КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2006                                                                                           № 8/128

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин Н.В.

суддів:                                         Данилової Т.Б.

Бившевої Л.І.

при секретарі:                              Дзюбі О.В.

За участю представників:

від позивача -Тарнакоп В.І. (дов. б/н від 05.06.2006);

від відповідача -директор Курішко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватна фірма "Віталіна"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.07.2006

у справі № 8/128 (Оленич Т.Г.)

за позовом                               Мале підприємство у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю "Согласие ЛТД"

до                                                   Приватна фірма "Віталіна"

про                                                  стягнення 31816,91 грн. та про розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 8/128 від 06.07.2006 позов задоволено частково; стягнуто з Приватної фірми “Віталіна” на користь Малого підприємства у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю “Согласие ЛТД” 31174,19 грн. збитків, 311,74 грн. держмита та 115,62 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу; в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що за невиконання у встановленому порядку та термін договору купівлі-продажу автокрану від 23.12.2005 відповідач повинен повернути суму 24000 грн. отриманої передоплати та на підставі статті 224 Господарського Кодексу України відшкодувати збитки в сумі 4774,19 грн. за оренду іншого крана, 2400 грн. за юридичні послуги. В стягненні 642,72 грн. штрафних санкцій судом першої інстанції відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2006 та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог Малого підприємства у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю “Согласие ЛТД”.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального, процесуального права та неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи. Відповідач зазначає, що позивач не повідомив адресу та місцезнаходження площадки, куди мав бути доставлений кран, не враховано додаткова угода від 05.04.2006, якою позивачу було запропоновано два інших крана на вибір. У разі відмови позивача від одержання будь-якого крана в натурі відповідач згоден повернути в розстрочку суму попередньої оплати 24000 грн., про що пропонував відповідачу укласти Мирову угоду.

В апеляційній скарзі Приватна фірма “Віталіна” оспорює стягнення 4774,19 грн. сплачених позивачем за оренду іншого крана, а також оспорює стягнення 2400 грн. юридичних послуг.

У відповідності із статтею 101 Господарського процесуального Кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Согласие ЛТД” в Запереченнях на апеляційну скаргу вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що в договорі купівлі-продажу крану зазначена фактична адреса покупця, тому відсутність письмового повідомлення про площадку доставки крана покупцю не може бути причиною для невиконання зобов’язання. Найнятий за договором оренди інший кран, за що сплачено 4774,19 грн. орендної плати, було використано при проведенні будівельних робіт, а невиконання відповідачем своїх зобов’язань за договором купівлі-продажу змусило позивача звернутись за кваліфікованою юридичною допомогою до ТОВ “Черта”, за що і було сплачено 2400 грн.

Представники сторін в судове засідання з’явилися, підтримали свої доводи, викладені в апеляційній скарзі та запереченні на апеляційну скаргу.

За клопотанням Приватної фірми “Віталіна” в судовому засіданні 20.09.2006 було оголошено перерву до 27.09.2006.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне:

Між Малим підприємством у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю “Согласие ЛТД” та Приватною фірмою “Віталіна” був укладений договір купівлі - продажу № 4 від 23.12.2005р. (далі – Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов’язується передати у власність позивача кран автомобільний КС – 2561 на базі ЗІЛ – 130 вартістю 24000 грн.

Як передбачено пунктами 1 та 2 особливих умов Договору продавець доставляє кран покупцю до м. Одеса на площадку, визначену покупцем. Вартість доставки включена у вартість товару.

Відповідно до статей 655, 692 Цивільного кодексу України на позивача, як покупця за договором, був покладений обов’язок оплатити вартість вказаного товару.

Платіжним дорученням № 370 від 23.12.05р. позивач перерахував відповідачу суму 24000грн., яка була вказана відповідно у рахунку № 1/12 від 23.12.05р. на суму 24000грн., пред’явленого відповідачем.

В пункті 1 Договору обумовлені строки передачі товару (автокран) : відповідач повинен був передати кран протягом 5 робочих днів з моменту підписання договору, тобто в строк до 31.12.05р. включно.

Стаття 193 ГК України передбачає, що суб’єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, що встановлено статтею 525 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов’язаний передати покупцеві товар у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1 Договору відповідач повинен був передати кран протягом 5 робочих днів з моменту підписання договору, тобто в строк до 31.12.05р. включно доставити кран до м. Одеси. Цю умову договору у встановлений термін не було виконано. В Договорі купівлі-продажу немає вимоги щодо обов’язкового письмового повідомлення стосовно площадки доставки крана, в Договорі зазначена фактична адреса покупця, тому відсутність письмового повідомлення про площадку для доставки крана не є підставою для невиконання зобов’язання по Договору у встановлений термін.

