ВИЩИЙ  ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД  УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2007 р.
№ 34/339

Вищий господарський суд України у складі колегії  суддів:

Овечкіна В.Е.,

Чернова Є.В.,
Цвігун  В.Л.,

розглянув
касаційну скаргу
Виконавчого комітету Бабушкінської  районної ради міста Дніпропетровська

на постанову
від 23.03.06 Дніпропетровського апеляційного господарського суду

у справі
№ 34/339 господарського суду Дніпропетровської  області

за позовом
Виконавчого комітету Бабушкінської  районної ради міста Дніпропетровська

до
Спільного українсько-німецького ТзОВ “Агенство аерокосмічних подорожей “Ентоні-Люфт-Експрес”

3-ої особи:
1.Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради
2.Дніпропетровської міської ради

про
про зобов’язання звільнити  земельну ділянку, скасування розпорядження міського голови від 27.04.01 про призначення державної технічної комісії з прийняття в експлуатацію кафе “Алабама” та скасувати акт державної технічної комісії від 10.09.01 про готовність закінченого будівництва кафе.

у справі взяли участь представники

позивача: не з'явились

відповідача: не з'явились

3-ої особи: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду від 11.01.2006 (суддя С. Примак), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2006 (судді: А. Логвиненко, О. Чаус,                         П. Павловський), відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобов’язання відповідача звільнити земельну ділянку зі зносом кафе “Алабама”, а в частині позовних вимог про скасування розпорядження міського голови від 27.01.01 № 390-р провадження у справі припинено. Рішення мотивоване тим, що звертатися з позовом про повернення землі має право лише власник землі –міська рада.

Позивач таким правом не наділений і відповідних делегованих повноважень не має. Нормативно-правові акти посадових осіб місцевого самоврядування оскаржуються в порядку адміністративного судочинства і спори з цього приводу не підлягають вирішенню в господарських судах.

Позивач –виконком в поданій касаційній скарзі просить скасувати прийняті у справі судові рішення і прийняти нове, яким позов задовольнити.

Виконком вважає, що в порушення ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суди не повно вказали в рішеннях всі обставини справи. Зокрема, міською радою було прийняте рішення від 18.02.2004 № 18/15 “Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів”, де серед інших надано право звертатися в суди з позовом про знесення самочинного будівництва, а в сфері регулювання земельних відносин –повноваження щодо участі у виконанні необхідних дій щодо звільнення та вилучення земельних ділянок.

Виконкомом поданий позов про звільнення земельної ділянки від самовільно побудованого кафе. Самочинне будівництво не може бути прийняте в експлуатацію і тому розпорядження міського голови від 27.04.2001 № 390-р про призначення державної технічної комісії з прийняття кафе в експлуатацію підлягає визнанню незаконним. Скаржник вважає, що ним правомірно на підставі ст. 58 Господарського процесуального кодексу України в одній заяві об’єднано кілька вимог, зв’язаних підставою виникнення та поданими доказами. В порушення вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція не надала юридичної оцінки фактам, встановленим в постанові суду при розгляді справи № 10/141 у грудні 2005 року щодо самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга   підлягає задоволенню  частково з наступних підстав.

Відповідно ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлене наступне.

18.02.2004р. Дніпропетровською міською радою було винесено рішення „Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів", згідно з додатком 2 якого, а саме Розділом II п.21 районні ради приймають рішення у встановленому порядку про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок та звернення до судових органів з позовами про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок. Тобто з такими позовами мають звертатися саме районні ради, а не їх виконкоми.

Додатком 3 до цього рішення визначені обсяги і межі повноважень виконавчих органів районних у місті рад, де зазначено, що вони можуть звертатися в господарські та районні суди з позовами про знесення самочинного будівництва фізичними та юридичними особами.

Райвиконком звернувся до суду з позовом, в якому об'єднано вимоги про повернення земельної ділянки, зносу самовільно збудованої будівлі, скасування розпорядження міського голови та акту державної технічної комісії. На час зве рнення позивача до суду, набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України. Відповідно до приписів ст.17,18 КАСУ позови про скасування розпорядження міського го лови та акту державної технічної комісії повинні розглядатися за правилами цього Кодек су. Водночас, у ст.21 КАСУ зазначено, що не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства.

