ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

від "14" квітня 2006 р. по справі № 04/38-38.1

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м.Київ

до Відкритого акціонерного товариства "Волиньгаз", м.Луцьк

про стягнення 7 059 319,92грн.

Головуючий суддя: Філатова С.Т.

Судді: Кравчук А.М.

ОСОБА_1

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_2В, дов №318/102 від 29.12.2005р.

від відповідача: ОСОБА_3, дов. №2/1-85 від 13.01.2006р.

Справа передана на новий розгляд згідно постанови Вищого господарського суду України від 18.10.2005р. по справі №7/142-38.1.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін розяснено право відводу суддів. Відводу суддям заявлено не було. В судовому засіданні учасникам судового процесу на підставі ст. 22 ГПК України було розяснено їх процесуальні права та обовязки.

СУТЬ СПОРУ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Волиньгаз" про стягнення 7 059 319,92грн., в т.ч. 5 145 984,74грн. заборгованості по оплаті поставленого в 2001р. для потреб населення природного газу, 721 353,85грн. пені за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за період з 25.03.2003р. до 25.03.2004р., 360 218,93грн. штрафу у відповідності до ст.230 ГК України за прострочення грошового зобовязання понад 30 днів; 492 497,92грн. інфляційних донарахувань за період з 01.01.2002р. по 01.03.2004р. та 339 264,48грн. річних за період з 11.01.2002р. по 25.03.2004р. згідно ст.214 ЦК УРСР, ст.625 ЦК України.

В обґрунтування пред'явлених до ВАТ "Волиньгаз" позовних вимог ДК „Газ України" НАК „Нафтогаз України" посилається на договір №10/16-1468 про постачання природного газу, укладений 25 грудня 2000 року між Дочірньою компанією „Торговий дім „Газ України" Національної акціонерної компанії „Нафтогаз України" і Відкритим акціонерним товариством „Волиньгаз", у відповідності до якого відповідачу в 2001 році здійснювалось постачання природного газу для потреб населення, отримання природного газу товариством „Волиньгаз" і не проведення при цьому останнім всіх належних розрахунків, проведення реорганізації ДК „Торговий дім „Газ України", створення у зв'язку з цим юридичної особи - правонаступника реорганізованої компанії та перехід від останньої до ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" права кредитора по стягненню з ВАТ "Волиньгаз" заборгованості за поставлений вказаному товариству у 2001 році природний газ.

Ухвалою суду від 28.03.2006р. позивача було зобовязано надати суду загальну суму надходження коштів в 2001-2006р.р. за газ, спожитий населенням по ВАТ "Волиньгаз" (по роках); пояснення до розрахунку основного боргу щодо зарахування надходжень в 2001р. в погашення боргу за 2000р., підстави зарахування коштів (по розрахунку) по алгоритму включно по вересень 2002р., докази в підтвердження надходження коштів згідно алгоритму за 05.09.2002р., 06.09.2002р., 09.09.2002р., 18.09.02р. (зазначені в розрахунку). Вимоги суду належним чином не виконані.

Представником позивача в судовому засіданні 11.04.2006р. були надані копії банківських виписок від 05.09.-18.09.2002р. та компютерні роздруковки розрахунків (Т.3 а.с.2) , не підписані і незавірені, що не можуть бути прийняті судом як докази, оскільки не відповідають вимогам ст.36 ГПК України.

В судовому засіданні представник ДК „Газ України" пред'явлені до ВАТ „Волиньгаз" позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити останні у повному обсязі.

Відповідач у відзивах №2/1-928 від 18.05.2004р., №2/1-236 від 14.02.2005р., №2/1-814 від 24.03.2006р., №2/1-891 від 31.03.2006р. на позовну заяву та представник ВАТ "Волиньгаз" в судовому засіданні з приводу пред'явлених до товариства позовних вимог заперечили, мотивуючи тим, що відповідно до п.5.1 договору №10/16-1468 від 25 грудня 2000 року з протоколом узгодження розбіжностей між ДК «Торговий дім «Газ України» і ВАТ «Волиньгаз», оплата за газ здійснюється грошовими коштами кожного робочого дня з розподільчого рахунку, згідно алгоритму, затвердженого Постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759. Тобто, і договором, і законодавством передбачений єдиний порядок розрахунків за постачання природного газу для потреб населення, шляхом перерахування коштів з розподільного рахунку відповідно до Алгоритму, при цьому в Алгоритмі визначається три підприємства ( в т.ч. і ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України»), які повинні одержувати кошти за природний газ. Якщо коштів, які надходять з розподільного рахунку, не достатньо для оплати вартості природного газу, який в свій час був поставлений позивачем для потреб населення, це не може бути підставою для стягнення неоплаченого населенням природного газу з ВАТ «Волиньгаз», оскільки ВАТ «Волиньгаз» відповідно до чинного законодавства, яке регулює питання постачання та оплати природного газу для потреб населення, не є власником та не розпоряджається коштами, які надходять на розподільний рахунок, відповідно, не може нести відповідальності за проведення розрахунків. Таким чином, товариство не має можливості здійснювати розрахунки за поставлений населенню природний газ самостійно, так як не є власником коштів, що надходять на розподільний рахунок від населення і перерахунок цих коштів постачальнику проводиться відповідно до порядку, встановленого Постановою КМУ і НБУ від 13.11.1998р. №1785 «Про вдосконалення розрахунків за спожитий природний газ» із змінами та доповненнями, внесеними Постановою КМУ і НБУ від 27.05.2000р. № 840, і ніяких порушень щодо оплати за поставлений населенню газ з боку ВАТ «Волиньгаз» немає.

