КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2006                                                                                           № 13/20

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                         Барицької Т.Л.

Ропій Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Панченко Г.В. (довіреність б/н від 02.10.2006)

від відповідача - Панченко Р.В. (довіреність № 21 від 28.08.2006)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Груп"

на рішення Господарського суду м.Києва від 11.07.2006

у справі № 13/20 (Калатай Н.Ф.)

за позовом                               Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Груп"

до                                                   Колективногопідприємства "Київтрактородеталь"

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 16 942,06 грн.

Рішенням Господарського суду м.Києва від11.07.2006 у справі №13/20 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав до Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, оскільки вважає, що висновки, зроблені господарським судом першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та при прийнятті рішення господарським судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. При цьому заявник вказує на те, господарським судом першої інстанції не з’ясовані причини розбіжностей у наданих сторонами рахунках-фактурах № СФ1-011312 від 05.07.2005 та безпідставно прийнято до уваги лише рахунок-фактуру, наданий відповідачем, чим допущено порушення норм ст. ст. 32, 33, ч. 2 ст. 43 ГПК України. Прийняття господарським судом першої інстанції лише доказів однієї сторони без з’ясування причин розбіжностей у фактичних даних свідчить про однобокий підхід до вирішення спору та недотримання вимог ч. 1 ст. 43 ГПК України про всебічне, повне та об’єктивне з’ясування обставин, які мають значення для справи. Заявник також посилається на неправильне застосування норм матеріального права, яке полягає в тому, що у зв’язку з незастосуванням господарським судом першої інстанції норм ст. ст. 251, 253 ЦК України, ним невірно визначено момент виникнення зобов’язання по оплаті товару відповідача і відповідно помилково встановлено, що вимоги позивача відносяться до конкурсних і вважаються погашеними.

Також, позивач вказує на те, що договором не прописаний порядок зарахування коштів, а визначений лише порядок розрахунків, а тому, враховуючи позиції Комітету Верховної Ради України з питань фінансів і банківської діяльності та Вищого господарського суду України, викладену в постанові № 11/274 (12/5) від 14.04.2005, є правомірним віднесення позивачем коштів, отриманих від відповідача, на погашення заборгованості в хронологічному порядку її виникнення.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач надав копію податкової накладної № 007216 від 06.07.2005, яка була прийнята відповідачем без оскарження дати її виписки та суми, що на думку позивача підтверджує факт першої події саме у вигляді отримання відповідачем продукції на суму 16 753,00 грн., а не факт попередньої оплати цієї продукції за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005, а отже, спростовує твердження відповідача про те, що він розрахувався за продукцію отриману по видатковій накладній № РН1-007670 від 06.07.2005 на умовах попередньої оплати, яке не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому відповідач вказує на те, що п. 4.3. договору була передбачена попередня оплата вартості продукції, яка між сторонами і застосовувалась. Крім того, відповідач вказує на те, що по видатковій накладній № РН1-007670 від 06.07.2005 взагалі відсутня заборгованість, оскільки відповідачем здійснено попередньо оплату вартості продукції відповідно до рахунку-фактури № СФ1-011312 від 05.07.2005. Факт оплати вказаного рахунку-фактури підтверджується платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005, в якому є посилання на зазначений рахунок.

При розгляді апеляційної скарги апеляційним господарським судом були заслухані пояснення представників сторін, досліджені наявні матеріали справи та встановлено наступне.

Позивач подав до Господарського суду м. Києва позов про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 16 942,06 грн., що складається з 13 822,34 грн. вартості поставленої продукції по видатковій накладній № РН1-007670 від 06.07.2005, 1 382,23 грн. штрафу, 1 154,45 грн. пені, 398,58 грн. інфляційних та 184,46 грн. 3% річних.

В ході розгляду справи господарським судом першої інстанції позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача 18 682,33 грн. заборгованості, що складається з 13 822,34 грн. вартості поставленої продукції по видатковій накладній № РН1-007670 від 06.07.2005, 1 382,23 грн. штрафу, 2 212,14 грн. пені, 914,16 грн. інфляційних та 351,46 грн. 3% річних.

Як вбачається із матеріалів справи 23.02.2002 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 433/05 (далі договір), відповідно до умов якого позивач, як продавець, зобов’язався продати та передати у власність відповідачу, як покупцю, металопродукцію, а відповідач зобов’язався прийняти продукцію від позивача та оплатити її загальну вартість на умовах цього договору (п. 1.1.).

