КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2006                                                                                           № 18/155

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин Н.В.

суддів:                                         Данилової Т.Б.

Бившевої Л.І.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -не з’явився,

від відповідача -Кулєшов В.Л. (дов. б/н. від 21.03.06р.)

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Український кредитний банк"

на рішення Господарського суду м.Києва від 19.04.2006

у справі № 18/155 (Мандриченко О.В.)

за позовом                               Відкритого акціонерного товариства "Тернопільобленерго"

до                                                   Закритого акціонерного товариства "Український кредитний банк"

про                                                  стягнення 3000000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2006р. у справі № 18/155 позов задоволено, стягнуто з ЗАТ “Український кредитний банк” на користь ВАТ “Тернопільобленерго” 3000000,00 грн. основного боргу, 25500,00 грн. витрат по сплаті держмита та 118 грн. витрат на інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідачем в порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору взяті на себе зобов’язання належним чином не виконано, грошові кошти, які були перераховані згідно договору про доміциляцію векселів № 02В від 15.03.1999р., на вимогу позивача не повернуто.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд, скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 19.04.2006р. по справі № 18/155 та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі ЗАТ “Український кредитний банк” посилається на те, що в порушення ст. 87 Господарського процесуального кодексу України Господарським судом м. Києва його не було належним чином повідомлено про час та місце судового засідання, оскільки ухвалу Господарського суду м. Києва від 05.04.2006р. про відкладення розгляду справи та призначення нового судового засідання ЗАТ “Український кредитний банк” не отримувало.

Також, апелянт вважає, що позовні вимоги ВАТ “Тернопільобленерго” є необгрунтованими, оскільки зобов’язання повернути перераховані для здійснення платежів за векселями позивачем відповідачу грошові кошти взагалі не передбачено умовами укладеного між ними договору, договір не розірвано. Отже у позивача немає жодних правових підстав вимагати в порушення умов договору та чинного законодавства України від відповідача повернення коштів в сумі 3000000,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з’явився.

Позивач ВАТ “Тернопільобленерго” та відповідач ЗАТ “Український кредитний банк” подали клопотання про перенесення розгляду апеляційної скарги, оскільки сторони дійшли згоди щодо вирішення спору шляхом укладення мирової угоди. Представник ЗАТ “Український кредитний банк”, в судовому засіданні, просить відкласти розгляд справи для подання сторонами на затвердження Київському апеляційному господарському суду мирової угоди.

Клопотання відхилені колегією суддів, оскільки мирова угода у відповідності із статтями 78, 80 Господарського процесуального кодексу України може бути затверджена господарським судом І інстанції.

Стаття 103 Господарського процесуального кодексу України надає апеляційній інстанції право, в тому числі, скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі. Але підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду, встановлені статтею 104 Господарського процесуального кодексу, не передбачають як підставу для скасування рішення – укладення сторонами після прийняття рішення суду мирової угоди на стадії апеляційного провадження.

Апелянт ЗАТ “Український кредитний банк” від апеляційної скарги не відмовився.

Розглянувши апеляційну скаргу, наявні матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів встановила наступне:

15.03.1999р. між ЗАТ “Український кредитний банк” та ВАТ “Тернопільобленерго” було укладено договір про доміциляцію векселів № 02В, відповідно до п. 1.1 якого, позивач назначив відповідача платником по векселям.

У відповідності до п. 2.1 зазначеного договору, ЗАТ “Український кредитний банк” зобов’язується здійснити платіж по доміцильованим векселям у відповідності до цього договору та “Порядку проведення банками операцій з векселями”, після надходження на рахунок банку грошових коштів, достатніх для оплати векселів, зробити на лицьовому боці векселів “Доміцильований”, забезпечити зберігання векселів і передати оплачені доміцильовані векселі позивачу по акту прийому – передачі.

Згідно п. 2.2 договору про доміциляцію векселів № 02 В від 15.03.1999р. ВАТ “Тернопільобленерго” уповноважує ЗАТ “Український кредитний банк”, як доміциліата, здійснити платіж по доміцильованим векселям за рахунок грошових коштів позивача, розміщених останнім в банку, пред’явнику векселя.

Позивач зобов’язується не пізніше одного банківського дня з моменту укладення відповідної додаткової угоди до цього договору, перерахувати на рахунок відповідача вексельну суму, достатню для здійснення вексельних платежів по доміцильованим векселям.

