КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2006                                                                                           № 18/153

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин Н.В.

суддів:                                         Данилової Т.Б.

Студенця В.І.

при секретарі:                              Кулачок О.А.

За участю представників:

від позивача -Куликов О.М. ( дов. № 222 від 09.06.06)

від відповідача – не з’явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ЗАТ "Страхова компанія "Україна"

на рішення Господарського суду м.Києва від 22.06.2006

у справі № 18/153 (Мандриченко О.В.)

за позовом                               Приватне підприємство "Творчо-виробнича майстерня архітектурного проектування "БББ"

до                                                   ЗАТ "Страхова компанія "Україна"

про                                                  визнання неправомірним рішення страховика та стягнення 96417,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2006 у справі № 18/153 позов задоволено частково; визнано недійсним наказ Закритого акціонерного товариства “Страхова компанія “Україна” (далі - ЗАТ “Страхова компанія “Україна”) №59 – ВК від 30.12.2005 “Про скасування страхового акту”; стягнуто з ЗАТ “Страхова компанія “Україна” на користь Приватного підприємства “Творчо – виробнича майстерня архітектурного проектування “БББ” (далі - ПП “Творчо – виробнича майстерня архітектурного проектування “БББ”) суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 72027,01 грн., 372,96 грн. трьох процентів річних з простроченої суми, 7109,97 грн. пені, 795,14 витрат по сплаті державного мита та 117,73 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2006 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального, процесуального права та неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце судового засідання по розгляду апеляційної скарги, явка представників сторін у засіданні апеляційної інстанції не визнана обов’язковою, колегія вважає можливим здійснити перевірку рішення Господарського суду Києва за наявними у справі матеріалами без представника відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів встановила наступне:

Сторони уклали договір №128/06/04 від 15.04.2004 р. добровільного страхування наземного транспорту (далі – Договір), відповідно до якого відповідач прийняв під страховий захист майнові інтереси позивача, пов’язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом позивача, а саме, автомобілем марки “Опель Зафіра”, державний номер 029-20 СВ.

Відповідно до пункту 2.1. Договору відповідач за договором здійснює страхування майнових інтересів позивача на випадок пошкодження або втрати ТЗ внаслідок: угону, крадіжки, незаконного привласнення, пограбування, неправочинного використовування неповноважною особою (виключно на території України); ДТП; стихійного лиха - удару блискавки, каменепаду, зсуву ґрунту, завалу гірською породою, лавини, граду, урагану, тайфуну, цунамі, повені, паводка, завалу снігом; пожежі або вибуху; нападу тварин (свійських або диких); зловмисних або навмисних дій третіх осіб.

23.02.2005 р. сталася дорожньо – транспортна пригода (далі – ДТП) внаслідок якої автомобіль марки “Опель Зафіра” отримав механічні пошкодження.

За результатами ДТП на підставі Акту автотоварознавчого дослідження від 14.03.2005р. відповідачем був складений страховий акт №128/06/04 від 06.04.2005р., в якому зазначено, що сума збитку згідно з дефектною відомістю огляду транспортного засобу за винятком безумовної франшизи становить 90 599,73 грн.

Згідно додатку до страхового акту №128/06/04 від 17.05.2005р., сума збитку становить 91 099,73 грн.

Посилаючись на п. 5.13.3. Договору позивач звернувся до відповідача з претензією №155 від 28.04.2005р., в якій зазначив зважати дану претензію за письмову відмову від прав на застрахований автомобіль відповідно та сплатити на користь позивача 121039,27грн.

Відповідач у листі №648 від 13.05.2005 р. повідомив позивача про те, що пошкоджений автомобіль марки “Опель Зафіра” є можливість відновити до стану на момент скоєння ДТП та запропонував перевезти пошкоджений автомобіль на СТО в м. Києві та за рахунок відповідача здійснити оплату ремонту автомобіля в межах матеріального збитку за вирахуванням безумовної франшизи.

Позивачем було відхилено пропозицію відповідача додатоком до претензії №178 від 29.05.2005р., в якому зазначено те, що укладення договору на ремонт і оплата ремонту відповідачем за рахунок страхового відшкодування є грубим порушенням законодавства України про страхову діяльність.

30.12.2005 р. відповідачем виданий наказ №59-ВК “Про скасування страхового акту”, відповідно до якого скасований страховий акт відповідача №128/06/04 від 06.04.2005 р. та додаток від 17.05.2005 р. до страхового акту №128/06/04 від 06.04.2005 р.

