КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2006                                                                                           № 12/487

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Григоровича О.М.

суддів:                                         Гольцової Л.А.

Рябухи В.І.

при секретарі:                              Решоткіній Т.О.

За участю представників:

-позивача: Брусков В.Я. (дов. від 16.11.05 № 6),

Вичка В.В. (дов. від 29.11.05 № 7),

Сопільняк В.Ю. (дов. від 22.11.04 № 40/1),

-відповідача 1: Шатова І.О. (дов. від 03.02.06 № 16-08/460),

-відповідача 2: Костинюк Т.В., Михайленко І.В. (дов. від 26.12.05),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Миргородський завод продтоварів "Калинка"

на рішення Господарського суду м.Києва від 24.12.2004

у справі № 12/487 (Прокопенко Л.В.)

за позовом                               Закритого акціонерного товариства "Миргородський завод мінеральних вод"

до                                                   1)Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України

2)Закритого акціонерного товариства "Миргородський завод продтоварів "Калинка"

про                                                  визнання недійсним повністю свідоцтва України № 33640, зобов"язання відповідача 1 внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо визнання недійсним свідоцтва України № 33640 та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені "Промислова власність",

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство “Миргородський завод мінеральних вод” (далі – позивач) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного Держдепартаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України (далі – Держдепартамент), Закритого акціонерного товариства “Миргородський завод продтоварів “Калинка” (далі – відповідач 2) про визнання недійсним свідоцтва України № 33640 на знак для товарів і послуг “МИРГОРОДСЬКА”, зобов’язання відповідача 1 внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо визнання недійсним свідоцтва України № 33640 та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені “Промислова власність”.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.12.04 позовні вимоги задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв’язку із порушенням місцевим судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач 2, зокрема, послався на те, що Апеляційна палата Держдепартаменту (далі – Апеляційна палата) не наділена повноваженнями визнавати торговельну марку “МИРГОРОДСЬКА” добре відомою в Україні, оскільки відсутній порядок визнання знаків для товарів і послуг добре відомими в Україні. Крім того, на його думку, Апеляційна палата не могла визнати знак для товарів і послуг “МИРГОРОДСЬКА” добре відомим в Україні станом на 01.03.98. Відповідач 2 в апеляційній скарзі також зазначив, що питання про тотожність добре відомої торговельної марки “МИРГОРОДСЬКА” позивача та знака для товарів і послуг відповідача 2 за свідоцтвом України № 33640 потребує спеціальних знань, а місцевим господарським судом не було призначено судову експертизу.

Позивач заперечує проти доводів відповідача 2, вважаючи їх безпідставними, а рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.05 було призначено судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Апеляційне провадження у справі зупинено. Обов’язок оплатити проведення експертизи покладено на відповідача 2.

22.06.06 справу № 12/487 повернуто Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз до Київського апеляційного господарського суду без виконання, оскільки оплата вартості дослідження до інституту від відповідача 2 не надійшла. У зв’язку з зазначеним провадження у справі було поновлено з призначенням розгляду апеляційної скарги на 17.07.06.

У судовому засіданні 17.07.06 представниками відповідача 2 було заявлено клопотання про зобов’язання позивача оплатити вартість судової експертизи з наступним покладенням сплаченої суми на відповідну сторону (частина 5 статті 49 ГПК України). Це клопотання мотивоване перебуванням відповідача 2 у скрутному фінансовому становищі та неможливістю оплати вартості експертного дослідження. Представник позивача проти задоволення цього клопотання заперечив з мотивів його необґрунтованості, представник відповідача 1 залишив вирішення вказаного клопотання на розсуд суду.

Заслухавши представників відповідача 2 та думку інших учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що заявлене відповідачем 2 клопотання про покладення витрат з оплати вартості судової експертизи на позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Саме відповідач 2 в апеляційній скарзі поставив питання про необхідність проведення судової експертизи, стверджуючи, що потрібні спеціальні знання для правильного вирішення спору у справі № 12/487.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.05 було призначено судову експертизу з покладенням на відповідача 2 обов’язку по її оплаті.

Справа № 12/487 знаходилася в експертній установі з 14.03.05 по 22.06.06. Протягом зазначеного терміну відповідач 2 не повідомляв ні суд, ні експертну установу про неможливість оплати вартості проведення судової експертизи.

