КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2006                                                                                           № 42/183

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин Н.В.

суддів:                                         Данилової Т.Б.

Зеленіна В.О.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача - Півчук Т.В.(дов. № 8/203 від 18.05.2006)

від відповідача - не з’явились

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства завод "Генератор"

на рішення Господарського суду м.Києва від 25.04.2006

у справі № 42/183 (Паламар П.І.)

за позовом                               Державного підприємства завод "Генератор"

до                                                   Товариства з обмеженою відповідальністю "Меганом"

про                                                  стягнення боргу, ціна позову 35135,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 42/183 від 25.04.2006 в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідно до умов договору про спільну діяльність №9/8-99 від 01.12.1999, який був складений між Державним підприємством завод “Генератор” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Меганом”, комунальні послуги, які були надані позивачем відповідачу, є частиною вкладу в спільну діяльність для досягнення встановленої договором мети.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Меганом” по договору про спільну діяльність не приймало на себе обов’язку по оплаті послуг водо-, електро-, теплопостачання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2006 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, процесуального права, а також на те, що судом неповно з’ясовано всі обставини справи.

У відповідності із статтею 101 Господарського процесуального Кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Стаття 104 Господарського процесуального Кодексу встановлює, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання позивачем ухвали Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2006.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів встановила наступне:

Між позивачем та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність №9/8-99 від 01.12.1999 (далі – Договір), відповідно до умов якого сторони зобов’язалися шляхом об’єднання майна, грошових коштів та зусиль діяти у виробничій сфері для досягнення наступних спільних господарських цілей: виробництво, постачання, обслуговування та ремонт обладнання для цукрових заводів та інших підприємств України.

Відповідно до п. 10.1 Договору термін дії визначено на три роки з моменту підписання, тобто з 01.12.1999, та може бути продовженим за взаємною згодою сторін на визначений або невизначений термін. В матеріалах справи немає доказів припинення Договору в установленому порядку.

Пунктом 6 Договору встановлено, що внеском Товариства з обмеженою відповідальністю “Меганом” у спільну діяльність є грошові кошти 1000 грн. на мету спільної діяльності, обладнання для ремонту устаткування цукрових заводів, трудова участь, його частка у спільному майні складає 57%. Внеском Державного підприємства завод “Генератор” є приміщення виробничого корпусу №3 площею 54,5 м2, приміщення надземного складу готової продукції з об’єктом ІТМ площею 82,5 м2 по вул.. Ново – Костянтинівській , 18 в м. Києві з часткою у спільному майні 43%.

Згідно з п.4.2 Договору Державне підприємство завод “Генератор” взяло на себе обов’язок надати приміщення для розміщення обладнання та устаткування та забезпечувати вище зазначені приміщення системами життєзабезпечення, промисловим водопостачанням, зв’язком.

Зустрічного обов’язку відповідача щодо оплати наданих послуг Договором не встановлено.

Доповненням до договору №9/8-99 від 01.12.1999 про спільну діяльність від 25.06.2001р. сторони внесли зміни стосовно найменування Товариства з обмеженою відповідальністю “Меганом” на Товариство з обмеженою відповідальністю “НВЦ Меганом”.

Додатковою угодою №6 до Договору про спільну діяльність від 25.04.2003р. сторони визначили припинити дію Додаткової угоди №1 від 03.07.2000р. (в матеріалах справи відсутня) та Додаткової угоди №2 від 04.07.2000р. (суду першої інстанції не надана) та провести розрахунки, серед яких передбачено обов’язок Товариства з обмеженою відповідальністю “НВЦ Меганом” сплатити Державному підприємству заводу “Генератор” заборгованість з витрат у розмірі 44082,22 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги договором про спільну діяльність №9/8-99 від 01.12.1999, який не передбачає оплатний характер отримання водопостачання, електричної енергії, і окремий договір на отримання водопостачання електричної та теплової енергії із зазначенням обсягів цих послуг, ціни та строків оплати сторонами не укладався.

До апеляційної скарги Державне підприємство завод “Генератор” додало копію Додаткової угоди №2 від 04.07.2000р. до Договору (яка не була предметом розгляду судом першої інстанції) з якої вбачається, що в межах Договору Державне підприємство завод “Генератор” зобов’язався виконувати послуги по охороні, освітленні, прибирання приналежної території, збору, вивозу сміття та відходів виробництва, утримуванню та обслуговуванню інженерних споруд, прибиранню санвузлів, сходів та коридорів, а пунктом 2 Додаткової угоди №2 від 04.07.2000р. сторони погодили вартість цих послуг 2004 грн. на рік з розрахунку 167 грн. на місяць без врахування ПДВ, які нараховуються з 01.08.2000 та відносяться на спільну діяльність як витрати Державного підприємства завод “Генератор”.

До апеляційної скарги Державного підприємства завод “Генератор” додав також копію договору між Державним підприємством завод “Генератор” та Товариством з обмеженою відповідальністю “ НВЦ Меганом” про постачання теплової енергії в гарячій воді, який набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2002р., але в договорі не зазначена дата його укладання.

Крім того, договір про постачання теплової енергії в гарячій воді – це самостійний господарський договір, за яким позовні вимоги не заявлено.

Наявність Договору про спільну діяльність не перешкоджає сторонам укладати між собою інші господарські договори.

Позивач не довів правових підстав, які б встановлювали обов’язок відповідача сплати грошові кошти за додаткові послуги, воду, електричну та теплову енергію в межах договору №9/8-99 від 01.12.1999 про спільну діяльність, -на якому ґрунтуються позовні вимоги.

Акт звірки взаєморозрахунків від 13.02.2006 (а.с.13) за надані додаткові послуги, воду, електричну та теплову енергію між Державним підприємством завод “Генератор” та Товариства з обмеженою відповідальністю “ НВЦ Меганом” станом на 01.02.2006, який підписаний головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю “ НВЦ Меганом” не зазначено на яких підставах. В даному акті не зазначено, що він складений на виконання умов Договору про спільну діяльність №9/8-99 від 01.12.1999, а не інших договорів.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов’язків, зокрема, є договори.

В свою чергу статті 525 та 526 ЦК України встановлюють, що зобов’язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Статті 430 та 432 Цивільного кодексу Української РСР встановлюють, що за договором про сумісну діяльність сторони зобов’язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, а також для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю.

Аналогічно визначено поняття спільна діяльність і у статті 1130 ЦК України, відповідно до якої за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов’язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Пункт 2 статті 1131 ЦК України передбачає, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно із п.1 статті 1133 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов’язання об’єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

У відповідності із статтею 33 Господарського процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Листи Товариства з обмеженою відповідальністю “ НВЦ Меганом” від 25.04.2006 (а.с. 16), не доводять факт та суму визнання заборгованості перед Державним підприємством завод “Генератор” по договору про спільну діяльність №9/8-99 від 01.12.1999.

За таких обставин колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва по даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Державного підприємства завод “Генератор” на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2006 у справі № 42/183 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2006. у справі № 42/183 залишити без змін.

3.Матеріали справи № 42/183 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Капацин Н.В.

Судді                                                                                          Данилова Т.Б. (переведена)

Зеленін В.О.

26.07.06 (відправлено)