Також між сторонами був укладений договір №129/НСВ/04 від 15.04.2004 р. обов’язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, предметом якого є страхування від нещасного випадку на транспорті працівника позивача - Бережного Михайла Володимировича (23.10.1967 року народження; адреса: м. Суми, вул. Черепіна, 80/6, кв. 66).

Однак, оскільки ані страхувальник, ані потерпіла особа – водій Бережний М.В. за відшкодуванням шкоди від нещасного випадку в сумі 187,00 грн. до позивача не звертались, судом першої інстанції в задоволенні цих позовних вимог відмовлено. Рішення суду в цій частині не оскаржене.

Договором страхування №128/06/04, відповідно до частини 1 статті 16 Закону України “Про страхування”, визнається письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов’язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов’язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що загальна страхова сума за договором складає 121 145,00грн.

Пунктом 4.1. договору визначені зобов’язання страховика (відповідача) за договором страхування №128/06/04, до яких, зокрема, відносяться: при настанні страхового випадку страховик зобов’язаний вирішити питання щодо виплати страхового відшкодування протягом 15 робочих днів з дня подання страхувальником усіх документів, передбачених п. 5.1. договору; у випадку прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, страховик зобов’язаний письмово повідомити про це страхувальника протягом 15 робочих днів з дня подання страхувальником відповідних документів, з обґрунтуванням причин відмови.

В п. 5.13.1. договору страхування №128/06/04 зазначено, що на підставі поданих документів страховик складає страховий акт (аварійний сертифікат), в якому зазначаються (додаються) результати огляду пошкодженого ТЗ, інші документи, розрахунки страхового відшкодування, а також рішення страховика щодо його виплати.

А п. 5.13.3. договору страхування №128/06/04 передбачає, що страхувальник має право, якщо збиток оцінюється в 70% та більше від страхової суми за договором, звернутися до страховика з відмовою від своїх прав на застрахований ТЗ з метою одержання страхового відшкодування у повному обсязі.

У випадку, якщо страховик приймає відмову страхувальника, він виплачує страхове відшкодування у розмірі страхової суми за винятком встановленої безумовної франшизи, при цьому страхувальник передає право власності на пошкоджений ТЗ (агрегат, деталь) страховику, при чому страхове відшкодування виплачується після виконання зазначеної вище умови.

Позивач скористався своїм правом, керуючись п. 5.13.3 Договору, направивши відповідачу претензію – відмову №155 від 28.04.2005р.

Але відповідач листом №648 від 13.05.2005р. не прийняв відмову позивача від прав на . застрахований автомобіль.

Наведені вище обставини свідчать про те, що у разі неприйняття відмови позивача від прав на застрахований автомобіль, відповідач зобов’язаний сплатити на користь позивача страхове відшкодування в порядку та на умовах, визначених договором страхування №128/06/04.

Відповідно до акту автотоварознавчого дослідження від 14.03.2005 р., який був складений консультативно-експертним центром “Фірма “Ікар ВМЗ Сервіс”, визначений розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки “Опель Зафіра”, у сумі 91 205,46 грн. З урахуванням безумовної франшизи у розмірі 0,5%, встановленої п. 3.7. Договору, та враховуючи вимоги п. 3.3. Договору, розмір страхового відшкодування складає 91099,73 грн., що підтверджується страховим актом.

Тобто згідно з п. 4.1. Договору, відповідач зобов’язаний був сплатити на користь позивача страхове відшкодування у сумі 91 099,73 грн. протягом 15 робочих днів з дня подання страхувальником усіх документів.

Відповідно до, платіжних доручень №3 від червня 2005 року на суму 15000,090 грн. та №10 від 28.04.2005 р. на суму 5000.00 грн. відповідачем частково сплачене страхове відшкодування у розмірі 20000,00 грн.

Тобто сума боргу відповідача перед позивачем у вигляді несплаченого страхового відшкодування становить 71 099,73 грн.

В абзаці 1 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, зазначено що, суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 2 статті 193 Господарського кодексу України, визначає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов’язання. враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов’язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 8.2. Договору передбачає, що за прострочку виконання грошових зобов’язань позивачем нараховується пеня в розмірі 0,5 % простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше ніж 10% суми боргу, що становить суму 7 109,97 грн.

Відповідно до п. 3 частини 1 статті 20 Закону України “Про страхування” страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання. В статті 992 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов’язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

При визначенні суми боргу позивач керувався розрахунком 71 099,73 грн. основного боргу, 927,28 грн. інфляційних втрат та 372,96 грн. трьох процентів річних з простроченої суми, тобто загальна сума 72399,97 грн..

