ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

12.09.06                                                                                           Справа № 13/163-2276

м. Львів

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого - судді                                                  Галушко Н.А.

суддів                                                                      Процик Т.С.

Юрченко Я.О.

розглянув апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Підволочиському районі, смт. Підволочинськ від 20.07.2006 року (далі ДПІ у Підволочиському районі, смт. Підволочинськ)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.07.2006 року

у справі № 13/163-2276

за позовом: ДПІ у Підволочиському районі, смт. Підволочинськ

до відповідача 1: Приватного підприємства «Бага», м. Скалат (далі ПП «Бага», м. Скалат)

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл», м. Скалат (далі ТзОВ «Інтеграл», м. Скалат)

про визнання недійсним правочину

За участю представників:

від позивача –Лещук Н.В. –головний державний податковий інспектор

від відповідача 1 –не з’явився

від відповідача 2 - не з’явився

Права та обов’язки представникам сторін відповідно до ст.ст. 49, 51 КАС України роз’яснено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 03.07.2006 року у справі № 13/163-2276 відмовлено у задоволенні позовних вимог ДПІ у Підволочиському районі, смт. Підволочинськ про визнання недійсним правочину між ПП «Бага», м. Скалат та ТзОВ «Інтеграл», м. Скалат, який виник на підставі договору про ремонт техніки № 30/3 від 30.03.2004 року на загальну суму 17232,00 грн., як такого, що не відповідає вимогам Закону.

Приймаючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що виконання умов договору підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг), видатковою накладною, податковими накладними та платіжними дорученнями про оплату вартості робіт (послуг); сумнівним є право позивача на позов з вимогою провести двохсторонню реституцію, з огляду на наявні функції, закріплені в ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»з наслідками –стягнення в доход держави коштів, одержаних за угодами визнаними недійсними.

ДПІ у Підволочинському районі подано апеляційну скаргу від 20.07.2006 року, у якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги, посилаючись на те, що при прийнятті рішення господарським судом неповно з’ясовано обставини, що мають значення для справи та рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції невірно застосовано норми ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»та вважає, що судом не взято до уваги посилання позивача на те, що договір про ремонт техніки фактично виконаний за один день.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Гусятинською МДПІ (правонаступник ДПІ у Підволочинському районі) проведено позапланову виїзну документальну перевірку з дотримання вимог податкового законодавства по податку на додану вартість ПП «Бага», про що складено акт перевірки № 320/23/24635140 від 10.03.2006 року.

При проведенні перевірки встановлено, що між ПП «Бага», м. Скалат та ТзОВ «Інтеграл», м. Скалат укладено договір про ремонт техніки № 30/3 від 30.03.2004 року на загальну суму 17232,00 грн.

Факт виконання умов даного договору підтверджується актом здачі –прийняття робіт (послуг) № 31/3 від 31.03.2004 року, видатковою накладною № 15 від 30.03.2004 року на суму 8712,00 грн., податковими накладними № 15 від 30.03.2004 року на суму 8712,00 грн. та № 16 від 31.03.204 року на суму 8520,00 грн., платіжними дорученнями про оплату послуг згідно договору № 30/3 від 30.03.2004 року - № 55 від 01.06.2004 року на суму 14900,00 грн. та № 57 від 11.06.2004 року на суму 2332,00 грн.

Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Відповідно до пп.. 7.3 п. 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25 липня 2002 року № 1056 «Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки»доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржником не подано жодного доказу про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби чи про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності.

Крім цього, в матеріалах справи знаходить довідки - витяги з ЄДРПОУ (а. с. 26, 27) з яких вбачається, що ПП «Бага»та ТзОВ «Інтеграл»станом на 24 травня 2006 року значаться в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на той факт, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спірний договір про ремонт техніки фактично виконаний за один день не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки та обставина, що договір укладено 30.03.2004р., акт здачі-приймання робіт складено 31.03.2004р., оплата за виконану роботу здійснена 01.06.2004р. та 11.06.2004р. не свідчать про те, що даний договір укладено з метою суперечною інтересам держави. Скаржником не обґрунтовано в чому саме полягала мета суперечна інтересам держави при укладенні та виконанні сторонами умов даного договору.

Щодо вимоги позивача про застосування наслідків визначених ст. 208 ГК України, то суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків, зборів (обов'язкових платежів) однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування таких санкцій необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення фіктивного правочину або удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків. Оскільки санкції, передбачені вказаною правовою нормою, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими, як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України. З огляду на це такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст. 250 цього Кодексу. Позивачем подано позовну заяву до суду з пропуском даного строку.

Згідно ст.. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Скаржником не подано судовій доказів, які стали б підставою для скасування судового рішення.

Однак, слід зазначити, що при винесенні рішення господарським судом застосовано норми Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 17 КАС України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 11 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні»державні податкові інспекції мають право подавати до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна.

Відповідно до ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів адміністративні справи, підвідомчі господарським судам відповідно до Господарського процесуального кодексу України 1991 року, вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні господарські суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, судова колегія приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції помилково застосовано норми Господарського процесуального кодексу України при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст. 201 КАС України у випадку правильного вирішення по суті справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права, судове рішення підлягає зміні.

Отже, судова колегія прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.07.2006 року слід змінити в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, в решті судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 198, 201, 205, 207 КАС України, -

Львівський апеляційний господарський суд П о с т а н о в и в:

1.          Змінити рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.07.2006 року у даній справі в частині застосування норм Господарського процесуального кодексу України, застосувавши норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Прийняти судове рішення у формі постанови.

В решті судове рішення залишити без змін.

2.          Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку, згідно із ст. 212 КАС України.

Головуючий-суддя                                                                      Галушко Н.А.

Суддя                                                                                          Процик Т.С.

Суддя                                                                                          Юрченко Я.О.