КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24.07.2006
№ 24/41

Київський апеляційний господарський суд у
складі колегії суддів:

головуючого:                              Капацин  Н.В.

суддів:                                          Данилової  Т.Б.

Зеленіна  В.О.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -ОСОБА_1

від відповідача -Бакулін О. Ю. - по
довіреності.

розглянувши
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
"Електро-Люкс"

на рішення Господарського суду м.Києва від
28.03.2006

у справі № 24/41 (Смілянець В.В.)

за позовом                               Суб"єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1

до                                                   Товариства
з обмеженою відповідальністю "Електро-Люкс"

про
повернення майна

та за зустрічним позовом ТОВ “Електро-Люкс”

до
СПД ОСОБА_1

простягнення
заборгованості 7995 грн.

ВСТАНОВИВ:

28.03.2006 року Господарським судом м. Києва
було винесено рішення у справі № 24/41, яким було задоволено позов СПД ОСОБА_1
до ТОВ “Електро-Люкс”; визнано недійсним п. 2.7 договору відповідального
зберігання № 11/02-1 від 11.02.2003 року; зобов'язано ТОВ “Електро-Люкс”
повернути СПД ОСОБА_1. майно, передане на відповідальне зберігання по
договору   № 11/02-1 від 11.02.2003, а
саме: спортивні тренажери у кількості 7 одиниць на загальну суму 44 433,99
грн.; вирішено стягнути з ТОВ “Електро-Люкс” на користь СПД ОСОБА_1 державне
мито у сумі 444,34 грн. та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу. Цим же рішенням було відмовлено ТОВ
“Електро-Люкс” у зустрічному позові до СПД ОСОБА_1 про стягнення 7995 грн.
плати за зберігання тренажерів.

Не
погоджуючись з винесеним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою,
в якій просить його повністю скасувати, відмовити СПД ОСОБА_1. в задоволенні
його позову до ТОВ “Електро-Люкс” про повернення майна, стягнути з СПД ОСОБА_1
на користь ТОВ “Електро-Люкс” заборгованість у розмірі 7 995,00 грн. а також
суму сплаченого державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу, оскільки вважає, що рішення було винесене з порушенням норм
матеріального права, а також, що висновки, викладені в рішенні, не відповідають
обставинам справи.

Ухвалою
Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2006 року було порушено
апеляційне провадження у справі № 24/41, розгляд справи було призначено на
24.07.2006 року.

Позивач
та представник відповідача в судове засідання з'явились.

Позивач
за первісним позовом СПД ОСОБА_1 усно заявив клопотання про відкладення
розгляду апеляційної скарги ТОВ “Електро-Люкс”, оскільки в розгляді справи не
може прийняти участь його юрист - адвокат.

Клопотання
СПД ОСОБА_1 відхилено, оскільки в матеріалах справи наявні довіреності на двох
представників (а.с. 81,92) і неможливість їх участі у розгляді справи СПД
ОСОБА_1. не доведена.

Дослідивши
матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення присутніх
представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено
наступне:

11.02.2003  року між позивачем та відповідачем був
укладений договір відповідального зберігання № 11/02-1. Перелік майна
визначений у п. 1.1 договору та накладній на передачу майна від 11.02.2003.
Вартість майна - 44 433,99 грн.

Відповідно
до накладної № О-11/02-1 від 11.02.2003 року відповідач отримав на збереження
від позивача обумовлене у п. 1.1 майно - 7 спортивних тренажерів.

06.07.2004
р. між сторонами було підписано Акт виконаних робіт по зберіганню майна згідно
пункту 2.7 договору відповідального зберігання майна № 11/02-1 від 11.02.2003
р.

Згідно
Акту виконаних робіт від 06.07.2004 р. позивач зобов'язався оплатити послуги
відповідача по зберіганню майна в розмірі 10 660,00 грн.

З
01.01.2004 набрали чинності Цивільний та Господарський кодекси України. Згідно
з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки
Договір зберігання укладався
сторонами  11.02.2003, то до
позовних вимог про визнання частково недійсним договору необхідно застосовувати
норми Цивільного Кодексу УРСР, а оскільки виконання договору здійснювалось
після набрання чинності Цивільним та Господарським кодексами України, то до
виконання умов договору слід застосувати норми Цивільного та Господарського
Кодексів України.

Стаття
4 Цивільного Кодексу УРСР встановлювала, що цивільні права та обов'язки
виникають з підстав, передбачених законодавством Української РСР, а також з дій
громадян та організацій, які хоча і не передбачені законом, або в силу
загальних підстав та  розсуду цивільного
законодавства породжують цивільні права та обов'язки. Згідно з цим цивільні
права та обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з
угод, які хоча і не передбачено законом, але не суперечать йому.

Пунктом
4 статті 179 Господарського Кодексу України встановлено, що при укладенні
господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі
вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не суперечить законодавству. Згідно п. 7 статті 179
Господарського Кодексу України, господарські договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним Кодексом України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих
видів договорів.

Відповідно
до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, якій
не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним
засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень
актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Стаття
413 Цивільного кодексу УРСР, чинного на момент укладання договору,
встановлювала, що  за договором
зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати  майно , яке передано їй другою стороною
(поклажодавцем), і повернути його поклажодавцеві у схоронності. Стаття 414
Цивільного Кодексу УРСР встановлювала, що договір зберігання може бути укладено
в письмовій формі, а стаття 415 ЦК УРСР встановлювала, що особа, що здала майно
на зберігання, може в будь-який час вимагати повернення його від зберігача, а
зберігач повинен повернути майно на вимогу особи, що здала його на зберігання,
незалежно від терміну зберігання.