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

30.12.2005 р. відповідачем виданий наказ №59-ВК “Про скасування страхового акту”, згідно з яким скасований страховий акт №128/06/04 від 06.04.2005 р. та додаток до нього від 17.05.2005 р.

Відповідно до статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Частина 1 статті 25 Закону України “Про страхування” встановлює, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За змістом наказу відповідача №59-ВК від 30.12.2005р. страховий акт та додаток до нього скасовані на підставі того, що проведений розрахунок суми страхового відшкодування не відповідає вимогам договору №128/06/04 від 15.04.2004 р., а саме п. 5.13.3., відповідно до якого у разі оцінення збитку у розмірі 70% та більше у страхувальника виникає право звернутися до страховика з відмовою від своїх прав на застрахований транспортний засіб з метою отримання страхового відшкодування у повному обсязі, а у страховика - право прийняти таку відмову чи ні.

Розрахунок суми страхового відшкодування, визначений у страховому акті №128/06/04 від 06.04.2005 р. та додатку до нього від 17.05.2006 р., здійснений відповідно до п. 5.7. договору страхування №128/06/04 (з вирахування безумовної франшизи та додаванням витрат, пов’язаних з рятуванням автомобіля та запобіганням його подальшого пошкодження у сумі 500,00 грн., передбачених п. 3.3. договору страхування).

Тому розмір страхового відшкодування визначений відповідачем відповідно до вимог договору страхування.

Відповідачем на користь позивача було частково виплачене страхове відшкодування у розмірі 20 000,00 грн. При цьому, у призначенні платежу платіжних доручень, згідно з якими грошові кошти перераховувались на користь позивача - було зазначено, що страхове відшкодування здійснюється відповідно до страхового акту №128/06/04 від 06.04.2005 р., що свідчить про згоду страховика з сумою страхового відшкодування, визначеною у страховому акті №128/06/04 від 06.04.2005 р. та додатку до нього від 17.05.2005 р.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов‘язковий характер для суб’єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов’язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв’язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Зважаючи на вище зазначене відповідачем безпідставно було видано наказ №59-ВК, яким скасовано страховий акт та додаток до нього, у зв’язку з чим порушино право позивача на отримання страхового відшкодування.

При прийнятті відповідачем наказу №59-ВК від 30.12.2005 р. “Про скасування страхового акту” останнім порушені також вимоги частин 1-3 статті 13 Цивільного кодексу України, згідно з якою цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов’язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, тому судом першої інстанції обґрунтовано визнано недійсним наказ ЗАТ “Страхова компанія “Україна” №59-ВК від 30.12.2005р. “Про скасування страхового акту”.

Суд першої інстанції правомірно припинив провадження на підставі пункту 1 статті 80 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, щодо позовних вимог позивача в частині визнання неправомірним рішення відповідача за договором страхування №128/06/04 від 15.04.2004 р., що викладене у листі за №648 від 13.05.2005р. щодо ремонту пошкодженого автомобіля і спрямування решти страхового відшкодування особі, що не визначена у цьому договорі, оскільки не підлягають розгляду господарськими судами вимоги про визнання недійсним листів.

15.04.2004р. між сторонами був укладений договір обов’язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті №129/НСВ/04, предметом якого є страхування від нещасного випадку на транспорті працівника позивача Бережного Михайла Володимировича.

Відповідно до п. 2.2. договору страховими випадками за договором є: загибель або смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку на транспорті; одержання застрахованою особою травми внаслідок нещасного випадку на транспорті при встановленні йому інвалідності; тимчасова втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті.

Підпунктом а) пункту 7.2. договору страхування №129/НСВ/04 передбачено, що для одержання страхової виплати, у зв’язку з одержанням інвалідності або при тимчасовій втраті працездатності застрахований надає страховику: заяву на здійснення страхової виплати; акт про нещасний випадок (форма Н-1); медичну довідку про термін тимчасової втрати працездатності: довідку спеціалізованих установ про встановлення інвалідності; оригінал; договору страхування або його дублікат.

Про те, а ні позивачем, ні застрахованою особою не були виконані умови пункту 7.2. договору страхування №129/НСВ/04, за умовами виконання якого може здійснюватися страхова виплата, а тому у відповідача відсутні правові підстави для виплати страхового відшкодування вигодонабувачеві за вищезазначеним договором.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду м. Києва по даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам справи і матеріалам справи та підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м Києва від          22.06.2006 у справі № 18/153 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.          Матеріали справи № 18/153 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин Н.В.

Судді                                                                                          Данилова Т.Б. (переведена)

Студенець В.І.

04.10.06 (відправлено)