КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2006                                                                                           № 16/73

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Брайка А.І.

суддів:                                         Бившевої Л.І.

Розваляєвої Т.С.

при секретарі:                              Бажан Я.Л.

За участю представників:

від позивача - Сопова В. М.,

від відповідача - Анікеєва К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-виробнича "Агрофірма "Маяк"

на рішення Господарського суду м.Києва від 14.03.2006

у справі № 16/73 (Ярмак О.М.)

за позовом                               Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-виробнича "Агрофірма "Маяк"

до                                                   Державне територіально галузеве об"єднання "Південно-Західна залізниця"

про                                                  стягнення 18112,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2006р. у справі № 16/73 в позові відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати. В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що судом неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; судом порушено норми діючого законодавства; з боку відповідача мало місце збереження майна без достатньої правової підстави, а тому спірні відносини сторін регулюються главою 83 ЦК України, в т. ч. ст. 1212 ЦК України; відповідно до ст. 193 ГК України гроші в національній та іноземній валюті відносяться до складу майна; відповідач без достатньої правової підстави зберіг кошти, сплачені позивачем як орендна плата за земельну ділянку, яка фактично вибула з користування позивача і використовується відповідачем; отже позивач на підставі ст. 1212 ЦК України має право вимагати від відповідача повернення сплачених за оренду земельної ділянки коштів; доказом збереження відповідачем коштів за рахунок позивача є довідка ДПІ у Дарницькому районі міста Києва; відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю або споруду переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівля або споруда; 06.09.2004р. до відповідача перейшло право власності на майновий комплекс за адресою: м. Київ, вул. Привокзальна, 3; листом від 09.09.2004р. позивач повідомив про відмову від користування спірною земельною ділянкою, проте відповідач не вчинив ніяких дій по оформленню вказаної ділянки на своє ім’я.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив оспорюване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, зважаючи на те, що договір оренди земельної ділянки від 04.08.2000р., укладений між позивачем та Київською міською радою, розірвано не було; відповідач звернувся до Київської міської ради з проханням надати згоду на розроблення проекту відведення спірної земельної ділянки; у відповідача немає боргових зобов’язань перед позивачем, а тому посилання останнього на ст. ст. 509, 526, 625 ЦК України є безпідставним.

Апеляційним господарським судом встановлено, що 04.08.2000р. між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Торгівельно-виробнича “Агрофірма “Маяк” укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В. З. та зареєстрований в реєстрі за № 2636. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.1999р. № 125/627 передає, а орендар приймає в оренду на 24 роки земельні ділянки , місце розташування яких вул. Привокзальна, 3 у Залізничному районі міста Києва, загальною площею 0,1029 га, для експлуатації та обслуговування торговельних пунктів у межах, які перенесені в натуру і зазначені на плані, що є невід’ємною частиною цього договору.

06.09.2004р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “Торгівельно-виробнича “Агрофірма “Маяк” (продавець) та Державним територіально-галузевим об’єднанням “Південно-західна залізниця” (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнового комплексу, посвідчений 06.09.2004р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковирзіною С. П. та зареєстрований за номером 7205. Відповідно до п. п. 1.1., 1.2. вказаного договору продавець зобов’язується передати майновий комплекс у власність покупцю, а покупець зобов’язується прийняти майновий комплекс і сплатити за нього обговорену грошову суму; майновий комплекс, що відчужується за цим договором, розташований в місті Києві по вул. Привокзальній, буд. 3 на земельній ділянці, загальною площею 0,1029 га.

06.01.2006р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Торгівельно-виробнича “Агрофірма “Маяк” звернулось з позовом до Державного територіально-галузевого об’єднання “Південно-західна залізниця” про стягнення 18 112 грн. 41 коп. боргу, зазначивши, що на підставі договору оренди від 04.08.2000р. позивачу в оренду була надана земельна ділянка, загальною площею 0,1029 га, розташована в м. Києві по вул. Привокзальна, 3; 06.09.2004р. на підставі договору купівлі-продажу майновий комплекс, що знаходиться за вказаною адресою, був переданий у власність відповідачеві; після переходу права власності на майновий комплекс до відповідача земельна ділянка не використовується позивачем, проте останній продовжує сплачувати оренду плату за її користування; відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави зобов’язана повернути потерпілому це майно; відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг кошти, сплачені позивачем за оренду плату земельної ділянки; згідно із листом ДПІ у Дарницькому районі м. Києва від 19.12.2005р. № 42170/10/29-005 сума сплаченої позивачем орендної плати становить 17 886 грн. 31 коп.; крім того на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити на користь позивача 3% річних в розмірі 226 грн. 10 коп. за період з 26.11.2004р. по 28.11.2005р.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що позивач листом № 10 від 09.09.2004р. звернувся до Київської міської ради з проханням укласти угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки від 04.08.2000р., але вказаний договорі розірвано не було; відповідач відповідно до вимог ст. ст. 123, 124 Земельного кодексу України звернувся до Київської міської ради із проханням надати згоду на розроблення проекту відведення спірної земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.03.2006р. у справі № 16/73 в позові відмовлено.

Апеляційний господарський суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Місцевий господарський суд правомірно дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази позовних вимог.

Так, вимагаючи стягнення з відповідача 17 886 грн. 31 коп. орендної плати за земельну ділянку, розташовану в м. Києві, по вул. Привокзальна, 3, позивач посилається, зокрема, на ст. ст. 509, 526, 1212 ЦК України. Проте жодна з вказаних статей не може бути належним обґрунтуванням позовних вимог.

Так ст. ст. 509, 526 ЦК України визначають поняття зобов’язання та умови його виконання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Проте матеріалами справи не підтверджується ані наявність між позивачем та відповідачем будь-яких договірних відносин, ані факт заподіяння шкоди позивачеві з боку відповідача.

Отже твердження позивача про те, що відповідач має перед ним певні зобов’язання, є необгрунтованим.

Статтею 1212 ЦК України передбачені загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 вказаної статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Проте позивачем в порушення ст. 33 ГПК України не надано жодного доказу безпідставного набуття грошових коштів відповідачем за рахунок позивача.

Безпідставними є і позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 226 грн. 10 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За загальним правилом грошовими зобов’язаннями є договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів. В даному ж випадку відповідач не є платником грошових коштів на користь позивача, і будь-які договірні зобов’язання між позивачем та відповідачем відсутні. За вказаних обставин позовні вимоги про стягнення 3% річних не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції винесено з врахуванням фактичних обставин справи і відповідає вимогам чинного законодавства, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є декларативними і безпідставними і не спростовують висновків, викладених у спірному рішенні місцевого господарського суду.

Разом з тим апеляційний господарський суд вважає необхідним зазначити, що договір оренди земельної ділянки від 04.08.2000р., укладений між позивачем та Київською міською радою, на даний час не розірваний, а отже позивач не позбавлений права звернутися до господарського суду із позовом про розірвання вказаного договору в судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 14.03.2006р. у справі №16/73 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Головуючий суддя                                                                      Брайко А.І.

Судді                                                                                          Бившева Л.І.

Розваляєва Т.С.

09.06.06 (відправлено)