово-комунального господарства України про скасування частини п. 9.10 та
визнання нечинним частини п. 9.11 державних будівельних норм ДБН А.2.2-3-2004
та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 27.03.2006 провадження у справі №44/547-А закрито.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.07.2006 ухвалу господарського суду м. Києва від
27.03.2006 скасовано, а справу направлено до господарського суду м. Києва для
продовження її розгляду.

Постановою господарського суду м.
Києва від 06.11.2006 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду,
СПД - фізична особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив її скасувати
та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом при винесені постанови, неповно з'ясовано обставини, що мають значення
для справи та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального
права.

Міністерство будівництва, архітектури
та житлово-комунального господарства України проти доводів апеляційної скарги
заперечувало і просило суд постанову господарського суду м. Києва від
25.09.2006 залишити без зміни, а апеляційну скаргу СПД - фізичної особи
ОСОБА_1- без задоволення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін,
об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про
державну реєстрацію від 15.10.1996 зареєстрований як суб'єкт підприємницької
діяльності Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією.

Як вбачається із матеріалів справи
СПД - фізичною особою ОСОБА_1 протягом 1997 та 2002 років укладено з суб'єктами
підприємницької діяльності договори, предметом яких є організаційно - технічні
пропозиції з раціонального проектування інженерних мереж для будівництва
житлових будинків.

Зокрема, відповідно до п. 2.1.1
договору про спільну діяльність укладеного 12.09.2002 між СПД - фізичною особою
ОСОБА_1 та КП „Проектно - вишукувальний інститут „Київагропроект”, СПД -
фізична особа ОСОБА_1 зобов'язався забезпечити отримання в інженерно -
експлуатаційних службах м. Києва технічних умов на проектування інженерних
мереж та раніше запроектованих інженерних мереж споруд. Технічні умови мають
забезпечити найбільш раціональні та економічно вигідніші підключення.

В обґрунтування своїх позовних вимог
СПД - фізична особа ОСОБА_1 посилається на те, що оспорені пункти ДБН
А.2.2-3-2004 не відповідають вимогам ст.ст. 5, 7, 8 Закону України „Про
архітектурну діяльність”, пунктам 1, 17-19 „Порядку надання архітектурно -
планувального завдання та технічних умов щодо інженерного забезпечення об'єкту
архітектури і визначення розміру плати за їх видачу”, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 20.12.1999 № 2328.

Також СПД - фізична особа ОСОБА_1
зазначає, що додаткові умови, які зазначені в п. 9.11 ДБН А.2.2-3-2004
перешкоджають у здійсненні ним своєї підприємницької діяльності, оскільки
потребують погодження з більш широким колом служб, ніж було встановлено ДБН
А.2-2-3-97.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України,
компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Суб'єкт владних повноважень - орган
державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова
особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на
основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7
ч. 1 ст. 3 КАС України).

Відповідно до ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони,
зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Наказом Держбуду України від 20.01.2004 № 8 затверджено Державні
будівельні норми „Проектування. Склад, порядок розроблення, погодження та
затвердження проектної документації для будівництва ДБН А.2.2.-3-2004” ( далі
ДБН А.2.2.-3-2004).

Ці норми встановлюють склад,
порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації на нове
будівництво і реконструкцію будинків і споруд (далі - об'єктів) цивільного
призначення та на нове будівництво, реконструкцію і технічне переоснащення
об'єктів виробничого призначення (далі - будівництво).

Вимоги цих норм є обов'язковими для
застосування юридичними та фізичними особами - суб'єктами господарської
діяльності у галузі будівництва незалежно від форм власності.

Додаткові вимоги галузевої
специфіки об'єктів будівництва встановлюються відомчими нормативними
документами за погодженням з Держбудом України.

Вимоги щодо складу, порядку
розроблення, погодження та затвердження проектної документації на капітальний
ремонт, реставрацію пам'яток архітектури, на об'єкти, що споруджуються за
межами України за рахунок її бюджетних інвестицій, при ліквідації наслідків
аварій і катастроф, а також на консервацію та розконсервацію об'єктів
будівництва встановлюються окремими нормативними документами з урахуванням положень
цих Норм.