Відповідно до п. 2.1. договору номенклатура, асортимент, загальна кількість продукції, розмір партій, ціна за одиницю, сумарна вартість партії, умови і строки поставки передбачаються в рахунках-фактурах, накладних або специфікаціях, що є невід’ємними частинами цього договору.

Матеріали справи свідчать, що позивач за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 передав відповідачу продукцію на загальну суму 16 753,00 грн., отримання відповідачем якої підтверджується підписом довіреної особи відповідача на зазначеній видатковій накладній та виданою відповідачем, цій особі, довіреністю на отримання від позивача матеріальних цінностей серії ЯКХ № 115910 від 06.07.2005.

Відповідно до п. 4.1. договору розрахунки між сторонами здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур на кожну окрему партію товару.

До матеріалах справи залучено наданий позивачем рахунок-фактуру № СФ1-011312 від 05.07.2005 на загальну суму 16 753,00 грн. та наданий відповідачем рахунок-фактуру № СФ1-011312 від 05.07.2005 на загальну суму 17 444,89 грн.. Із зазначених рахунків-фактур вбачається, що вони мають одну і ту ж дату та номер, також містять переліку однакової продукції, а відрізняються лише вартістю продукції зазначеної в них.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи видаткової накладної № РН1-007670 від 06.07.2005, за якою відповідач отримав від позивача продукцію на суму 16 753,00 грн., в ній є посилання на рахунок СФ1-011312 від 05.07.2005.

Позивач в обгрунтування своїх вимог в позовній заяві посилався на те, що відповідач частково розрахувався з ним за поставлену за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 продукцію, неоплаченими залишились 13 822,34 грн..

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що розрахувався з позивачем за отриману за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 продукцію на умовах попередньої оплати, перерахувавши за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005 17 444,89 грн..

Згідно із п. 3.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, платіжні доручення застосовуються в розрахунках за товарними і нетоварними платежами, зокрема, у порядку попередньої оплати - якщо такий порядок розрахунків установлено законодавством України та/або обумовлено в договорі.

В п. 4.3. договору сторони погодили, що допускаються наступні умови розрахунку:

- 100% попередня оплата вартості кожної партії товару;

- 100% оплата вартості кожної партії товару протягом 3 (трьох) банківських днів з дати поставки відповідної партії.

За платіжним дорученням № 2814 від 05.05.2005, що міститься в матеріалах справи, відповідач перерахував позивачу грошові кошти в сумі 17 444,89 грн., зазначивши в призначенні платежу: ”попередня оплата за листовий металопрокат згідно із рахунком № СФ1-011312 від 05.07.2005”.

Перерахування відповідачем 05.07.2005 грошових коштів в сумі 17 444,89 грн., як попередньої оплати за продукцію згідно із рахунком № СФ1-011312 від 05.07.2005 також підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою з особового рахунку позивача станом на 05.07.2005.

Під час розгляду справи в господарському суд першої інстанції та в апеляційному господарському суді позивач посилався на те, що відповідач неодноразово не дотримувався погоджених сторонами строків оплати отриманої продукції, у зв’язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем, а, оскільки договором не визначено порядку зарахування коштів, що надходять частковими платежами, то позивачем при наявності заборгованості по оплаті, застосовувався хронологічний порядок віднесення коштів на покриття заборгованості.

Апеляційний господарський суд із вказаним посиланням позивача не погоджується, оскільки відповідно до абзацу 1 п. 3.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/8976, реквізит ”Призначення платежу” платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Відповідач, здійснюючи перерахування грошових коштів за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005 в призначенні платежу зазначив, що здійснюється перерахування попередньої оплати за листовий металопрокат згідно з рахунком № СФ1-011312 від 05.07.2005. Отже, позивач повинен був здійснити зарахування перерахованих відповідачем за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005 грошових коштів у сумі 16 753,00 грн. відповідно до призначення платежу, тобто як попередню оплату за продукцію по рахунку № СФ1-011312 від 05.07.2005, і не мав права проводити зарахування цих грошових коштів в рахунок заборгованості за попередні періоди. Оскільки відповідач за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005 перерахував позивачу грошові кошти в сумі 17 444,89 грн., а отримав продукцію на суму 16 753,00 грн., то позивач мав право частину грошових коштів, що залишились після зарахування 16 753,00 грн. відповідно до їх призначення, зарахувати в рахунок заборгованості за попередні періоди. Згідно із роз’яснення Комітету Верховної Ради України з питань фінансів і банківської діяльності за № 06-10/10-1215 від 29.10.2004 віднесення грошових коштів в хронологічному порядку на покриття заборгованості попереднього періоду здійснюється в тому випадку, коли в призначенні платежу не вказано періоду.