Крім того, позивачем ДК «Газ України» кошти, що надходили в 2001р. згідно умов договору та алгоритму в рахунок оплати за спожитий населенням природний газ, безпідставно зараховувались в рахунок оплати газу, спожитого населенням у 2000р. Так, протягом 2001р. було зараховано в оплату за 2000р. 11 530 318,45грн.

Стверджує відсутність боргу за спожитий в 2001році газ, посилаючись на інформацію про розрахунок газу і проплати по ВАТ "Волиньгаз" за природний газ по населенню за 2001рік по договору №10/16-1468 від 25.12.2000року, а саме: надходження коштів по алгоритму в сумі 19368702,30грн. та субвенції в сумі 18187141,35грн. (реєстраційні виписки та протоколи - реєстри знаходяться в матеріалах справи (т.3 а.с. 1-67)

В підтвердження відсутності боргових зобовязань надає довідку щодо субвенцій, які проведені по спецрахунку в 2001році, довідки про реструктуризований населенню борг, довідку Волинського головного регіонального управління "Приватбанк" №13.1.1.0/01-3221 від 11.04.2006р. про перерахування коштів з розподільчого рахунку ВАТ "Волиньгаз" на ДК «Торговий дім «Газ України» та ДК «Газ України» в 2001 році.

Стверджує пропуск строку позовної давності по вимозі про стягнення боргу за січень-березень 2001р. та неустойки (штрафу, пені) та безпідставність вимоги про стягнення штрафу в силу п.5 Прикінцевих положень ГК України, якими визначено, що відповідальність за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов'язань застосовуються у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями.

Розгляд спору відкладався та в судовому засіданні 11.04.2006р. було оголошено перерву до 11.04.2006р. до 17-00год. для представлення додаткових доказів по справі та до 17.04.2006р. до 12-00год. для підготовки повного тексту рішення на вимогу позивача.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

встановив:

25 грудня 2000 року між Дочірньою компанією Торговий дім Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України і Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації „Волиньгаз було укладено договір №10/16-1468 на постачання природного газу для потреб населення. Зазначену угоду відповідачем було підписано з протоколом розбіжностей.

На виконання умов зазначеного договору ВАТ Волиньгаз впродовж 2001 року отримав від ДК Торговий дім Газ України (впродовж січня-березня місяців 2001 року), а після проведення реорганізації компанії у ДК Газ України від останньої (впродовж квітня-грудня 2001 року) природного газу в обємі 321786,160 тис. куб.м. вартістю 36744681,98 грн.

Постачання відповідачеві природного газу у визначеній величині підтверджується долученими до матеріалів справи актами подачі-приймання природного газу за січень-грудень місяці 2001 року.

Згідно даних позивача, визначених останнім у позовній заяві, ВАТ Волиньгаз проведено розрахунків з ДК Газ України, спрямованих на оплату поставленого в 2001 році природного газу на суму 31598697,24 грн., що спричинило звернення позивача до господарського суду з позовом про примусове стягнення на його користь з відповідача суми заборгованості та штрафних санкцій.

Розглянувши предявлені позивачем до відповідача позовні вимоги, господарський суд дійшов висновку про безпідставність останніх та необхідність відмови ДК Газ України у їх задоволенні з наступних підстав:

Відповідно до ст.4 ЦК УРСР (що діяв на час виникнення спірних правовідносин), ст. 144 Господарського кодексу України, п.4 Прикінцевих положень ГК України, майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до ст.151 ЦК УРСР, ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.161, 162 ЦК УРСР, ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем договір був підписаний з протоколом розбіжностей щодо порядку розрахунків.

