КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2006                                                                                           № 13/215/5-13/72

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Губенко Н.М.

суддів:                                         Барицької Т.Л.

Ропій Л.М.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - ДроздецькийМ.М. – представник, дов. №13 від 14.03.2006;

від відповідача -СавченкоІ.С. – представник, дор. №1/1-659 від 09.06.2006

від третьої особи: повідомлений, але не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державне підприємство Міністерства оборони України "Укроборонлізинг"

на рішення Господарського суду м.Києва від 07.04.2006

у справі № 13/215/5-13/72

за позовом                               Державного підприємства Міністерства оборони України "Укроборонлізинг"

до                                                   Акціонерного товариства виробничо-торгова фірма "Сіверянка"

про                                                  відшкодування вартості майна 67517 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2006 у справі № 13/215/5-13/72 розгляд справи відкладено на 19.06.2006 на підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.04.2006 у справі № 13/215/5-13/72 в задоволенні первісного позову відмовлено; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджується передача в оренду відповідачу за первісним позовом державного майна, а тому в процесі розгляду справи до правовідносин сторін застосовуються вимоги Закону України „Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992 N 2269-XII (далі – Закон № 2269) та ЦК УРСР (щодо вимог про визнання недійсним договору), чинних на момент укладення договорів (2001 та 2003 років); за договорами від 02.01.2001 та від 15.01.2003 між відповідачем за первісним позовом та ДП МОУ „Укроборонпостачальник” існували орендні відносини щодо одного і того ж самого об’єкту оренди; станом на 19.01.2005 відповідно до наказу МОУ № 38 від 19.01.2005 орендодавцем за договором оренди від 15.01.2003 став позивач за первісним позовом згідно з ч. 1 ст. 770 ЦК України; доказів погодження розміру орендної плати з РВ ФДМ по м. Києву суду не надано; законодавством встановлено обов’язкове узгодження з РВ ФДМ по м. Києву визначення та погодження розміру орендної плати щодо найму державного майна ДП „Укроборонпостачальник”, зокрема, приміщення площею 82 кв.м. у м. Києві по вул. Мельникова, 81; спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства; суд вважає, що відсутня експертна оцінка об’єкту оренди, проведена відповідно до положень методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою КМУ № 786 від 04.10.1995 (далі – Методика), оскільки наявні в матеріалах справи примірники висновків по оцінці стосуються оцінки всієї будівлі, що виключає можливість правильного визначення сторонами вартості об’єкту оренди з урахуванням поверху, розташування, підведення комунікації тощо конкретного приміщення, переданого під офіс відповідачу за первісним позовом; позивачем за первісним позовом було заявлено відповідачу про припинення дії договору листами №№ 289 від 19.04.2005 та 521 від 21.07.2005; виходячи з пояснень сторін, сторонами фактично припинені правовідносини оренди приміщення по вул. Мельникова, 81 в м. Києві в серпні 2005 року й після 15.01.2006 не поновлювалися; таким чином, на момент прийняття рішення у справі між сторонами відсутні правовідносини оренди, що унеможливлює задоволення первісних позовних вимог, оскільки неможливо визнати недійсним договір, який фактично припинив свою дію; щодо зустрічного позову рішення мотивоване тим, що в ч. 2 ст. 27 Закону № 2269 законодавець визначив декілька підстав для відшкодування орендарю вартості поліпшень: наявність такої умови в договорі, отримання згоди орендодавця на проведення таких поліпшень, проведення поліпшень за рахунок власних коштів, які неможливо відокремити; копія з копії акту приймання виконаних робіт від 10.12.2001 на суму 49 322,40 грн. не може бути прийнята судом як належний письмовий доказ відповідно до ст. 36 ГПК України, а внутрішній бухгалтерський документ позивача за зустрічним позовом, а саме: відомість про дохід цеху № 9/10 за січень та квітень 2001 року, не може бути прийнятий судом як належний доказ, оскільки не підтверджує ані погодження з орендодавцем вартості поліпшень, ані визначення, що є невідокремленими поліпшеннями; оскільки позивачем за зустрічним позовом були здійснені невід’ємні поліпшення приміщення під час дії договору від 02.01.2001, договір від 15.01.2003 був укладений на інших умовах та позивачем за зустрічним договором не надано доказів здійснення невід’ємних поліпшень під час дії договору від 15.01.2003 і доказів погодження з орендодавцем як проведення поліпшень, так й обсягів та видів поліпшень, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем за зустрічним позовом як суми заявлених до стягнення вартості поліпшень в сумі 67 517 грн., так і погодження з орендодавцем проведення поліпшень орендованого майна та їх вартості саме в період дії договору від 15.01.2003, виду поліпшень на суму 67 517 грн., які не можуть бути відокремлені без заподіяння шкоди майну, у зв’язку з чим зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом просить частково скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.04.2006 у справі № 13/215/5-13/72 з підстав неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача за первісним позовом в повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

