КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2006                                                                                           № 48/385

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Зеленіна В.О.

суддів:                                         Рєпіної Л.О.

Синиці О.Ф.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -

від відповідача -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкрите акціонерне товариство "Северстудстрой"

на рішення Господарського суду м.Києва від 17.08.2006

у справі № 48/385 (Сулім В.В.)

за позовом                               Прокурор Шевченківського району м.Києва

до                                                   Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

Відкрите акціонерне товариство "Северстудстрой"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  визнання угоди не укладеною

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Шевченківського району м. Києва звернувся з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України”, Відкритого акціонерного товариства „Северстудстрой” про визнання неукладеним договору від 21.12.98 № 39-483 про порядок, умови та строки погашення заборгованості, що виникла відповідно до доповнень №2 від 06.03.98 та № 12 від 20.11.98 до договору № 1ГУ-98 від 31.12.97.

До початку розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати договір від 21.12.98 № 39-483 недійсним на підставі ст. 48 Цивільного кодексу УРСР, та заяву про зменшення позовних вимог, в якій відмовився від позову в частині вимог про визнання спірного договору неукладеним.

17.08.06 господарським судом м. Києва винесено рішення, яким в задоволені позову прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір № 39-483 від 21.12.98 між Акціонерним товариством „Укргазпром” та Відповідачем 2 про порядок умови та строки погашення заборгованості є неукладеним, в свою чергу, недійсною може бути визнана лише укладена угода, тобто така, щодо якої сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. Висновок суду стосовно неукладеності спірного договору обґрунтований тим, що за змістом ст. 1 Закону України „Про зовнішньоекономічну діяльність” спірний договір підпадає під ознаки зовнішньоекономічного. Оскільки спірний договір як зі сторони Акціонерного товариства „Укргазпром”, так і зі сторони Відповідача 2 підписаний лише однією особою, то він не відповідає потрібній формі, встановленій ст. 6 вказаного Закону, що зумовлює його неукладеність в силу ст. 153 Цивільного кодексу УРСР.

Не погоджуючись з таким рішенням, Відкрите акціонерне товариство „Северстудстрой” звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду м. Києва від 17.08.06 скасувати і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити з підстав, викладених у апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційної скарги Відповідач 2 зазначає, що висновки суду першої інстанції стосовно договору № 39-483 суперечать висновкам стосовно вказаного договору, до яких дійшов Верховний Суд України; судом першої інстанції не застосовано позовну давність до спірних відносин; справа розглянута за відсутністю Відповідача 2, не повідомленого належним чином про час та місце її розгляду; позов заявлено прокурором поза межами наданих йому законом повноважень, що не було враховано судом першої інстанції.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги не з'явилися представники прокуратури та Кабінету Міністрів України.

Матеріали справи містять належні докази повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги.

Оскільки позивачем не надавалися мотивовані заяви (клопотання) про об’єктивну неможливість прийняти участь в судовому засіданні, апеляційна інстанція вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у даній справі за відсутності представників прокуратури та Кабінету Міністрів України.

Водночас, у судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги у даній справі, представник Відповідача 1 заявив клопотання про відкладення її розгляду (у друкованому вигляді). Клопотання мотивовано тим, що у судове засідання 21.09.06 не з'явилися представники усіх учасників судового процесу.

Розглянувши мотиви вищевказаного клопотання, апеляційний господарський суд не знаходить достатніх правових підстав для його задоволення. Так, апеляційний господарський суд вважає, що представник Відповідача 1 заздалегідь був обізнаний про нез’явлення представників прокуратури та Кабінету Міністрів України у судове засідання 21.09.06, про що свідчить його клопотання, подане у друкованому вигляді із проставленою датою виготовлення та вихідним номером. Такі дії Відповідача 1 можуть свідчити про бажання затягнути строки розгляду апеляційної скарги у даній справі і, як наслідок, створити перешкоди у встановленні істини у спірних правовідносинах.

Відповідач 1 надав суду відзив на апеляційну скаргу Відповідача 2, в якому виклав свої міркування з приводу його вимог та зазначив, що підстав для скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду він не вбачає.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв’язаний доводами апеляційної скарги (подання) і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, розглянувши справу повторно і обговоривши доводи апеляційної скарги та пояснення представників сторін, прийнявши до розгляду додаткові докази, надані Відповідачем 2 апеляційному суду з огляду на неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга піддягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 31.12.97 між російським Акціонерним товариством „Газпром” та українським Акціонерним товариством „Укргазпром”, правонаступником якого згідно постанови Кабінету міністрів України № 931 від 31.05.99 є Відповідач 1, укладено договір № 1ГУ-98 на поставку російського природного газу.

