КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2006                                                                                           № 12/76/6

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Моторного О.А.

суддів:                                         Кошіля В.В.

Вербицької О.В.

при секретарі:                              О.В.Вінницька

За участю представників:

від позивача -Лебедюк Ю.А.

від відповідача - Матвієнко Т.В.

від третьої особи -          не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз”

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.04.2006

у справі № 12/76/6 (Лавриненко Л.М.)

за позовом                               Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз”

до                                                   Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз ”

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача           Управління Державного казначейства в Чернігівський області

третя особа позивача

про                                                  стягнення 2 249 563,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірньою компанією “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз” було подано позов про стягнення з Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз” 1 463 602,15 грн. боргу за поставлений природний газ, 233 648,84 грн. пені за період з 17.02.2004 року по 17.02.2005 року, 1 866 441,64 грн. інфляційних за період з січня 2003 року по лютий 2005 року, 102 684,96 грн. 3 % річних за період з 11.01.2003 року по 11.02.2005 року, 102 452,15 грн. 7 % штрафу, згідно договору на постачання природного газу № 06/01-743-00000002 від 28.12.2001 року.

Також позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення інфляції в якій просить стягнути з відповідача 1 463 602,15 грн. основного боргу за поставлений природний газ, 233 648,84 грн. пені, 347 175,04грн. інфляційних втрат, 102 684,96 грн. 3 % річних та 102 452,15 грн. 7 % штрафу.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 18.04.2006 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз” на користь Дочірньої компанії “Газ України” Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” 1 463 602,15 грн. боргу, 3 % річних в сумі 61 610,98 грн., інфляційних втрат в сумі 208 305,02 грн., 1 700 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Також відповідач в апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та припущено значну кількість суттєвих порушень норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.04.2006 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційна інстанція переглядає справу відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд у процесі перегляду справи за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв’язаний з доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд прийшов до наступного.

28.12.2001 року між позивачем та відповідачем було укладено договір на постачання природного газу № 06/01-743-00000002.

Пунктом 1.1. Договору, Постачальник (позивач) взяв на себе зобов’язання поставити Покупцю (відповідачу) у 2002 році природний газ, виключно для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів, а Покупець (відповідач) зобов’язується прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

Пунктом 2.1. Договору, визначено обсяг постачання газу в 2002 році - до 35 438 313 тис. куб. м., в тому числі по місяцях.

Додатковою угодою № 1 від 31.12.2002 року до Договору на постачання природного газу для потреб установ і організацій, що фінансуються з державного та місцевих бюджетів № 06/01-743-00000002 від 28.12.2001 року, п. 2.1. Договору сторони виклали в новій редакції, відповідно до якої зміни обсяг постачання газу на 2002 рік, встановивши його на рівні 34 321,525 тис. куб. метрів. Відповідні зміни сторонами були внесені і в помісячні обсяги постачання газу. Також сторони виклали в новій редакції п. 5.2. Договору, відповідно до якого сума даного договору становить до 4 796 433,12 грн., крім того ПДВ 20% від вартості газу.

Згідно п. 5.1. Договору, ціна за 1000 кубічних метрів газу без врахування вартості на транспортування газу по території України, тарифу на постачання газу та без ПДВ на момент укладення даного договору становить 139, 75 грн., крім того ПДВ 20% від вартості газу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було передано відповідачу за період з січня по грудень 2002 року природного газу в обсязі 34 321,525 тис. куб. м. газу, на суму 5 755 719,74 грн. про, що підтверджується двохсторонніми актами прийому-передачі газу, які підписані уповноваженими особами сторін (т. 1 а.с.16-30).

У відповідності з п. 6.1 договору (в редакції протоколу розбіжностей), який підписаний сторонами, оплату за природний газ відповідач зобов’язаний здійснювати грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично спожитий газ здійснюється до 10 числа, наступного за звітнім місяця.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов’язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Також аналогічна норма міститься в п. 4 Прикінцевих положень Господарського кодексу України.

Оскільки взаємовідносини по договору від 30.01.2003 № 06/03-905-ТЕ-39 продовжують існувати між сторонами і після 01.01.2004 року, то підлягає застосуванню Цивільний кодекс України та Господарський кодекс України.

Відповідно ст. 193 ГК України та ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов’язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов’язання не допускається.