При прийнятті рішення судом першої інстанції, на думку заявника, не враховано, що згідно з ч. 1 ст. 777 ЦК України та ч. 3 ст. 17 Закону № 2269 після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов’язки, має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий термін, в той час як відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, ст. 216 ЦК України, ст. 206 ГК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з його недійсністю.

Позивач за первісним позовом стверджує, що оскаржуване рішення суперечить вимогам роз’яснення Вищого арбітражного суду України „Про судове рішення” від 10.12.1996 № 02-5/422 щодо повноти та об’єктивності аналізу фактичних обставин, оскільки в мотивувальній частини наводяться обставини щодо невідповідності спірного договору вимогам чинного законодавства, а в резолютивній частині зазначено про відмову в задоволені первісного позову.

Відповідач за первісним позовом письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ст. 96 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

В апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом просить призначити судову будівельно-технічну експертизу приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81, кім. 304, скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.04.2006 у справі № 13/215/5-13/72 в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про відшкодування позивачу за зустрічним позовом вартості покращень орендованого майна з підстав неповного з’ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти в цій частині нове рішення, яким відшкодувати вартість покращень на користь позивача за зустрічним позовом, а також скасувати ухвалу від 16.03.2006 в частині відмови в проведенні експертизи.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Заявник стверджує, що ухвалою суду першої інстанції від 16.03.2006 безпідставно відхилено клопотання про призначення будівельно-технічної судової експертизи.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що він погоджується із висновками місцевого господарського суду про застосування до правовідносин сторін норм Закону № 2269 та про фактичне припинення правовідносин сторін, пов’язаних з орендою приміщення за договором від 15.01.2003, в серпні 2005 року.

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про існування двох різних правочинів, а саме: договорів від 02.01.2001 та від 15.01.2003, оскільки вважає, що ці договори є одним і тим самим правочином, у зв’язку з чим суд мав всі підстави для стягнення з відповідача за зустрічним позовом вартості отриманих у власність покращень орендованого майна.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що копія акту прийняття виконаних робіт та внутрішня бухгалтерська документація про закриття нарядів щодо здійснення покращень були надані в якості доказів, що підтверджують перелік робіт, що були здійснені, а вартість покращень майна і їх наявність на момент відшкодування мала встановити будівельно-технічна судова експертиза.

Заявник стверджує, що місцевим господарським судом не розглянута заява про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу за зустрічним позовом відчужувати орендоване ним майно у будь-який спосіб.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач за зустрічним позовом заперечує проти доводів апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом, посилаючись, зокрема, на те, що, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 202 ЦК України та п. 13.2 договору № 4-а від 15.01.2003, договори від 02.01.2001 та 15.01.2003 є різними договорами, які містять різні вимоги щодо правовідносин, які виникають з цих договорів; оскільки п. 5.9 договору від 02.01.2001, в період дії якого були здійсненні поліпшення, передбачено, що поліпшення, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, компенсації не підлягають, позовні вимоги зустрічного позову є неправомірними.

Розглянувши апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін та враховуючи доводи, викладені у відзиві відповідача за зустрічним позовом на апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом, колегія суддів встановила наступне.

Державним підприємством Міністерства оборони України „Укроборонлізинг” до Господарського суду Чернігівської області подана позовна заява до Закритого акціонерного товариства виробничо-торгова фірма „Сіверянка” про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, що є державною власністю, укладеного 15.01.2003 між ДП МОУ „Укроборонпостачальник” та Закритим акціонерним товариством виробничо-торгова фірма „Сіверянка”.

Закритим акціонерним товариством виробничо-торгова фірма „Сіверянка” до Господарського суду Чернігівської області відповідно до ст. 60 ГПК України подана зустрічна позовна заява про стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України „Укроборонлізинг” вартість поліпшень орендованого майна у сумі 67 517 грн.