На протязі 2003-2005р. прокурор та Дніпропетровська  міська рада зверталися до суду з аналогічними вимогами. Під час розгляду справи                  № 34/280 за позовом Дніпропетровського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах Дніпропетровської міської ради прокурор та по зивач відмовились від своїх вимог, в зв'язку з чим провадження у справі було припинено 18.09.2003р. (т.1 а.с.31). Через наявність зазначеного судового рішення господарським судом було припинено провадження у справі                   № 20/135 за позовом того ж прокурора та залишено без розгляду позов Дніпропетровської міської ради по спра ві  № 12/66 (т.1 а.с.32-37).

Таким чином прокурор та Дніпропетровська міська рада, які відмовились від позовних вимог про повернення спірної земельної ділянки та зносу приміщення кафе, втратили мо жливість в подальшому звертатися до суду з аналогічними вимогами, що в свою чергу унеможливлює і делегування цього права Дніпропетровською міською радою іншим  особам.

З огляду на встановлені обставини та підстави заявленого позову, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що позов пред’явлений про звільнення земельної ділянки шляхом зносу кафе задоволенню не підлягає. Встановлено, що раніше прокурор та міська рада по іншим справам відмовились від позову про повернення земельної ділянки та зносу кафе “Алабама” і провадження у справі було припинено.

Відповідно ст. 80 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі припиняється у разі відмови позивача від позову і відмову прийнято господарським судом. У випадках припинення провадження у справі повторне  звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Суд апеляційної інстанції обгрунтовано вказав, що міська рада втратила в подальшому можливість звертатися до суду з аналогічними позовами, а при відсутності права, не може делегувати його іншим особам. Відмова від позову була здійснена 18.09.2003, а делегування повноважень виконкому –рішенням ради від 18.02.2004.

Колегія не погоджується з доводами скаржника про те, що судами порушені вимоги ст. 32 Господарського процесуального кодексу України щодо ненадання юридичної оцінки фактам, встановленим при розгляді справи № 10/141 у грудні 2005 року щодо самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки. Судом апеляційної  інстанції правильно вказано в постанові, що оскільки судами встановлений факт неможливості повторно звертатися з позовними вимогами після відмови від позову по аналогічним вимогам, то немає необхідності досліджувати обставини та докази щодо самочинного будівництва кафе.

Що стосується об’єднання позовних вимог.

Справи підвідомчі господарським судам зазначені в ст. 12 Господарського процесуального кодексу України і об’єднання позовних вимог відповідно ст. 58 Господарського процесуального кодексу України можливо тільки в рамках ст.12 Господарського процесуального кодексу України.

Позовна вимога про оскарження розпорядження міського голови –є спором, який повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб’єктами стосовно їхніх прав та обов’язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб’єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб’єкту, а останній відповідно зобов’язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб’єкту. Якщо суб’єкт                (у тому числі орган місцевого самоврядування) у спірних правовідносинах не здійснює зазначені владні управлінські функції щодо іншого суб’єкта, який є учасником спору, то такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції.

Таким чином, необхідною та єдиною ознакою суб’єкта владних повноважень є здійснення цим суб’єктом владних управлінських функцій, причому ці функції повинні здійснюватись відповідним суб’єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

У даному випадку позов пред’явлений про звільнення земельної ділянки, а оскаржуване позивачем розпорядження міського голови  прийняте з приводу призначення державної технічної комісії для прийняття в експлуатацію кафе “Алабама”. Тобто, воно не стосується правовідносин, з яких виник спір.

За таких обставин суди повинні були розглядати позовні вимоги в частині оскарження розпорядження голови міста по суті.

Таким чином, судові рішення прийняті з порушенням вимог ст. 12 Господарського процесуального кодексу України.

В частині припинення  провадження у справі прийняті судові акти підлягають скасуванню і направленню в місцевий суд для розгляду позовних вимог по суті.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга виконкому Бабушкінської райради підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-12 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2006 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2006 у справі № 34/339 в частині припинення провадження у справі відносно позовних вимог щодо скасування розпорядження міського голови № 390р від 27.04.2001.

Справу в цій частині передати на розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

В решті судові акти залишити без змін.

Головуючий, суддя                     В.Овечкін

Судді                    Є.Чернов

В.Цвігун