Перелік нормативно-правових актів і
нормативних документів, на які є посилання в цих нормах, наведений у додатку А.

Як вбачається із додатку А норми
розроблені, зокрема, на підставі Законів України „Про архітектурну діяльність”,
„Про основи містобудування”, „Про планування і забудову територій”, „Про
авторське право і суміжні права”, „Про інвестиційну діяльність”, „Про
ліцензування певних видів господарської діяльності”.

Відповідно до п. 9.10 ДБН
А.2.2.-3-2004 робоча документація, виконана відповідно до затвердженої стадії,
погодженню не підлягає, крім інженерних мереж, що погоджуються з місцевими
експлуатуючими службами, ресурсопостачальними організаціями, якщо така вимога
міститься в наданих ними технічних умовах.

Погодження проектних рішень
організаціями, визначеними законодавством, управліннями містобудування та
архітектури і експлуатуючими службами здійснюються в одній інстанції
зазначеного органу у термін до 15 днів, якщо законодавчими та іншими
нормативними актами не передбачені інші строки ( п. 9.11 ДБН А.2.2.-3-2004).

Відповідно до ст. 1 Закону України
“Про основи містобудування” містобудування (містобудівна діяльність) - це
цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та
підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування
розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше
використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування,
спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при
збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію
об'єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної
інфраструктури.

Суб'єктами містобудування є органи
виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи
(ст. 4 Закону України “Про основи містобудування”).

Державне регулювання у сфері
містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів
України, Верховною Радою та Радою Міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а
також спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та
архітектури, іншими органами в порядку, встановленому законодавство (ст. 7
Закону України “Про основи містобудування”).

Державне регулювання у сфері
містобудування полягає в, зокрема, підготовці, затвердженні та реалізації
державних, регіональних і місцевих містобудівних програм, містобудівної
документації, регіональних та місцевих правил забудови (ч. 3 ст. 8 Закону
України “Про основи містобудування”) та розробці і затвердженні державних
стандартів, норм і правил (ч. 7 ст. 8 Закону України “Про основи
містобудування”).

Відповідно до ст. 16 Закону України
„Про основи містобудування” державні стандарти, норми і правила встановлюють
комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку і
реалізацію містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів з урахуванням
соціальних, природно-кліматичних, гідрогеологічних, екологічних та інших умов і
спрямовані на забезпечення формування повноцінного життєвого середовища.

Державні стандарти, норми і правила
щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і
будівництва об'єктів містобудування розробляються і затверджуються спеціально
уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань містобудування та
архітектури, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному
законом.

На час затвердження ДБН
А.2.2-3-2004 Державний комітет України з будівництва та архітектури здійснював
свої повноваження на підставі Положення про Державний комітет України з
будівництва та архітектури, затвердженого Указом Президента України № 725/2002
від 20.08.2002.

Відповідно до п. 1 Положення про
Державний комітет України з будівництва та архітектури Державний комітет
України з будівництва та архітектури (Держбуд України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом
Міністрів України.

Держбуд України є спеціально
уповноваженим органом з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Держбуд України у своїй діяльності
керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету
Міністрів України, а також цим Положенням (п. 2 Положення про Державний комітет
України з будівництва та архітектури).

Держбуд України відповідно до
покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує організацію робіт зі
стандартизації у сферах будівництва, промисловості будівельних матеріалів і
містобудування відповідно до повноважень, делегованих Кабінетом Міністрів
України, погоджує нормативно-правові акти з питань, що належать до його
компетенції (ч. 3 п. 4 Положення про Державний комітет України з будівництва та
архітектури).

Рішення Держбуду України, прийняті
в межах його повноважень, є обов'язковими для виконання центральними та
місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування,
підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності та громадянами
(ч. 4 п. 8 Положення про Державний комітет України з будівництва та
архітектури).

Міністерство будівництва, архітектури
та житлово-комунального господарства України, згідно Указу Президента України
від 01.06.2005 № 898 є правонаступником Державного комітету України з
будівництва та архітектури.