Згідно з договором оренди нежитлового приміщення, що є державною власністю, № 4-А від 15.01.2003 Державне підприємство Міністерства оборони України „Укроборонпостачальник”, за договором орендодавець, передало, а відповідач за первісним позовом, за договором орендар, прийняв в строкове платне користування державне нежитлове приміщення загальною площею 82 кв.м., розташоване за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81 (військове містечко 116, буд. 2), що знаходиться на балансі Державного підприємства Міністерства оборони України „Укроборонпостачальник”.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України № 38 від 19.01.2005 „Про додаткове наділення Державного підприємства Міністерства оборони України „Укроборонлізинг” основними фондами” наказано керівнику Державного підприємства Міністерства оборони України „Укроборонпостачальник” безоплатно передати, а директору Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міністерства оборони України прийняти на баланс праве крило третього поверху будівлі № 2 (кімнати №№ 80-91) військового містечка № 166/2 за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81; директору Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міністерства оборони України безоплатно передати, а керівнику Державного підприємства Міністерства оборони України „Укроборонлізинг” прийняти додатково до статутного фонду праве крило третього поверху будівлі № 2 (кімнати №№ 80-91) військового містечка № 166/2 за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81.

Факт передачі позивачу за первісним позовом зазначеного майна підтверджується актом приймання-передачі будинків, споруд і територій військового містечка, підписаного начальником КЕУ і генеральним директором позивача 25.01.2005 та затвердженого начальником головного КЕУ ЗСУ 26.01.2005.

Наказом Міністерства оборони України № 121 від 16.02.2005 „Про заходи щодо унеможливлення нанесення збитків державі неправомірними діями” з 16.02.2005 призупинено виконання наказів, в тому числі, наказу № 38 від 19.01.2005.

Наказом Міністерства оборони України № 219 від 12.04.2005 дію наказів, в тому числі, наказу № 38 від 19.01.2005 відновлено.

Частиною 6 ст. 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 133, ч. 3 ст. 136 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління; щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Відповідно до ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця

Частиною 3 ст. 760 Цивільного кодексу України встановлено, що особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

В статті 23 Закону України „Про оренду державного та комунального майна” від 10.04.1992 N 2269-XII (далі – Закон № 2269) зазначено, що в разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Таким чином, орендодавцем за договором від 15.01.2003 став позивач за первісним позовом.

Згідно з ч. 4 ст. 284, ст. 291 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором; договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст. 17 Закону № 2269 термін договору оренди визначається за погодженням сторін; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Пунктами 11.1, 11.7 спірного договору встановлено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє протягом 3-х років, з 15.01.2003 по 15.01.2006; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором; чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення терміну оренди.

Листом № 150/1 від 14.02.2006 позивач за первісним позовом повідомив відповідача про те, 15.01.2006 закінчився трирічний термін договору оренди нежитлового приміщення від 15.01.2003, та про відсутність у позивача наміру продовжувати дію договору.

Отже, договір від 15.01.2003 припинив свою дію у зв’язку із закінченням строку, на який його було укладено, 15.01.2006.

Висновок господарського суду першої інстанції про припинення дії спірного договору в серпні 2005 року у зв’язку з надсиланням позивачем за первісним позовом листів № 289 від 19.04.2005 та № 521 від 21.07.2005 суперечить ст. 291 Господарського кодексу, якою передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається та ст. 188 Господарського кодексу України, якою встановлений порядок розірвання договорів, а також п.п. 13.3, 13.4 договору від 15.01.2003.

Відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, ст. 236 Цивільного кодексу України, договори оренди визнаються недійсними на майбутнє, у зв’язку з чим господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору від 15.01.2003, оскільки договір оренди від 15.01.2003 припинив свою дію ще до прийняття рішення.

Аналогічний висновок був здійснений Верховним Судом України в постанові від 31.05.2005 у справі № 18/475.

Щодо зустрічного позову апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивачем за зустрічним позовом в якості доказу, що підтверджує позов, подано акт приймання виконаних робіт від 10.12.2001, з якого вбачається, що поліпшення орендованого приміщення були здійснені ним при виконанні договору оренди нежитлового приміщення № 21/1/01-21 від 02.01.2001, який відповідно до п. 13.2 договору від 15.01.2003 припинив свою дію ще 15.01.2003, в той час як позивач вимагає відшкодування вартості поліпшень у зв’язку припиненням дії договору від 15.01.2003, що суперечить положенням ст. 174 Господарського кодексу України та ст. 11 Цивільного кодексу України.