Відповідно до вказаного договору та доповнень до нього № 10 від 22.09.98, № 11 від 29.09.98, № 15 від 04.12.98 сторони домовилися здійснювати розрахунок за поставлений природний газ у грошовій формі або шляхом виконання зобов’язань АТ„Газпром” чи його підприємств.

Згідно доповнень № 2 від 06.03.98 та № 12 від 20.11.98 до договору № 1ГУ-98 оплата частини поставленого газу мала бути здійснена шляхом забезпечення погашення заборгованості підприємства „Сургутгазпром” перед Відповідачем 2 в розмірі 14,6 млн. дол. США.

21.12.98 між Акціонерним товариством „Укргазпром” та Відповідачем 2 був укладений договір № 39-483 про порядок, умови та строки погашення заборгованості в розмірі 14,6 млн. дол. США, що виникла відповідно до договору № 1ГУ-98 від 31.12.97 та вказаних вище доповнень до нього.

28.12.98 між Відкритим акціонерним товариством „Северстудстрой” та Корпорацією „Merchant International Company Ltd.”, США (надалі-Корпорація) був укладений договір про уступку права вимоги № 2 відповідно до якого Відповідач 2 уступив Корпорації право вимоги до Акціонерного товариства „Укргазпром” по сплаті частини боргу у розмірі 9733334 дол. США у зобов’язанні по сплаті 14,6 млн. дол. США, що виникло з договору № 39-483 від 21.12.98.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, але дав їм неправильну оцінку та не застосував норми законодавства, які мали бути застосовані при вирішені даної справи.

Так, не можна погодитись з висновком суду, викладеним в оскаржуваному рішенні про те, що спірний договір № 39-483 є неукладеним, оскільки сторонами не дотримано форми зовнішньоекономічного договору (контракту), встановленої Законом України “Про зовнішньоекономічну діяльність”. Відповідно до ст. 1 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність”, в редакції, що діяла станом на 21.12.98, зовнішньоекономічна діяльність-це діяльність суб'єктів господарської діяльності Української РСР та іноземних суб'єктів господарської діяльності, побудована на взаємовідносинах між ними, що має місце як на території Української РСР, так і за її межами. Зовнішньоекономічний договір (контракт)-це матеріально оформлена угода двох або більше суб’єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов’язків у зовнішньоекономічний діяльності.

Однак, спірний договір № 39-483 від 21.12.98 визначає порядок, умови та строки виконання грошового зобов’язання, яке виникло раніше внаслідок отримання Акціонерним товариством „Укргазпром” природного газу за договором № 1ГУ-98 від 31.12.97, укладеному із Акціонерним товариством „Газпром”. Договір № 39-483 від 21.12.98 не передбачає здійснення його сторонами зовнішньоекономічної діяльності в розумінні Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність”, а тому він не підпадає під ознаки зовнішньоекономічного договору (контракту).

Крім того, згідно з п. “е” ч. 2 ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов’язаних із здійсненням господарської діяльності, що укладена державами-учасницями СНД 20.03.92 та набула чинності для України 19.12.92, права та обов’язки сторін угоди визначаються місцем її укладання.

Отже, оскільки договір від 31.12.97 № 1ГУ-98 про поставку газу було укладено між Акціонерним товариством “Газпром” та Акціонерним товариством “Укргазпром” у м. Москва, відповідно, до цього договору та до договорів про доповнення та часткову зміну його умов, в тому числі і до договору № 39-483 про порядок умови та строки погашення заборгованості, що виникла з договору № 1ГУ-98, має бути застосовано законодавство Російської Федерації.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України, який, розглядаючи спір за позовом Корпорації до Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” та Відкритого акціонерного товариство “Северстудстрой”, в своїй постанові від 14.10.03 по справі № 14/142 встановив, що спірний договір від 21.12.98 № 39-483 не є зовнішньоекономічним контрактом, а також вказав, що вирішувати питання щодо прав та обов’язків сторін за вказаним договором необхідно згідно законодавства Російської Федерації. Досліджуючи договір від 21.12.98 № 39-483, Верховний Суд України в постанові від 09.08.05 по справі № 14/142 прийшов до висновку, що вказаний договір є належною підставою для виникнення права вимоги, встановивши, що договір є укладеним та таким, що відповідає вимогам закону.

Крім цього, рішенням господарського суду м. Києва від 21.04.06, частково зміненим постановою Вищого господарського суду України від 29.06.06 у справі № 14/142-14/615, частково задоволені вимоги Корпорації „Merchant International Company Ltd.” про стягнення з Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України” боргу, який виник на підставі договору від 31.12.97 № 1ГУ-98 та відстрочення сплати якого було предметом оспорюваного у даній справі договору від 21.12.98 № 39-483.