Колегія суддів вважає, що хід розгляду апеляційної скарги, зокрема, порушення питання про необхідність спеціальних знань для вирішення справи саме відповідачем 2, оскарження ухвали Київського апеляційного господарського суду від 14.03.05 про призначення судової експертизи, несплата вартості експертного дослідження та неповідомлення про причини неможливості здійснити таку оплату у розумні строки свідчить про недобросовісне користування відповідачем 2 належними йому процесуальними правами, що призводить до затягування розгляду апеляційної скарги. Водночас стаття 22 ГПК України зобов’язує сторони добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та виявляти повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

Крім того, відповідач 2 клопоче про зупинення провадження у справі у зв’язку з розглядом Господарським судом м. Києва справи № 38/112 за позовом Закритого акціонерного товариства “Миргородський завод продтоварів “Калинка” до Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України, третя особа – Закрите акціонерне товариство “Миргородський завод мінеральних вод” про визнання недійсним рішення Держдепартаменту від 16.07.04, яким позначення “МИРГОРОДСЬКА” було визнано добре відомим в Україні. Відповідач 2 вважає, що оскільки у справі № 38/112 вирішується питання про дійсність рішення Держдепартаменту щодо визнання позначення “МИРГОРОДСЬКА” добре відомим, а позовні вимоги у справі № 12/487 обґрунтовані саме тим, що це позначення є добре відомим, слід дочекатися набрання законної сили рішенням у справі № 38/112, а потім продовжувати розгляд апеляційної скарги у справі № 12/487. Також відповідач 2 зазначає, що провадження у справі № 38/112 зупинене у зв’язку з призначенням судової експертизи, вартість проведення якої їм була оплачена.

Представник позивача проти задоволення цього клопотання заперечив з мотивів відсутності підстав для зупинення апеляційного провадження, представник відповідача 1 залишив вирішення вказаного клопотання на розсуд суду.

Заслухавши представників відповідача 2 та думку представників інших сторін процесу, колегія суддів прийшла до висновку, що заявлене відповідачем 2 клопотання про зупинення провадження у справі не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом статей 92, 99, 101 ГПК України в рамках апеляційного провадження апеляційний господарський суд здійснює перегляд рішення місцевого господарського суду. Як вбачається з матеріалів справи, на момент ухвалення оскаржуваного рішення у провадженні Господарського суду м. Києва не було справи, про яку йдеться у клопотанні відповідача 2. Отже, підстав для зупинення провадження у справі № 12/487 не було. Апеляційна інстанція вважає, що наявність у провадженні Господарського суду м. Києва справи № 38/112, провадження по якій було зупинено у зв’язку з призначенням судової експертизи, на час розгляду апеляційної скарги відповідача 2 у справі 12/487 жодним чином не впливає на перевірку апеляційним господарським судом законності і обґрунтованості рішення, що оскаржується.

На думку колегії суддів, хід розгляду апеляційної скарги у справі 12/487, зокрема, порушення питання про необхідність спеціальних знань для вирішення справи саме відповідачем 2, оскарження ухвали Київського апеляційного господарського суду від 14.03.05 про призначення судової експертизи, несплата вартості експертного дослідження та неповідомлення про причини неможливості здійснити таку оплату у розумні строки, подання клопотання про зупинення провадження у справі з інших підстав, яких не було ні на момент винесення рішення, що оскаржується, ні на момент подання апеляційної скарги, свідчить про намагання відповідача 2 затягнути розгляд справи за апеляційною скаргою, що слід визнати недобросовісним користуванням відповідачем 2 належними йому процесуальними правами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційної палати від 16.07.04 позначення “МИРГОРОДСЬКА” визнане добре відомим в Україні станом на 01.03.98 для товарів 5 класу МКТП “Води мінеральні на медичні потреби” та товарів 32 класу МКТП “Мінеральні води (напої); води столові”. Це позначення було визнано добре відомим щодо заявника – Закритого акціонерного товариства “Миргородський завод мінеральних вод” (позивача у справі).

Крім того, Держдепартаментом на ім’я відповідача 2 було зареєстровано торговельну марку “МИРГОРОДСЬКА” для товарів і послуг 32 та 33 класів МКТП та видано свідоцтво України № 33640. Заявку на реєстрацію зазначеного позначення в якості торговельної марки відповідач 2 подав 26.01.99.