Сторонами розбіжності за договором від 25.12.2000р. №10/16-1468 було погоджено шляхом підписання протоколу узгодження розбіжностей від 06.02.2001р. до договору на постачання природного газу.

У відповідності до зазначеного протоколу сторонами було погоджено наступний порядок проведення ВАТ Волиньгаз розрахунків за отриманий природний газ: оплата за газ здійснюється грошовими коштами кожного робочого дня з розподільчого рахунку, згідно алгоритму, затвердженого Постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759. Остаточний розрахунок за фактично спожитий газ Покупець здійснює до десятого числа, наступного за звітним місяця.

Крім того, згідно додаткової угоди №1 від 01.10.2001р., сторони домовились, що однією із форм розрахунків за даним договором є оплата згідно з Порядком перерахування субвенцій на фінансування пільг та субсидій і населенню на оплату електроенергії, природного та скрапленого ту і житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою КМУ від 24 січня 2001р. № 52.

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України №759 від 12.07.2000р. було затверджено Алгоритм розподілу коштів, що надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств НАК "Нафтогаз України" за поставлений природний газ.

Згідно з його преамбулою, Алгоритм визначає послідовність дій підприємств та банків, що їх обслуговують, при надходженні коштів на розподільні рахунки підприємств за поставлений природний газ.

Відповідно до п.5 Алгоритму, кошти, які надходять на розподільні рахунки газозбутових підприємств, того ж дня перераховуються уповноваженими банками: на поточні рахунки газозбутових підприємств в частині оплати за надані послуги з транспортування та постачання газу споживачам відповідно до тарифів, затверджених в установленому порядку.

Відповідно до п.п.5, 8 Порядку розподілу коштів, що надходять за використаний природний газ на розподільні та консолідований розподільний рахунки, відкриті газозбутовим та газотранспортним підприємствам Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та дочірній компанії "Торговий дім "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", кошти того ж самого дня перераховуються уповноваженими банками на консолідований розподільний рахунок Відповідача, при цьому базою розподілу коштів є рівень сплат грошима за газ, використаний усіма категоріями споживачів, за попередній місяць. Рівень сплати визначається шляхом співставлення належних до сплати сум та фактично отриманих грошей.

Тобто, розрахунки із Відповідачем за поставлений газ мають здійснюватися шляхом щоденного перерахування банками отриманих від споживачів у якості сплати за поставлений газ грошових сум, як передбачено договором. Остаточний розрахунок - до десятого числа, наступного за звітним місяця.

Позиція позивача щодо визначення та обґрунтування ціни позову, предявленого до ВАТ Волиньгаз не відповідає узгодженому сторонами порядку розрахунку, а саме:

Із розрахунку позивача (Т.1 а.с. 16-20) не вбачається надходження коштів на розподільний рахунок по алгоритму до серпня 2001р., що суперечить самому Алгоритму, затв. Постановою НКРЕ №759 від 12.07.2000р., що передбачає щоденне перерахування коштів банком, і спростовується довідкою ВГРУ "ПриватБанку" №13.1.1.0/01-3221 від 11.04.2006р., меморіальними ордерами про розподіл виручки за природний газ відповідно до Алгоритму (Т.2 а.с 46-116), а також складеної Відповідачем на підставі вказаних даних Інформації про розрахунок і проплати по ВАТ «Волиньгаз» за природний газ по населенню за 2001 рік по Договору №10/16-1468 від 25.12.2000р.

Як вбачається із доданої до відзиву №2/1-891 від 31.03.06р. довідки ВАТ "Волиньгаз" №2/1-937 від 10.04.06р. за період з 2001р. по 2005р. загальна сума надходжень на розподільний рахунок ВАТ "Волиньгаз" за спожитий природний газ населенням становить 210052121,68грв. Сума перерахованих коштів за природний газ з розподільного рахунку на рахунок ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" складає 116834264,49грв. (відповідно до алгоритму розподілу коштів , затвердженого постановою НКРЕ від 12.07.2000р. №759).

Згідно довідки Волинського головного регіонального управління "Приватбанк" №13.1.1.0/01-3221 від 11.04.2006р. на рахунок ДК "Газ України НАК "Нафтогаз України" (код 31301827) за період з 01.01.2001 року по 31.12.2001 року з розподільчого рахунку ВАТ "Волиньгаз" перераховано - 10 781 832 (десять мільйонів сімсот вісімдесят одна тисяча вісімсот тридцять дві) гривні 45 копійок; на рахунок Торгового дому "Газ України"(код 30167050) за період з 01.01.2001 року по 31.12.2001 року з розподільчого рахунку ВАТ "Волиньгаз" перераховано - 9 066 308 (девять мільйонів шістдесят шість тисяч триста вісім) гривень 95 копійок.