В засіданні апеляційного суду директор ПФ “Віталіна” пояснив, що передпродажна підготовка ( а.с.18) тривала ще у лютому 2006 року та була пов’язана з переговорами про обладнання автокрану пристроєм газового пального, але доказів внесення відповідних змін у Договір купівлі-продажу від 23.12.2005 № 4 щодо перенесення терміну поставки, доплати за додаткове переобладнання суду не надав.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).

Згідно з ст.651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною, а також передбачена можливість односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом.

Як передбачено ст. 665 Цивільного кодексу України у покупця є право на відмову від договору купівлі-продажу у випадку відмови продавця передати товар.

Мале підприємство ТОВ “Согласие ЛТД” заявляло Приватній Фірмі “Віталіна”03.02.2006 за № 5 вимогу доставити автокран ( а. с. 18-19), претензію від 27.02.2006 № 9 ( а.с. 14-15), претензію від 14.03.2006 № 13 ( аю.с.16-17) з вимогами повернути кошти та сплатити неустойку.

Частина 3 статті 612 Цивільного Кодексу України встановлює, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов’язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Позивачем заявлено про його відмову від договору, а тому в силу положень ч.3 ст. 651 Цивільного кодексу України, даний договір на момент вирішення спору по суті судом першої інстанції визнано розірваним.

У відповідності із частиною 2 статті 693 Цивільного Кодексу України , якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, за таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача 24000 грн. попередньої оплати за автокран.

Обов’язок особи, яка порушила господарське зобов’язання, відшкодувати управненій стороні заподіяні збитки, передбачений статтею 224 Господарського кодексу України. За змістом ч.2 ст.224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження майна, а також не одержані нею доходи.

Стаття 225 ГК України передбачає склад збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, в тому числі вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов’язання другою стороною, а також не одержаний прибуток, на який сторона мала право розраховувати у разі належного виконання зобов’язання другою стороною.

За загальними правилами статті 611 Цивільного Кодексу України, статті 224 Господарського кодексу підставою для господарсько-правової відповідальності, в тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. При цьому, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини правопорушника. Частина 2 статті 614 Цивільного Кодексу України встановлює, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов’язання.

Крім того для застосування господарсько-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків необхідна наявність інших складових правопорушення: протиправної поведінки особи, безпосередніх збитків та шкоди, причинного зв’язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов’язання за договором, тобто факт вчинення відповідачем господарського правопорушення. Доказів відсутності його вини у вчиненні даного правопорушення відповідач суду не представив, а тому суд приходить до висновку, що відповідач винен в невиконанні свого зобов'язання по передачі позивачу придбаного автокрану в строк до 31.12.2005.

За загальними правилами, збитки підлягають відшкодування у повному обсязі за всіма їх видами.

На підставі вищевикладеного судом першої інстанції стягнуто з відповідача 24000 грн. прямих втрат у вигляді оплаченої вартості автокрану в сумі 24000грн. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт сплати позивачем вартості автокрану, автокран позивачу не переданий з вини відповідача, за таких обставин суд вважає, що ця сума обґрунтовано стягнена з відповідача.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийняті до уваги посилання відповідача на додаткову угоду від 05.04.06р. до договору №4 від 23.12.05р., оскільки в порушення норм Господарського процесуального кодексу України дана угода надана в матеріали справи в копії без її належного засвідчення, а тому не може бути прийнята судом як належний доказ.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ “Согласие ЛТД” заперечує проти наявності додаткової угоди, яка ніби скасовує договір купівлі-продажу від 23.12.2005, оскільки позивач не підписував ніяких додаткових угод, а надану відповідачем копію угоди від 05.04.2006 вважає підробкою з факсового договору.

Стаття 180 Господарського Кодексу України встановлює, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. При укладенні господарського договору сторони зобов’язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Із представленої відповідачем копії додаткової угоди від 05.04.2006 неможливо встановити конкретний предмет купівлі-продажу, ціну та порядок розрахунків, строк виконання зобов’язань та строк дії договору ( додаткової угоди). Крім того, пункт 5 наданої відповідачем копії додаткової угоди від 05.04.2006 передбачає, що угода, підписана двома сторонами та відправлена по факсу, вважається чинною, у разі обов’язкового підтвердження мокрою печаткою. Відповідач не надав суду оригінал Додаткової угоди, завірений мокрими печатками.