Норми
Цивільного Кодексу України, які регулювали умови договору зберігання,
співвідносяться з нормами Цивільного та Господарського Кодексів України щодо
умов  та виконання договорів зберігання.

Так,
пункт 1 статті 936 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором
зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана
їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у
схоронності.

Стаття
937 Цивільного кодексу України встановлює, що договір зберігання укладається у
письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Письмова
форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Глава
36 Цивільного Кодексу УРСР, чинная на момент укладання договору зберігання, а
також Глава 66 Цивільного кодексу України, чинная на момент виконання умов
договору зберігання, не встановлюють обов'язкову форму документа, який має
посвідчувати передачу речі на зберігання та її повернення, та надає сторонам
договору визначити порядок приймання та повернення майна після зберігання на
власний розсуд.

Відповідно
до статті 32 Господарського процесуального кодексу України  доказами у справі є будь-які фактичні дані,
на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює
наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення
господарського спору.

Позивач
та відповідач на власний розсуд встановили порядок оформлення виконання
договору відповідального зберігання майна № 11/02-1 від 11.02.2003 р., який
відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Так,
згідно п. 2.7 договору відповідального зберігання № 11/02-1 від 11.02.2003  року, ТОВ “Електро-Люкс” зобов'язалося
повернути СПД ОСОБА_1. майно на основі Акту виконаних робіт по зберіганню
товару, який є накладною на передачу товару.

Згаданий
вище Акт виконаних робіт, як того вимагає п 2.7 договору, був підписаний
сторонами та скріплений їх печатками 06.07.2004 року, з якого, зокрема,
вбачається, що умови договору відповідального зберігання № 11/02-1 від
11.02.2003 р. ТОВ “Електро-Люкс” виконані в повному об'ємі з належною якістю, а
також, що замовник СПД ОСОБА_1 претензій не має, і що замовник повинен сплатити
за зберігання 10660 грн.

Позивач
частково здійснив оплату послуг відповідача в розмірі 2 665,00 грн., що
підтверджується матеріалами даної справи (зокрема, прибутковим касовим ордером
№ 212 від 02.08.2004 року).

Решту
коштів у розмірі 7 995,00 грн. позивач зобов'язаний був сплатити відповідачу
протягом 180 днів з моменту підписання акту виконаних робіт від 06.07.2004 р.
Однак, борг у розмірі 7 995,00 грн. позивач відповідачу не сплатив, отже,
зустрічна позовна вимога ТОВ “Електро-Люкс” про стягнення 7 995,00 грн. є
обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

На
думку колегії, суд першої інстанції помилково визнав недійсним п. 2.7 договору
відповідального зберігання майна № 11/02-1 від 11.02.2003 р., при цьому
колегією враховується наступне.

Стаття
48 Цивільного Кодексу УРСР, чинного на момент укладання  договору зберігання, встановлювала, що
недійсною  є угода, яка не відповідає
вимогам закону. Ці вимоги враховуються і при визнанні недійсності угоди в
частині.

Згідно
статті 215 Цивільного Кодексу України, чинного на момент виконання договору,
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний правочин).

Пунктами
2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року “Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними” визначено, що угода
може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими
законом. Угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові,
а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої
їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною суд повинен у рішенні послатися
і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Вищий
арбітражний суд України у п. 1 свого Роз'яснення № 02-5/111 від 12.03.1999 року
“Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод
недійсними”  визначив, що угода може бути
визнана недійсною з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання
угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків,
а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Проте,
у своєму рішенні місцевий господарський суд не вказав конкретну норму закону,
якій не відповідає п. 2.7 спірного договору.

Враховуючи
викладене вище, колегія прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга
Товариства з обмеженою відповідальністю “Електро-Люкс” є обґрунтованою, а тому
підлягає задоволенню, рішення Господарського суду м. Києва від 28.03.2006 року
у справі № 24/41 підлягає скасуванню, у позові СПД ОСОБА_1 до ТОВ
“Електро-Люкс” про повернення майна - відмовити, зустрічний позов ТОВ
“Електро-Люкс” до СПД ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  - задовольнити.

Керуючись
ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Електро-Люкс”
на рішення Господарського суду м. Києва від 28.03.2006 року у справі № 24/41 -
задовольнити.

2.          Рішення Господарського суду м. Києва
від 28.03.2006 року у справі № 24/41 - скасувати.

3.          Прийняти нове рішення, яким у позові
СПД ОСОБА_1 до ТОВ “Електро-Люкс” про повернення майна - відмовити.

4.          Зустрічний позов ТОВ “Електро-Люкс”
до СПД ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
- задовольнити.

Стягнути
з Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1(АДРЕСА_1; АДРЕСА_1свідоцтво №
НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Електро-Люкс” (м.
Київ, пр-т. 40-річчя Жовтня, 12; р/р 0095 в 1 КФ АКБ “Мрія”, МФО
32285252, ) 7 995,00 грн. заборгованості, 102 грн. витрат по
сплаті державного мита за подану зустрічну позовну заяву, 118 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 51 грн. витрат по сплаті
державного мита за подану апеляційну скаргу. Видати наказ.

5.          Справу № 24/41 повернути
Господарському суду м. Києва для видачі наказу.

Головуючий суддя
Капацин  Н.В.

Судді
Данилова  Т.Б. (переведена)

Зеленін  В.О.

26.07.06 (відправлено)