Як видно з матеріалів справи, ВАТ “Тернопільобленерго” з 2001р. не проводило операцій з доміцильованими векселями, не перераховувало ЗАТ ”Український кредитний банк” кошти на оплату доміцильованих векселів та відповідно не давало йому доручення на їх оплату. На рахунку відповідача залишилась сума в розмірі 3000000,00 грн.

На вимогу ВАТ “Тернопільобленерго” від 01.02.2006р. № 377/26 про повернення грошових коштів в сумі 3000000,00 грн., які були перераховані згідно договору про доміциляцію векселів № 02 В від 15.03.1999р., відповідь ЗАТ “Український кредитний банк” не надав, кошти не повернув.

Згідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки договір № 02В від 15.03.1999р. не має терміну дії, не розірваний, його дія продовжується після 01.01.2004р., спірні грошові кошти знаходяться у відповідача, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу України.

Скаржник в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що Господарським судом м. Києва прийнято рішення за відсутності його представника, не повідомленого належним чином про відкладення розгляду справи на 19.04.2006р.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, провадження по справі розпочато Господарським судом м. Києва 27.02.2006р., призначено на 05.04.2006р., про відкладення розгляду справи на 19.04.2006р. на 17 год. 30 хв. сторони були повідомлені ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.04.2006р., з відміткою канцелярії суду на зворотній стороні про направлення сторонам копії вказаної ухвали 10.04.2006р.

Тобто відповідач мав можливість і достатньо часу для надання заперечень і документів до суду.

Згідно абз. 6 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України - порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, порушення не призвело до прийняття неправомірного рішення.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України зазначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Посилання ЗАТ “Український кредитний банк”, на те, що зобов’язання повернути перераховані для здійснення платежів за векселями позивачем відповідачу грошові кошти взагалі не передбачено умовами укладеного між ними договору, а зміна умов договору можлива тільки при обопільній згоді сторін, а оскільки позивач не звертався до відповідача з пропозиціями щодо внесення будь – яких змін до зазначеного договору, його розірвання, то він не має право вимагати в порушення умов договору від відповідача повернення коштів в сумі 3000000,00 грн., - апеляційним судом не приймається як таке, що не передбачено чинним законодавством.

Умовами пункту 2.1 Договору № 02В від 15.03.1999р. про доміциляцію векселів передбачено, що банк керується “Порядком проведення банками операцій з векселями”, затвердженим Головою Правління Національного банку України 25.02.1993р.

Пункт 11.2 Порядку проведення банками операцій з векселями встановлює, що векселедавець під час видачі векселя може зазначити особливого платника (зокрема банк), який здійснить оплату векселя відповідно до строку платежу за ним.

Відповідно до п. 11.5 зазначеного Порядку - під час призначення банку особливим платником за доміцильованим або недоміцильованим векселем із платником за векселем (векселедавцем, акцептантом) укладається договір про оплату банком векселів.

Пунктом 11.7 Порядку проведення банками операцій з векселями зазначено, що згідно з умовами договору з банком платник за векселем зобов’язаний перерахувати в банк на відповідний рахунок достатню суму коштів для оплати векселя. За рахунок цих коштів банк як особливий платник або доміциліат здійснює платіж за векселем законному векселедержателю.

Кошти, що зараховані на відповідний рахунок, можуть бути використані для оплати векселів або повернені на вимогу платника на його поточний рахунок.

Аналогічні приписи містяться в чинному на час заявлення вимоги про повернення коштів Положенні про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 16.12.2002р. № 508 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02. 2003р. № 174/7495, яке є нормативно – правовим актом, обов’язковим для банків та суб’єктів господарювання, пунктом 11.7 якого встановлено, що кошти, що зараховані на відповідний рахунок, можуть бути використані для оплати векселів або повернені на вимогу платника на його поточний рахунок.

Тобто з зазначеної норми вбачається, що для повернення ЗАТ “Український кредитний банк” ВАТ “Тернопільобленерго” коштів не обов’язково припиняти дію договору про доміциляцію векселів.

Враховуючи, що спір виник з вини відповідача, то відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті державного мита та за інформаційно – технічне забезпечення судового процесу.

За таких обставин, колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 19.04.2006р. по справі № 18/155 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства “Український кредитний банк” на рішення Господарського суду м. Києва від 19.04.2006р. у справі № 18/155 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду м. Києва від 19.04.2006р. у справі № 18/155 залишити без змін.

3.Матеріали справи № 18/155 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин Н.В.

Судді                                                                                          Данилова Т.Б. (переведена)

Бившева Л.І.

14.07.06 (відправлено)