Отже, питання відповідності законодавству договору від 21.12.98 № 39-483 про порядок умови та строки погашення заборгованості було предметом судового розгляду у справі № 14/142-14/615, при цьому судами, в тому числі двічі Верховним Судом України, було встановлено, що вказаний договір відповідає законодавству, а тому були захищені права кредитора, які ґрунтуються на вказаному договорі.

Судом першої інстанції вказаного не було враховано, як і не враховано того, що факти, встановлені рішенням господарського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що спірний договір є неукладеним.

Крім того, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України по даній справі ґрунтується на законних підставах.

Зі змісту ст. 2 та ст. 29 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, що звертаються до господарського суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача. При цьому, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру”, підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

В п. 4. рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 № 3-пр/99 зазначено, що оскільки „інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах”. Відповідно до п. 5 рішення поняття „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах” означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким чином, прокурор має право звертатись з позовами саме для захисту інтересів держави, які порушені або існує загроза їх порушення. Законом України „Про оподаткування прибутку підприємств” визначено, що сплачувати частину прибутку (доходу) в державний бюджет зобов’язаний будь-який суб’єкт господарювання в Україні, а не лише акціонерні компанії, засновані на державній власності. Господарські товариства самостійно та на власний ризик здійснюють господарську діяльність, в тому числі укладають договори.

Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями щодо здійснення конкретної діяльності, спрямованої на захист інтересів держави, у спірних правовідносинах, що виникли на підставі договору № 39-483. Отже, Кабінет Міністрів України не вірно визначений прокурором, як орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах щодо укладання спірного договору № 39-483.

За таких обставин, позов прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України не узгоджується з вимогами ст. ст. 2, 29 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, що набрав чинності з 01.01.04, його правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 Цивільного кодексу УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Отже, перебіг строку позовної давності для визнання недійсним договору № 39-483 почався саме з 21.12.98, тобто з моменту, коли спірний договір було укладено.

Ст. 71 Цивільного кодексу УРСР встановлений трирічний загальний строк позовної давності, а тому вимоги прокурора заявлені поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 Цивільного кодексу УРСР).

Таким чином, при вирішенні справи суд мав застосувати правила про позовну давність, встановлені Цивільним кодексом УРСР, та відмовити у задоволені позову прокурора з підстав пропуску строку звернення до суду.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що справа була розглянута судом 17.08.06 без участі представників Відповідача 2 за наявними матеріалами. Визнаючи можливим розгляд справи у відсутності однієї зі сторін, суд послався на те, що після відкладення судового засідання 09.08.06 всіх учасників процесу було письмово повідомлено про час та місце слухання справи.

Однак, судом не врахований час поштового перебігу між Україною та суб’єктом Російської Федерації-Республікою Калмикія, тобто місцезнаходженням Відповідача 2, а тому повідомлення про засідання суду Відповідачем 2 не могло бути отримане своєчасно. Докази отримання Відповідачем 2 повідомлення суду про відкладення справи з 09.08.06 на 17.08.06 у матеріалах справи відсутні.

Незважаючи на відсутність сторони, не попередженої належним чином про час та місце розгляду справи, господарський суд не вирішив питання про відкладення розгляду справи та розглянув справу у відсутності сторони.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29.11.76 „Про судове рішення” рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним рішення визнається тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, рішення господарського суду м. Києва від 17.08.06 не може бути визнане законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Розгляд справи господарським судом за відсутності будь-якої зі сторін, не повідомленої належним чином про засідання суду, є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

При винесенні рішення судом першої інстанції порушено п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, ст. ст. 75, 80 Цивільного кодексу УРСР, ст. ст. 2, 29, 77 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосовано ст. 1 Закону України „Про зовнішньоекономічну діяльність, ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов’язаних із здійсненням господарської діяльності державами-учасницями СНД від 20.03.92, надано невірну юридичну оцінку встановленим обставинам, а тому рішення підлягає скасуванню.

Водночас, викладені вище обставини є підставою для відмови в задоволені позовних вимог прокурора Шевченківського району м. Києва про визнання недійсним договору № 39-483 від 21.12.98.

Відповідно до п. 4 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги (подання) апеляційна інстанція має право змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства „Северстудстрой”на рішення господарського суду м. Києва від 17.08.06 у справі № 48/385 задовольнити частково.

2.Мотивувальну частину рішення господарського суду м. Києва від 17.08.06 у справі № 48/385 змінити, замінивши її викладеним у мотивувальній частині даної постанови.

3.Резолютивну частину рішення господарського суду м. Києва від 17.08.06 у справі № 48/385 залишити без змін.

4.Справу № 48/385 повернути до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Зеленін В.О.

Судді                                                                                          Рєпіна Л.О.

Синиця О.Ф.

27.09.06 (відправлено)