Спір між сторонами виник, оскільки позивач вважає, що державна реєстрація торговельної марки “МИРГОРОДСЬКА” за свідоцтвом України №33640 на ім’я відповідача 2 була здійснена з порушенням законодавства України. Позивач посилається на статтю 6bis Паризької конвенції про охорону промислової власності від 20.03.83, яка набула чинності для України 25.12.91 (далі – Паризька конвенція). Виходячи зі змісту зазначеної правової норми, країни Союзу зобов’язуються, якщо це допускається законодавством даної країни, за клопотанням зацікавленої особи відхиляти або визнавати недійсною реєстрацію і забороняти застосування товарного знака, що становить відтворення, імітацію чи переклад іншого знака, здатні викликати змішування зі знаком, що за визначенням компетентного органу країни реєстрації чи країни застосування вже є у цій країні загальновідомим як знак особи, що користується привілеями цієї Конвенції, і використовується для ідентичних або подібних продуктів.

На підставі пункту 1 статті 25 Закону України від 15.12.93 № 3689–ХІІ “Про охорону прав на знаки для товарів і послуг” (далі – Закон № 3689–ХІІ) охорона прав на добре відомий знак здійснюється згідно зі статтею 6bis Паризької конвенції та цим Законом на підставі визнання знака добре відомим Апеляційною палатою або судом.

Рішенням Апеляційної палати від 16.07.04, затвердженим наказом Держдепартаменту від 13.08.04 № 72, позначення “МИРГОРОДСЬКА” було визнано добре відомим в Україні станом на 01.03.98 для товарів 5 класу МКТП “Води мінеральні на медичні потреби” та товарів 32 класу МКТП “Мінеральні води (напої); води столові”.

Згідно з пунктом 4 статті 25 Закону № 3689–ХІІ з дати, за визначенням Апеляційної палати чи суду знак став добре відомим в Україні, йому надається правова охорона така сама, якби цей знак був заявлений на реєстрацію в Україні. При цьому вона поширюється також на товари і послуги, що не споріднені з тими, для яких знак визнано добре відомим в Україні, якщо використання цього знака іншою особою стосовно таких товарів і послуг вказуватиме на зв’язок між ними та власником добре відомого знака і його інтересам, ймовірно, буде завдано шкоди таким використанням.

Отже, колегія суддів вважає, що висновок місцевого господарського суду про те, що з 01.03.98 торговельна марка “МИРГОРОДСЬКА” є добре відомою в Україні для таких товарів, як води мінеральні на медичні потреби, мінеральні води (напої), води столові; та про те, що їй надається така сама правова охорона, як і торговельним маркам, зареєстрованим в Україні; правова охорона вказаної торговельної марки поширюється також на товари та послуги, що не споріднені з водами мінеральними на медичні потреби, мінеральними водами (напоями), водами столовими, є таким, що відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Що стосується посилань відповідача 2 на те, що Апеляційна палата не мала повноважень визнавати торговельну марку “МИРГОРОДСЬКА” добре відомою в Україні, оскільки був відсутнім Порядок визнання знаків для товарів і послуг добре відомими в Україні, та на те, що Апеляційна палата не могла визнати знак для товарів і послуг “МИРГОРОДСЬКА” добре відомим в Україні станом на 01.03.98, то колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають чинному законодавству України з огляду на наступне.

Право Апеляційної палати щодо визнання торговельних марок добре відомими в Україні передбачено статтею 25 Закону № 3689–ХІІ та деталізоване у Регламенті Апеляційної палати Державного Держдепартаменту інтелектуальної власності, затвердженому наказом Міністерства освіти і науки України від 15.09.03 № 622 (далі – Регламент).

Відповідно до пункту 1.2 Регламенту Апеляційна палата – колегіальний орган для розгляду заяв щодо визнання знака добре відомим в Україні.

На підставі пункту 2.1 Регламенту одним із завдань Апеляційної палати є колегіальний розгляд поданих до неї заяв щодо визнання знака добре відомим в Україні. Пункт 7 Регламенту визначає основні засади розгляду Апеляційною палатою заяви про визнання знака добре відомим в Україні.

Зміст пунктів 2 та 4 статті 25 Закону № 3689–ХІІ дає підстави вважати, що торговельна марка може бути визнана добре відомою в Україні з будь-якої дати, на яку наявні фактори відомості торговельної марки, визначені пунктом 2 статті 25 згаданого Закону, якщо вони є доречними.