Крім того, згідно зі ст. 272 Цивільного кодексу УРСР, який був чинним на час припинення дії договору від 02.01.2001, в разі проведеного з дозволу наймодавця поліпшення найнятого майна наймач має право на відшкодування зроблених для цієї мети необхідних витрат, якщо інше не передбачено законом або договором, а ст. 27 Закону № 2269, в редакції чинній на час припинення дії договору від 02.01.2001, передбачено, що якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти, якщо інше не визначено договором оренди.

Абзацом 2 п. 5.9 договору від 02.01.2001 встановлено, що вартість поліпшень, здійснених орендарем за рахунок власних коштів як за згодою орендодавця, так і без згоди, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, компенсації не підлягає.

Також необхідно зазначити, що відповідач за зустрічним позовом набув статусу орендодавця під час дії договору від 15.01.2003, коли договір від 02.01.2001 вже припинив свою дію, у зв’язку з чим не може вважатися орендодавцем за договором від 02.01.2001.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість зустрічного позову, у зв’язку з чим останній задоволенню не підлягає.

Апеляційний господарський суд не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги позивача за первісним позовом, враховуючи наступне.

Як вже було зазначено вище, спірний договір припинив свою дію до прийняття оскаржуваного рішення, у зв’язку з чим підстави для задоволення первісного позову відсутні, а питання щодо укладення нового договору оренди на підставі ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України виходять за межі заявлених позовних вимог.

Господарський суд першої інстанції не мав необхідності досліджувати питання відповідності договору від 15.01.2003 нормам законодавства, оскільки вказаний договір припинив свою дію, однак, зазначена обставина не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, оскільки по суті спору прийняте правильне рішення.

Також апеляційний господарський суд не може прийняти до уваги доводи скарги позивача за зустрічним позовом, враховуючи викладене та виходячи з такого.

В скарзі заявлена вимога про скасування ухвали Господарського суду Чернігівської області від 16.03.2006 в частині відмови в задоволені клопотання про призначення будівельно-технічної судової експертизи, однак, вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 106 ГПК України зазначена ухвала оскарженню не підлягає.

Крім того, господарським судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволення клопотання про призначення будівельно-технічної судової експертизи, у зв’язку з тим, що немає необхідності у визначенні наявності здійснених позивачем за зустрічним позовом покращень орендованого приміщення, визначенні вартості зроблених покращень, визначення суми, на яку збільшилась вартість орендованого приміщення в результаті їх

поліпшення, оскільки, як вже було встановлено, підстави для відшкодування позивачу вартості поліпшення відсутні.

Як вже було зазначено вище, договір від 15.01.2003 припинив свою дію 15.01.2006, а не в серпні 2005 року, як вказує позивач за зустрічним позовом.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу УРСР цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки; відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Оскільки за взаємною згодою сторін згідно з п. 13.2 договору від 15.01.2003 договір від 02.01.2001 припинив свою дію 15.01.2003, усі права та обов’язки сторін за договором від 02.01.2001 також припинилися 15.01.2003, а правовідносини між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом виникли з договору від 15.01.2003, у зв’язку з чим твердження позивача за зустрічним позовом про те, що договори від 02.01.2001 та від 15.01.2003 є одним договором, безпідставне.

Твердження позивача за зустрічним позовом про порушення норм процесуального права у зв’язку з тим, що господарським судом першої інстанції не застосовано заходу до забезпечення позову шляхом заборони відповідачу відчужувати орендоване ним майно у будь-який спосіб, є безпідставним, оскільки з матеріалів справи не вбачається та позивачем відповідно до ст. 33 ГПК України не доведено наявності достатньо обґрунтованого припущення, що незастосування зазначеного заходу забезпечення позову унеможливить чи утруднить виконання рішення, враховуючи те, що позовною вимогою зустрічного позову є стягнення грошової суми, а не володіння, користування чи розпорядження орендованого нежитлового приміщення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м Києва від 1.          07.04.2006 у справі №13/215/5-13/72 залишити без змін, а скарги без задоволення.

2.          Справу № 13/215/5-13/72 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя                                                                      Губенко Н.М.

Судді                                                                                          Барицька Т.Л.

Ропій Л.М.