Із меморіальних ордерів (Т.2 а.с. 46-116) вбачається, що кошти по алгоритму надходили протягом всіх місяців 2001 року, а, не як зазначає позивач в розрахунку, з серпня місяця 2001року.

Дані позивача щодо оплат згідно ст. 49 ЗУ "Про держбюджет України", що надійшли в 2001 році не відповідають даним реєстраційних виписок та протоколів - реєстрів (підписаних і ДК "Газ України") та доданих до матеріалів справи (Т.3 а.с.1-67).

Не доведена позивачем і правомірність покриття боргу за минулий період (2000 рік) коштами, що надійшли від населення по алгоритму в 2001 році.

До того ж, посилка представника позивача в судовому засіданні на зарахування коштів, що надійшли від населення в 2001р. в рахунок погашення заборгованості 2000 року в сумі 11 530 318,45грн. фактично спростовує порядок розрахунків, визначений договором (остаточний розрахунок до десятого числа місяця, наступного за звітним), і, водночас, не доводить підставності незарахування в подальшому коштів, що надходили від населення по реструктуризованим боргам відповідно до ЗУ "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" №554-ІV від 20.02.2003р., ст.1 якого передбачено, що заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання тощо) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася на дату набрання ним чинності цим законом перед надавачами житло-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації.

Відповідач в підтвердження реструктуризації боргів населення надав довідку Місцевого обчислювального центру №98 від 15.03.2006р., згідно якої із реструктуризованого боргу на суму 1 184 200 грн. було сплачено 81 300 грн. та довідки про реструктуризацію боргів по ВАТ "Волиньгаз" на суму 2 668 871,86грн.

Крім того, позивач не довів належними засобами доказування, передачу йому дебіторської заборгованості за поставлений в січні-березні 2001р. ДК "Торговий дім "Газ України" природний газ, виходячи з такого:

Відповідно до діючого на момент реорганізації ДК "Торговий дім "Газ України" п. 4 ст.34 Закону України "Про підприємства в Україні" та згідно ст. 22 Закону України "Про господарські товариства", підприємство вважається реорганізованим з моменту виключення його з державного реєстру України (господарське товариство - з моменту внесення запису про припинення його діяльності до державного реєстру) виключно у випадку злиття, поділу, приєднання підприємств, при цьому момент переходу майна та відповідних прав і обов'язків до нових підприємств визначається днем підписання передавального або розподільчого акту чи балансу (ч. 2 ст. 37 ЦК УРСР).

Із представлених матеріалів вбачається, що 01.05.2001р. між ДК "Торговий дім "Газ України" та ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" було складено передаточний баланс станом на 01.05.2001р.

Відповідно до Наказу "Нафтогаз України" №14 від 18.01.2001р. генерального директора ДК "Торговий дім "Газ України" було зобов'язано провести інвентаризацію майна, дебіторської та кредиторської заборгованості, скласти передаточний баланс, при цьому достовірність статей такого балансу повинна була бути підтверджена відповідним аудиторським висновком.

Як вбачається з Аудиторського висновку про достовірність статей зведеного передаточного балансу ДК "Торговий Дім "Газ України" станом на 30.04.2001р., складеного 14.12.2001р. Аудиторською компанією "УПК-Аудит Лтд", в процесі проведення аудиторської перевірки щодо достовірності даних передаточного балансу, аудиторами висловлено невпевненість щодо достовірності даних про дебіторську заборгованість ДК "Торговий дім "Газ України" через низький рівень її підтвердження даними інвентаризації активів на момент складання передаточного балансу, а тому аудитори не змогли підтвердити достовірність даних активу балансу через недоліки в документальному забезпеченні записів бухгалтерського обліку та порушення методології відображення господарських операцій, в т.ч. і по рядку 160 балансу "Дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги". В зв'язку з цим аудитори дійшли висновку, що інформація, представлена в згаданому вище зведеному передаточному балансі ДК "Торговий дім "Газ України" станом на 30.04.2001р. може бути підставою для прийняття управлінських рішень лише в частині статей, підтверджених в ході аудиту (Т.3 а.с. 68-70).

