КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2006                                                                                           № 23/240

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Алданової С.О.

суддів:                                         Лосєва А.М.

Шипка В.В.

при секретарі:                              Вакуленко А.В.

За участю представників:

від прокуратури – Стояновський Є.О. (посв. № 576 від 15.08.05)

від позивача – Гомон О.О. (дов. № 220/Д –484 від 13.12.05)

від відповідача – Деденко Д.І. (дов. № 0302 від 12.09.06);

Нечипоренко В.Ф. - директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бонфаєр"

на рішення Господарського суду м.Києва від 13.06.2006

у справі № 23/240 (Демидова А.М.)

за позовом                               Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до                                                   Приватного підприємства "Бонфаєр"

про                                                  стягнення 19 779,9 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.06 у справі № 23/240 позов задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача штраф у розмірі 5494,72 грн., пеню у розмірі 14285,18грн. та судові витрати у розмірі 315,80грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і прийняти нове рішення про відмову в позові. Скаржник вважає, що рішення прийняте судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, і не відповідає фактичним обставинам справи.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів скарги заперечує та просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.06 у даній справі залишити без змін.

Представник прокуратури у судовому засіданні підтримав доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, та також просив рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.06 у даній справі залишити без змін.

Відповідачем заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи копії накладних № 057 від 28.03.05 та накладної № 211 про повернення частини продукції.

Розглянувши клопотання відповідача у судовому засіданні та вислухавши пояснення представника позивача з приводу заявленого клопотання, колегія суддів вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, оскільки відповідач в порушення вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України не обґрунтував неможливість подання вказаних документів суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін та прокуратури, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів встановила наступне:

На підставі Договору 246/1/1/05/39-Д від 21.03.2005 р. про поставку продовольства для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) відповідач зобов'язався поставити продовольство для потреб Міністерства оборони України на суму 516 999,60 грн. до 20.04.2005 р., а позивач забезпечити приймання та оплату продукції (п.1.1. Договору).

Відповідно до Додаткової угоди № 1 до Договору № 246/1/1/05/39-Д від 21.03.2005 р. про поставку продовольства для державних потреб (за кошти Державного бюджету України) від 15.07.2005 р. у зв'язку з продовженням строку поставки продукції підпункт 1.1. Договору викладено в іншій редакції, відповідно до якого передбачено строк постачання продукції - до 15.05.2005р.

Департаментом тилу Міністерства оборони України відповідно до п. 2.3 Договору було видано відповідачу рознарядки, в яких визначено в якій кількості, терміни та за якими адресами ПП "Бонфаєр" здійснює поставку продукції замовнику. Копії рознарядок були залучені до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на виконання умов Договору здійснив поставку продукції за зазначеними у рознарядках адресами на загальну суму 438 503,58 грн., що підтверджується наданими відповідачем актами прийому та Актом від 26.01.2006 р. звіряння розрахунків між ПП "Бонфаєр" та розпорядником коштів державного бюджету Міністерства оборони України, підписаним обома сторонами.

Таким чином, відповідно до умов Договору Приватним підприємством "Бонфаєр" недопоставлено продукцію Міністерству оборони України на суму 78 496,02 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що порушення строків поставки та недопоставка продукції сталися з вини позивача, який відмовився прийняти поставлену ним за накладною № 057 від 28.03.05 рибу у кількості 17,81 тон. Скаржник також зазначає, що він неодноразово звертався до позивача з вимогою надати йому інформацію за якою адресою і в якій кількості він повинен здійснити поставку, але позивач відповіді йому не надав. Крім того, відповідач зауважує, що актом звірки розрахунків від 26.01.06 сторони припинили свої договірні зобов’язання і не заявили один одному будь-яких вимог матеріального характеру. Зазначені обставини, на думку ПП "Бонфаєр", є підставою для звільнення його від відповідальності за неналежне виконання умов договору.

Колегія суддів доводи відповідача до уваги не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем доказів, на підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин, суду не надано. Крім того, колегія суддів враховує те, що в матеріалах справи є рознарядки Департаменту тилу Міністерства оборони України, в яких визначено в якій кількості, терміни та за якими адресами ПП "Бонфаєр" здійснює поставку продукції замовнику, що спростовує доводи відповідача про те, що йому було невідомо куди та якими частинами він має здійснювати поставку риби.

Як вбачається з Акту від 26.01.2006 р. звіряння розрахунків між ПП "Бонфаєр" та розпорядником коштів державного бюджету Міністерства оборони України, підписаним позивачем та відповідачем, який є невід'ємною частиною Договору від 21.03.2005 р. № 246/1/1/05/39-Д, сторони домовилися щодо припинення постачання продукції. Договір від 21.03.2005 р. № 246/1/1/05/39-Д вважається закритим. Даний акт є невід'ємною частиною Договору від 21.03.2005 р. № 246/1/1 /05/39-Д.

Згідно з ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до п. 6.2. Договору за порушення строків поставки продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з відповідача додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, позивач має право на неустойку, яке виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Тобто неустойка (штраф, пеня) не є зобов'язанням, а являється санкцією за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Оскільки неустойка (штраф, пеня) не є зобов'язанням, розірвання договору не позбавляє кредитора права на неустойку, що нарахована у період з моменту виникнення прострочення виконання зобов'язань до моменту розірвання договору.

Згідно ч. 6 з ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.3. Договору за відмову від поставки або не поставку (недопоставку) продукції з відповідача стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленої продукції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано нарахував відповідачу пеню з 16.05.2005 р. по 13.11.2005 р. у розмірі 14 285,18 грн. та штраф у розмірі 5494,72 грн.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.06 у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи. Підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Бонфаєр” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.06 у справі № 23/240 – без змін.

Матеріали справи повернути Господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Алданова С.О.

Судді                                                                                          Лосєв А.М.

Шипко В.В.