Таким чином, посилання відповідача 2 на неможливість визнання торговельної марки “МИРГОРОДСЬКА” добре відомою станом на 01.03.98 є безпідставним.

Колегія суддів погоджується також з висновком місцевого господарського суду про те, що торговельна марка відповідача 2 за свідоцтвом України № 33640 є тотожною добре відомій торговельній марці позивача, тобто є її відтворенням.

На підставі пункту 4.3.2.4 Правил складання і подання заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Державного патентного відомства України від 02.08.95 № 116 позначення вважається тотожним з іншим позначенням, якщо воно збігається з ним у всіх елементах.

З матеріалів справи вбачається, що торговельна марка відповідача 2 за свідоцтвом України № 33640 та добре відома торговельна марка позивача збігаються в усіх елементах, тобто є тотожними.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для застосування статті 6bis Паризької конвенції, оскільки:

- торговельна марка “МИРГОРОДСЬКА” за свідоцтвом України № 33640 становить відтворення добре відомої торговельної марки “МИРГОРОДСЬКА”;

- на дату подання відповідачем 2 заявки на реєстрацію позначення “МИРГОРОДСЬКА” в якості торговельної марки торговельна марка позивача “МИРГОРОДСЬКА” вже була за визначенням компетентного органу добре відомою в Україні;

- торговельна марка відповідача 2 за свідоцтвом України № 33640 здатна викликати змішування з добре відомою торговельною маркою позивача.

Щодо посилання відповідача 2 на наявність потреби у спеціальних знаннях для вирішення справи № 12/487, колегія суддів вважає за доцільне зазначити таке.

Підставою для призначення у ході розгляду справи судової експертизи є наявність питань, що потребують спеціальних знань.

Дійсно, як вбачається зі змісту пункту 45 Рекомендації Президії Вищого господарського суду України від 10.06.04 № 04–5/1107 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних із захистом прав інтелектуальної власності”, у вирішенні спорів, пов’язаних із визнанням недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг з підстав невідповідності зареєстрованих знаків умовам надання правової охорони, судову експертизу слід призначати для з’ясування питань, що потребують спеціальних знань. Разом з тим, у згаданому пункті йдеться про те, що господарські суди не повинні встановлювати схожість знаків для товарів і послуг на власний розсуд.

Колегією суддів враховано те, що, висновок судового експерта для господарського суду не є обов’язковим і оцінюється за правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Апеляційна інстанція вважає, що, виходячи з матеріалів справи та пояснень представників сторін, суд може самостійно, оцінивши докази відповідно до статті 43 ГПК України, встановити тотожність торговельних марок, оскільки це питання не потребує спеціальних знань.

Пославшись на необхідність проведення судової експертизи, відповідач 2, між тим, оскаржив ухвалу апеляційного господарського суду про призначення судової експертизи, не оплатив вартість експертного дослідження, що свідчить про непослідовність позиції апелянта щодо необхідності застосування спеціальних знань.

Доводи відповідача 2 щодо неправильного розподілу судових витрат місцевим господарським судом та неповідомлення про час та місце розгляду справи спростовуються наступним.

Виходячи з вимог статті 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору.

Пунктом 49 Рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 10.06.04 № 04-5/1107 “Про деякі питання практики вирішення спорів, пов’язаних із захистом прав інтелектуальної власності” визначено, що за змістом статті 49 ГПК України у разі задоволення позову про визнання свідоцтва на знак недійсним повністю або частково суд не має права покладати сплату державного мита та інших судових витрат на Держдепартамент, якщо останнього було залучено до участі у справі як одного з відповідачів, а видачу відповідного свідоцтва здійснено ним згідно з чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи № 12/487 та винесення рішення, що оскаржується, у місцевого господарського суду не було підстав відкладати розгляд справи № 12/487, оскільки повідомлення відповідача 2 про час та місце судового засідання було здійснено належним чином.

Відповідно до статті 75 ГПК України неподання відповідачем відзиву на позов не перешкоджає розгляду справи, яку може бути розглянуто за наявними матеріалами.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 24.12.04 у справі № 12/487залишити без змін, а апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства “Миргородський завод продтоварів “Калинка” – без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Григорович О.М.

Судді                                                                                          Гольцова Л.А.

Рябуха В.І.