За таких обставин у колегії суду нема підстав вважати Додаткову угоду укладеною 05.04.2006, а листи відповідача – пропозиції від 29.04.2006 № 14а/4 та 01.07.2006 № 19/7 ( а.с.48-49) позивачу виконати умови додаткової угоди такими, що мають юридичне значення для справи.

Заявлені позивачем до стягнення 642,72 грн. штрафних санкцій обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки позивач мотивував свої позовні вимоги в цій частині положенням частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, яка регулює штрафні санкції за порушення грошових зобов’язань. У відповідача перед позивачем за Договором купівлі-продажу не існувало грошових зобов’язань, а було зобов’язання по передачі у власність товару - автокрану.

Непередача відповідачем покупцю придбаного автокрана змусила позивача укласти договір оренди № 21-А від 19.03.06р. з ТОВ “Кипарис”, за умовами якого позивачем прийнято у тимчасове користування автокран КС 3575 на строк до 19.06.06р. з орендною платою 3000 грн. на місяць в т.ч. ПДВ. Факт отримання позивачем автокрану в оренду підтверджується актом приймання-здачі від 19.03.06р., який є додатком до договору оренди. Платіжним дорученням № 37 від 31.03.06р. позивачем сплачено суму орендних платежів 4774грн. 19коп. за період з 19 .03.2006 по 30.04.2006 до звернення позивача з позовом до суду.

Одним із видів господарської діяльності позивача є будівельні роботи, про що зазначено в довідці №1875 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, виданої Головним управлінням статистики в Одеській області. Наявність у позивача автокрану необхідна з метою виконання своєї господарської діяльності, в зв’язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що саме внаслідок невиконання відповідачем зобов’язань за договором купівлі-продажу позивачем понесені додаткові витрати на оренду автокрану у третіх осіб. За таких обставин, грошові кошті в сумі 4774грн. 19коп. є збитками позивача й підлягали стягненню з відповідача.

Судова колегія не погоджується з судом першої інстанції про те, що з відповідача повинно бути стягнуто як збитки 2400 грн. за оплату юридичних послуг.

Позивач звернувся до Юридичної фірми “Черта” за наданням юридичних послуг, про що свідчить надана позивачем копія договору від 27.03.2006р. та поніс у зв’язку з цим витрати у сумі 2400грн, що підтверджується оригіналом платіжного доручення № 39 від 04.04.06р. з відміткою банківської установи про проведення платежу. Однак, в Договорі від 27.03.2006 про надання юридичних послуг не зазначено, що ці послуги на суму 2400 грн. надаються виключно по вирішенню спору з ПФ “Віталіна” по договору купівлі-продажу від 23.12.2005. № 4.

Крім того, віднесення до збитків витрат позивача на правове обслуговування суперечить закону, зокрема, статтям 224 та 225 Господарського Кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов’язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходиться у необхідному зв’язку з заборгованістю, яка стягується позивачем. Подібні витрати на юридичну допомогу не знаходяться у причинному зв’язку щодо збитків за основним позовом.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, відповідачем не було доведено з посиланням на конкретні документи того факту, що ним належним чином виконувались зобов’язання за Договором купівлі-продажу від 23.12.2005.

За таких обставин колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва по даній справі частково не відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підлягає частковій зміні.

На підставі ст.49 Господарського процесуального Кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.07.2006 у справі № 8/128 частково змінити, а апеляційну скаргу частково задовольнити.

2.          Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в редакції: “Стягнути з Приватної фірми “Віталіна” (м. Чернігів, вул.. Щорса, 76А, ідентифікаційний код 22820078, р/р 0867 в ВАТ “Банк Демарк”, МФО 353575) на користь Малого підприємства у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю “Согласие ЛТД” (м. Одеса, вул. Комп. Ніщинського,10, ідентифікаційний код 13913995, п/р 5 в КБ “Порто-Франко” МФО 328180) 28774(двадцять вісім тисяч сімсот сімдесят чотири) грн..19 коп. збитків, 287 (двісті вісімдесят сім) грн.. 74 коп. державного мита та 106 (сто шість) грн.. 46 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.”

3.          В решті рішення Господарського суду Чернігівської області від 06.07.2006 у справі № 8/128 залишити без змін.

4. Матеріали справи № 8/128 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя                                                                      Капацин Н.В.

Судді                                                                                          Данилова Т.Б. (переведена)

Бившева Л.І.

28.09.06 (відправлено)