КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2006                                                                                           № 2/298

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Моторного О.А.

суддів:                                         Кошіля В.В.

Вербицької О.В.

при секретарі:                              Шумаєвій Ю.С.

За участю представників:

від позивача:                    Степаненко О.С.,

від відповідача-1:          не з’явились,

від відповідача-2:          Турчин С.М.,

від відповідача-3:          Драй О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Сумиобленерго"

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.07.2006

у справі № 2/298 (Домнічева І.О.)

за позовом                               Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах"

до                                                   Державного комітету по земельних ресурсах

Відкритого акціонерного товариства "Сумиобленерго"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-вишукувальне бюро "Земгеопроект"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  зобов"язання виконати зобов"язання та визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 2906/2 від 29.06.05

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вимогами про зобов’язання Державного комітету по земельних ресурсах належним чином виконати зобов’язання, встановлені пунктом 6.2. Статуту Державного підприємства “Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах”, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 08.09.2003 № 12470, а також про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) № 2906/2 від 29.06.2005, укладеного між ТОВ Проектно-вишукувальне бюро “Земгеопроект” та ВАТ “Сумиобленерго”.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2006 у справі № 2/298 позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 2906/2 від 29.06.2005. В решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача-2 та відповідача-3 на користь позивача по 42,50 грн. державного мита і по 50,59 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач-2 звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати в частині визнання недійсним договору і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідач-2 вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені в рішення суду, не відповідають обставинам справи, а саме: висновок суду про відсутність у ВАТ “Сумиобленерго” прав за договором № 0692/1 від 06.02.2003 на відшкодування збитків не відповідає вимогам ст.ст. 11, 509, 512, 849 ЦК України; висновок суду про те, що договір не спрямований на реальне настання правових наслідків не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України; висновок суду про порушення прав та інтересів позивача внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги не відповідає вимогам ст. 2 ГПК України та ст.ст. 516, 518, 519 ЦК України.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін, посилаючись на те, що на момент укладання договору про відступлення права вимоги у ВАТ “Сумиобленерго” були відсутні права кредитора у зобов’язанні за договором підряду, тому це не породжувало набуття цих прав у ТОВ ПВБ “Земгеопроект”; оспорюваний договір не спрямований на настання реальних правових наслідків, тому він є недійсним; ТОВ ПВБ “Земгеопроект” набуло право вимоги стягнення з боржника частини, сплачених авансом, грошових коштів, а не право вимоги на відшкодування збитків.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне:

Державне підприємство “Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах” створене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.12.1997 № 1355 “Про Програму створення автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру” та на підставі наказу голови Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.11.1997 № 110 на базі госпрозрахункового бюро наукових, проектно-вишукувальних, проектно-технологічних робіт та державної землевпорядної експертизи шляхом реорганізації, є правонаступником його майнових прав та зобов’язань.

Статут позивача зареєстровано Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 08.09.2003 за № 12470.

Відповідно до п. 3 статуту позивач є юридичною особою з моменту державної реєстрації; має право від свого імені укладати угоди; діє на принципах госпрозрахунку, самофінансування та самоокупності і функціонує як самостійний суб’єкт господарювання.

Засновником позивача, відповідно до Статуту та вищезазначених нормативних актів, є - відповідач-1, до виключної компетенції якого належить призначення Генерального директора, затвердження основних напрямків діяльності позивача та контроль за його фінансовою діяльністю.

В період з 21.08.2004 по 25.10.2005 відповідач-1 сім раз призначав та звільняв з посади Генерального директора Момотенка С.М. та Головатюка М.С., що свідчить про неналежне виконання відповідачем-1 своїх статутних зобов’язань, внаслідок чого неодноразово мала місце перерва у здійсненні керівництва при виконанні укладених позивачем господарських договорів.

На думку позивача, зазначене свідчить про порушення відповідачем-1 своїх зобов’язань засновника позивача, встановлених Статутом та законом, внаслідок чого це призвело до зміни розміру і складу державного майна, переданого позивачу.

У задоволенні вимоги позивача про зобов’язання відповідача-1 належним чином виконати зобов’язання, встановлені пунктом 6.2. статуту судом першої інстанції відмовлено у зв’язку з тим, що позивачем не доведено обставини, за якими відповідач-1 порушив зобов’язання засновника.

06.02.2003 між позивачем та відповідем-2 було укладено договір № 0602/1, відповідно до умов якого позивач зобов’язався виконати роботи з інвентаризації земель і оформлення договорів оренди землі під об’єктами відповідача-2, а відповідач-2 - прийняти та оплатити ці роботи.