Про перерахування відповідачем грошових коштів за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005, як попередньої оплати саме за отриманий товар по видатковій накладній № РН1-007670 від 06.07.2005 свідчить також те, що у вказаній видатковій накладній є посилання на цей рахунок як на замовлення № СФ СФ1-011312 (05.07.2005).

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що в призначенні платежу платіжного доручення № 2814 від 05.07.2005 не зазначено, оплата якого саме рахунку-фактури відповідачем здійснювалась апеляційний господарський суд вважає помилковим.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить висновку, що за продукцію, поставлену позивачем відповідачу за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 відповідач розрахувався на умовах попередньої оплати продукції, передбаченої п. 4.3. договору.

Згідно із ст. 193 ГК України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов’язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 265 ГК України передбачений обов’язок постачальника передати товар покупцю в обумовлені строки та обов’язок покупця прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, оскільки наявними в матеріалах справи документами доведено, що відповідач за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 отримав від позивача продукцію та свій обов’язок щодо її оплати виконав, то апеляційний господарський суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача 13 822,34 грн. часткової вартості продукції переданої за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 відсутні, а тому зазначена вимога позивача задоволенню не підлягає.

Позивач, крім вартості поставленого товару, також просив на підставі п. п. 6.2., 6.3. договору та ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача 1 382,23 грн. штрафу, 1 154,45 грн. пені, 398,58 грн. інфляційних та 184,46 грн. 3% річних.

Пункти 6.2., 6.3. договору та ст. 625 ЦК України передбачають відповідальність відповідача за невиконання чи прострочення виконання зобов’язання.

Однак, оскільки матеріали справи свідчать, що заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня, так як відповідач своє зобов’язання щодо оплати отриманої від позивача продукції за видатковою накладною № РН1-007670 від 06.07.2005 виконав своєчасно та в повному обсязі, то вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 382,23 грн. штрафу, 1 154,45 грн. пені, 398,58 грн. інфляційних та 184,46 грн. 3% річних також задоволенню не підлягають.

Посилання позивача на те, що відповідачем неодноразово порушувалися строки оплати продукції протягом дії договору не зважаючи на те, що умовами п. 4.3. договору відповідачу було надано альтернативне право вибору порядку розрахунків за товар, а саме: на умовах попередньої оплати чи з відстроченням платежу на строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дати поставки відповідної партії, не заслуговує на увагу, оскільки позовні вимоги були заявлені позивачем лише щодо стягнення з відповідача заборгованості за отриману продукцію по конкретній видатковій накладній № РН1-007670 від 06.07.2005.

Що стосується посилань позивача на те, що відповідач прийняв податкову накладну № 007216 від 06.07.2005 на суму 16 753,00 грн. без оскарження дати її виписки та суми, що на думку позивача підтверджує факт першої події саме у вигляді отримання відповідачем продукції на суму 16 753,00 грн., а не факт попередньої оплати цієї продукції за платіжним дорученням № 2814 від 05.07.2005, то апеляційний господарський суд зазначає, що дата видачі податкової накладної має значення для визначення моменту виникнення податкового зобов’язання і не може спростовувати факту проведення відповідачем попередньої оплати по платіжному дорученню № 2814 від 05.07.2005 за отриману продукцію по накладній № РН1-007670 від 06.07.2005.

Щодо тверджень позивача про те, що договором не прописаний порядок зарахування коштів, а визначений лише порядок розрахунків, а тому, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, викладену в постанові № 11/274 (12/5) від 14.04.2005, віднесення позивачем коштів, отриманих від відповідача на погашення заборгованості в хронологічному порядку її виникнення є правомірним апеляційний господарський зазначає, що в даному випадку відповідач перераховуючи за платіжним доручення № 2814 від 05.07.2005 позивачу грошові кошти в призначенні платежу зазначив попередню оплату за конкретну продукцію, а тому зарахування цих коштів повинно проводитись позивачем відповідно до призначення платежу. В постанові Вищого господарського суду України № 11/274 (12/5) від 14.04.2005 мова йде про зарахування коштів на погашення заборгованості у випадку невизначеності у призначенні платежу періоду в якому ці послуги чи товар надані. .

Вищенаведене свідчить, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає обставинам справи та наявним у справі доказам незалежно від мотивації, приведеної у рішенні господарського суду першої інстанції.

ВСТАНОВИВ:

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м Києва від11.07.2006 у справі №13/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Матеріли справи № 13/20 повернути до Господарського суду м. Києва

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька Т.Л.

Ропій Л.М.