За таких обставин у суду не має підстав дійти висновку про підставність дебіторської заборгованості перед ВАТ "Волиньгаз" за поставлений станом на 01.04.2004р. природний газ для населення, оскільки такі дані не підтверджені відповідними документами бухгалтерського обліку передачі заборгованості в процесі реорганізації, і Аудиторським висновком, як це вимагалося відповідно до розпорядчих документів власника.

Розрахунок позивача не обгрунтований відповідними документами, вимоги суду щодо представлення доказів (ухвала суду від 28.09.2006р.) не виконані. Представлені позивачем 11.04.2006р. роздруковки розрахунків не підписані, не завірені і не можуть бути прийняті судом до уваги в силу ст.36 ГПК України.

Позивач також не довів правомочність застосування статті 214 ЦК України в частині стягнення з відповідача індексу інфляції і трьох процентів річних за період до 2004р., виходячи з того, що ці правовідносини виникли з прострочення виконання грошового зобовязання повязаного з оплатою населенням комунальних послуг, а саме:

Законом України «Про внесення зміни до статті 214 Цивільного кодексу Української РСР» (Закон від 8 жовтня 1999 року - № 1136-ХІУ, Відомості Верховної ОСОБА_2 (ВВР), 1999, № 48, ст. 420) стаття 214 Цивільного кодексу Української РСР " (1540-06) викладена в такій редакції:

«Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів».

У прикінцевих положеннях передбачено, що цей Закон не поширюється на правовідносини, що виникають з прострочення виконання грошового зобов'язання, пов'язаного з оплатою населенням комунальних послуг.

В даному випадку заборгованість виникла внаслідок прострочення оплати населенням комунальних послуг (спожитого газу) та реструктуризації боргів населення.

На вказане звернув увагу Верховний суд України у постанові судової палати господарських справ від 29.06.2004р. (Практика розгляду господарських спорів судами України. Довідник на 2005 рік).

Із змісту статей 256, 257 Цивільного кодексу України випливає, що особа може звернутися до суду про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років.

Відповідно до п. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до господарського суду з позовною заявою №31/10-3277від 09.04.2004р., зазначаючи при цьому, що заборгованість ВАТ Волиньгаз перед ДК Газ України НАК Нафтогаз України складає 5145984 грн. 74 коп. та складається із заборгованості, що виникла внаслідок неоплати природного газу поставленого впродовж 2001 року, позивачем у встановленому законодавством порядку не обґрунтовані підстави пропуску ДК Газ України встановлених законодавством загальних строків позовної давності (ст. 256, 257 Цивільного кодексу України), зокрема, в частині стягнення суми заборгованості за січень-березень місяці 2001 року (перебіг строку позовної давності в цій частині позовних вимог розпочинався для позивача відповідно 10 числа лютого, березня, квітня місяців 2001 року, а закінчувався відповідно 10 числа лютого, березня, квітня місяців 2004 року).

Беручи до уваги, що позовну заяву до господарського суду позивачем було направлено 13 квітня 2004 року, про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті, а також враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позивачем в цій частині позовних вимог порушено трьохрічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України, що у відповідності до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови останньому у позові в цій частині вимог.

Про застосування строку позовної давності відповідачем заявлено у відзиві №2/1-891 від 31.03.2006р.

Позивачем не заявлено відповідного клопотання про відновлення судом пропущених позивачем строків позовної давності.

Водночас суд вважає, що так як штраф та пеня є неустойкою відповідно до положень Цивільного кодексу УРСР та ЦК України або штрафною санкцією відповідно до Господарського кодексу України, на стягнення яких за позовами розповсюджується скорочені строки позовної давності у шість місяців (ст.72 ЦК УРСР), то строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки, як спосіб забезпечення зобовязання, щодо оплати поставленого у 2001році природного газу, закінчився до предявлення позову, що є підставою для відмови у позові в цій частині (ч.1 ст.80 ЦК УРСР).

Крім того, вимога щодо стягнення штрафу згідно ч.2 ст.231 ГК України суперечить п.5 Прикінцевих положень ГК України, якими визначено, що відповідальність за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобовязань застосовується у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності зазначеними положеннями.

Враховуючи недоведеність позивачем належними доказами суми заборгованості за січень-березень 2001 року, переданої ДК "Торговий дім "Газ України", недоведеність основної суми боргу, пропуском строку позовної давності по вимозі за період з січня по березень 2001р. та стягненні пені, в задоволені позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 107, 257, 261, 267, 509, 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 36, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Волиньгаз про стягнення 7059319,92 грн. відмовити.

Головуючий суддя: Філатова С.Т

Судді Кравчук А.М.

ОСОБА_1

Повний текст рішення підписано

17.04.2006р.