Протягом 2003, 2004, 2005 р.р. позивач виконував замовлення за зазначеним договором підряду, сторонами укладалися додаткові угоди, акти виконаних робіт та інші документи, сплачувалися кошти.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Частина 3 ст. 651 ЦК України передбачає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов’язання сторін припиняються.

Згідно п. 2 ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Листом № 47/2322 від 23.03.2005 відповідач-2 повідомив позивача про свою відмову від зазначеного договору підряду в зв’язку з відставанням позивача від графіку виконання робіт, що передбачено ч. 2 ст. 849 ЦК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов’язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

29.06.2005 відповідач-2 уклав з відповідачем-3 договір про відступлення права вимоги (цесії) № 2906/2, за яким відповідач-2 відступив, а відповідач-3 набув право вимоги, належне відповідачу-2 у відповідності до Договору № 0602/1 від 06.02.2003.

За договором від 29.06.2005 відповідач-3 набув право стягувати з боржника 1 906 638,02 грн., як залишок від коштів, перерахованих позивачу за договором підряду.

Відповідно до п. 5 договору за отримання відступленого права вимоги відповідач-3 доопрацьовує раніше виконані позивачем роботи з оформлення права оренди земельних ділянок під об’єктами ВАТ “Сумиобленерго” в обсязі 1 906638,02 грн.

Суд першої інстанції визнав договір від 29.06.2005 № 2906/2 недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки правочин не спрямований на настання реальних правових наслідків, так як у відповідача-2 на момент укладання договору про відступлення права вимоги були відсутні права кредитора у зв’язку з розірванням договору підряду.

Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що за оспорюваним договором було передано право вимоги, належне відповідачу-2 у відповідності до договору підряду, тобто передано права кредитора у зобов’язанні, а не у зобов’язанні по відшкодуванню збитків.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає, що вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з нижчевикладених підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов’язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Згідно ч. 3 ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов’язанні має одночасно і права, і обов’язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов’язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов’язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов’язується прийняти та оплатити виконану роботу.

З аналізу вищезазначених норм та умов оспорюваного договору вбачається, що у відповідача-2 до припинення зобов’язань у зв’язку з розірванням договору було право вимагати від позивача виконання робіт по інвентаризації земель і оформлення договорів оренди землі і відповідач-2 в період дії договору не мав права вимагати від позивача повернення сплачених грошових коштів, оскільки у нього був обов’язок оплачувати виконання робіт.

Відповідач-2, розриваючи договір листом № 47/2322 від 23.03.2005 на підставі п. 2 ст. 849 ЦК України, набув права вимоги відшкодування збитків.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за договором про відступлення права вимоги (цесії) № 2906/2 від 29.06.2005 відповідач-3 набув права вимоги, належного відповідачеві-2, саме щодо відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір про відступлення права вимоги від 29.06.2005 № 2906/2 спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки внаслідок укладення цього договору відбулася реальна передача права вимоги. Такий висновок підтверджується: листом відповідача-2 від 13.07.2005 № 47/583 щодо повідомлення про уступку права вимоги; переданням відповідачем-2 відповідачу-3 копій документів, на яких ґрунтується право вимоги; зверненням відповідача-3 до суду з позовом про стягнення з позивача 1906638,02 грн.

Отже, підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.06.2005 № 2906/2 не вбачається, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Відкритого акціонерного товариства “Сумиобленерго” підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2006 у справі № 2/298 – скасуванню в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) № 2906/2 від 29.06.2005.

Відповідно до викладеного та керуючись ст. 101, п. 2 ст.103, п. 3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Сумиобленерго” задовольнити.

2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2006 у справі № 2/298 скасувати частково.

3.          В задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 29.06.2005 № 2906/2 відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

4.          Стягнути з Державного підприємства “Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України при земельних ресурсах” (м. Київ, вул. Народного Ополчення, 3; рахунок № в АППБ “Аваль”, МФО 300376, код 21616582) на користь Відкритого акціонерного товариства “Сумиобленерго” (м. Суми, Д. Коротченко, 7; рахунок 0003 в СФ ВАТ Банку “Біг Енергія”, МФО 337803, код 23293513) 42 (сорок дві) грн. 50 коп. відшкодування витрат по сплаті державного мита за подання апеляційної скарги.

5.          Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

6.          Матеріали справи № 2/298 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Вербицька О.В.