Відповідно до п. 1 Положення Про
Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства
України, затвердженого Указом Президента України від 19.12.2005 № 1801/2005,
Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства
України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується
і координується Кабінетом Міністрів України.

Отже, Держбуд України 20.01.2004
затверджуючи наказом № 8 ДБН А.2.2-3-2004, який за своєю правовою природою є
нормативно - правовим актом, діяв в межах повноважень визначених Законом
України „Про основи містобудування” та Положенням про Держбуд України,
затвердженого Указом Президента України № 725/2002 від 20.08.2002.

Відповідно до ст. 5 Закону України
„Про архітектурну діяльність”, в редакції, яка діяла на час затвердження ДБН
А.2.2-3-2004, розроблення проектів об'єктів архітектури та передпроектні роботи
здійснюються на підставі вихідних даних на проектування, до яких належать:
архітектурно-планувальне завдання; завдання на проектування; технічні умови
щодо інженерного забезпечення об'єкта архітектури.

Вихідні дані складаються на
підставі затвердженої містобудівної документації, місцевих правил забудови
населених пунктів, а також відповідних рішень органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування.

Архітектурно-планувальне завдання
надається органами містобудування та архітектури на вимогу замовника у місячний
строк.

Технічні умови щодо інженерного
забезпечення об'єкта архітектури надаються відповідними підприємствами,
установами і організаціями на вимогу заявника у п'ятнадцятиденний строк.

Архітектурно-планувальне завдання
та технічні умови щодо інженерного забезпечення об'єкта архітектури діють не
менше двох років.

До архітектурно-планувального
завдання не можуть бути включені вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень
об'єкта архітектури, його внутрішнього оздоблення, інші умови і вимоги, якщо
вони не випливають з положень актів законодавства, державних стандартів, норм і
правил, затвердженої містобудівної документації, місцевих правил забудови
населених пунктів, не зумовлені необхідністю збереження характеру існуючої
забудови, довкілля і охорони пам'яток історії та культури.

Зміни до наданих
архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного
забезпечення об'єкта архітектури можуть бути внесені лише за згодою замовника.

У наданні
архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного
забезпечення об'єкта архітектури може бути відмовлено, якщо розміщення та
будівництво об'єктів архітектури на конкретній земельній ділянці заборонено
затвердженою містобудівною документацією, іншими нормативно-правовими актами.

Відмова у наданні
архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного
забезпечення об'єкта архітектури може бути оскаржена до суду.

Порядок надання
архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного
забезпечення об'єкта архітектури, а також розмір плати за їх видачу
визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 20.12.1999 № 2328 затверджено Порядок надання архітектурно -
планувального завдання та технічних умов щодо інженерного забезпечення об'єкта
архітектури і визначення розміру плати за їх видачу ( далі Порядок).

Пунктом 1 Порядку визначено, що цим
Порядком встановлюється єдина процедура розроблення і надання замовникам
архітектурно-планувального завдання та технічних умов щодо інженерного
забезпечення об'єкта архітектури (далі - технічні умови), склад вихідних даних
на проектування (далі - вихідні дані), зміст, визначення розміру плати за їх
видачу.

Архітектурно-планувальне завдання і
технічні умови є складовими частинами вихідних даних.

Видача вихідних даних
заінтересованим юридичним та фізичним особам (далі - замовник) у повному обсязі
забезпечується: для міст обласного значення - управліннями містобудування та
архітектури виконавчих органів міських рад, для міст Києва і Севастополя - управліннями
містобудування та архітектури Київської та Севастопольської
міськдержадміністрацій, для інших населених пунктів і територій - відділами
містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства
райдержадміністрацій (далі - місцеві органи містобудування та архітектури).

Пунктом 2 встановлено, що цей
Порядок є обов'язковим для:

органів містобудування та
архітектури та їх госпрозрахункових підрозділів, які здійснюють підготовку
архітектурно-планувального завдання;

юридичних осіб усіх форм власності
та їх структурних підрозділів, які здійснюють підготовку технічних умов (далі -
організації, які надають технічні умови);

замовників, проектувальників,
підрядників, будівельників, інших юридичних та фізичних осіб, які провадять
містобудівну та архітектурну діяльність, незалежно від форми власності.

Відповідно до п.17 Порядку технічні
умови - це комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об'єкта
архітектури, які мають відповідати його розрахунковим параметрам, у тому числі
водопостачання, каналізації, тепло-, енерго-, газопостачання, радіофікації,
зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, телефонізації, телебачення,
диспетчеризації, пожежної безпеки, а також особливих умов. Перелік технічних
умов щодо інженерного забезпечення конкретного об'єкта архітектури визначається
в архітектурно-планувальному завданні.

Виконання технічних умов є
обов'язковим для всіх замовників, проектувальників та будівельників.

Згідно п. 18 Порядку у технічних
умовах зазначається термін їх дії згідно з нормативними термінами проектування
і будівництва об'єкта архітектури. У разі коли будівництво об'єкта архітектури
не може бути завершено у визначені терміни, замовник повинен продовжити їх в
організації, яка надала технічні умови, до закінчення їх дії. Якщо замовник не
звернувся до організації, яка надала технічні умови, з мотивованим проханням
щодо їх продовження, ці умови втрачають чинність.

У разі необхідності в
обґрунтованому відхиленні від технічних умов це відхилення повинне бути
погоджено замовником з організацією, яка надала технічні умови.

В п. 19 Порядку передбачено, що
зазначається в технічних умовах.

Отже, виходячи із змісту ст. 5
Закону України „Про архітектурну діяльність” та п. 17- 19 Порядку розроблення
проектів об'єктів архітектури та передпроектні роботи здійснюються на підставі
вихідних даних на проектування, до яких належать, зокрема, технічні умови щодо
інженерного забезпечення об'єкта архітектури і виконання технічних умов є
обов'язковим для всіх замовників, проектувальників та будівельників.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону
України „Про архітектурну діяльність” проект об'єкта архітектури розробляється
під керівництвом або з обов'язковою участю архітектора, який має відповідний
кваліфікаційний сертифікат.

Затвердження проекту замовником може
бути здійснено за наявності рішення органу містобудування та архітектури про
погодження проекту. Рішення про відмову у погодженні проекту або неприйняття у
місячний строк будь-якого рішення може бути оскаржено до суду (ч. 4 ст. 7
Закону України „Про архітектурну діяльність”).

Внесення змін до затвердженого
проекту проводиться виключно за згодою архітектора - автора проекту, а у разі
відхилення від умов вихідних даних на проектування - відповідно за погодженням
з органом містобудування та архітектури, підприємствами, установами та
організаціями, які надали ці вихідні дані, та замовником (ч. 5 ст.7 Закону
України „Про архітектурну діяльність”).

Згідно ст. 8 Закону України „Про
архітектурну діяльність” робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації,
капітального ремонту) об'єкта архітектури виконується відповідно до державних
стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту.

Робоча документація для будівництва
розробляється за участю архітектора - автора затвердженого проекту або іншими
особами, якщо це обумовлено договором між замовником і архітектором - автором
проекту, з обов'язковим здійсненням авторського нагляду за цією роботою.

З урахуванням наведеного колегія
суддів дійшла висновку, що пункти 9.10 та 9.11 ДБН А.2.2-3-2004 не суперечать
ст. ст. 5, 7, 8 Закону України „Про архітектурну діяльність” та пунктам 17-19
Порядку надання архітектурно - планувального завдання та технічних умов щодо
інженерного забезпечення об'єкта архітектури і визначення розміру плати за їх
видачу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1999 №
2328.

Доводи наведені СПД - фізичною
особою ОСОБА_1 в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з
огляду на те, що вони спростовуються матеріалами справи і не можуть бути
підставою для скасування чи зміни постанови господарського суду м. Києва від
06.11.2006.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.
Постанову господарського суду м. Києва від 06.11.2006 у справі №
44/547-А залишити без змін, а апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1- без задоволення.

2.          Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом одного місяця до Вищого
адміністративного суду України з дня складення ухвали в повному обсязі.

3.          Повний текст ухвали складено
31.01.2007.

4.          Копію ухвали надіслати сторонам.

Головуючий суддя          Студенець  В.І.

Судді

Андрієнко  В.В.

Малетич  М.М.