Відповідач посилається на те, що він не є власником коштів, що надходять на розподільчий рахунок від бюджетних установ, розрахунки за надані послуги безпосередньо не проводив, оскільки розподіл коштів здійснювався згідно алгоритму є безпідставними з наступних підстав.

Затверджений Постановою НКРЕ від 12.07.2000 № 759 “Про затвердження алгоритму розподілу коштів , що надходять на розподільні рахунки газо збутових підприємств Національної акціонерної компанії “Нафтогаз України” за поставлений природний газ”, алгоритм визначає послідовність дій підприємств та банків при надходженні коштів за поставлений природний газ на розподільні рахунки підприємств. Цей алгоритм не впливає на домовленість сторін договору щодо строків оплати вартості переданого природного газу та не припиняє зобов’язань боржника щодо сплати боргу.

Також безпідставним є посилання відповідача на проведення взаємозаліку однорідних вимог, згідно заяв № 15432 про проведення заліку зустрічних однорідних вимог по договору № 06/01-743-00000002 від 28.12.2001 на суму 880 000,00грн. та 27.04.2005 заяву № 15566 про проведення заліку зустрічних однорідних вимог по договору № 06/01-743-00000002 від 28.12.2001 на суму 583 602,15 грн..

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов’язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог , строк виконання яких настав , а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги . Зарахування зустрічних вимог може здійснюватись за заявою однієї із сторін, і це є одностороння угода.

Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитись від нього, якщо інше не встановлено законом (ст. 214 ЦК України).

Відповідач листом № 151844 від 14.12.2005 відкликав свої заяви про проведення взаємозаліку однорідних вимог , тобто в односторонньому порядку відмовився від проведеного взаємозаліку. Як підтвердив відповідач в судовому засіданні, позивач за послуги по транспортування природного газу розрахувався з відповідачем в повному обсязі.

Відповідач свої зобов’язання щодо оплати отриманого природного газу виконав частково, сплативши 4 292 117,59грн. про, що підтверджується матеріалами справи то заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 463 602,15 грн..

З наданих матеріалів вбачається, що позивач належить до державного сектору економіки, з загальнодержавною формою власності.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Господарського кодексу України відповідальність за порушення правил здійснення господарської діяльності, а також за порушення господарських зобов’язань застосовується у разі, якщо ці порушення були вчинені після набрання чинності Господарського кодексу України (після 01.01.2004), крім випадків коли за порушення господарських зобов’язань була встановлена інша відповідальність договором, укладеним до зазначеного в п. 1 цього розділу строку, а також в разі, якщо відповідні положення Господарського кодексу пом’якшують відповідальність за вказані порушення.

Умовами договору, який було укладено до 01.01.2004 визначено сторонами відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань, та застосування штрафу в розмірі 7 %, відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України фактично не пом’якшує відповідальність суб’єкта господарювання за порушення виконання зобов’язання, а тому апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення 7 % штрафу задоволенню не підлягають.

Згідно п. 7.2. договору № 06/01-743-00000002 від 28.12.2001 року на постачання природного газу, що за несвоєчасну оплату спожитого газу у строки, зазначені у п. 6.1. даного Договору, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу. Пеня нараховується з наступного дня після закінчення строку остаточного розрахунку за звітній місяць.

Відповідно ст.ст. 546, 549 ЦК України, виконання зобов’язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов’язання.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню за прострочку виконання зобов’язання за період з 17.02.2004 по 17.02.2005.

Відповідно до п.п. 4, 6 ст. 231 ГК України, що штрафні санкції за порушення зобов’язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов’язання, якщо інше не встановлено законом або договором , припиняється через шість місяців від дня, коли зобов’язання мало бути виконано. Норма Господарського кодексу України фактично пом’якшує відповідальність сторін в разі невиконання взятих на себе зобов’язань, а тому застосовується до зобов’язань, які виникли до 01.01.2004 року, моменту введення в дію Господарського кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов’язний був щомісячно до 10 числа наступного за звітним місяцем здійснювати остаточний розрахунок за спожитий газ та умовами договору визначено лише порядок, а не період нарахування пені, відповідно нарахування пені за спожитий природний газ припинилось через шість місяців від настання строку оплати по кожному місяцю поставки, можна зробити висновок, що позивач безпідставно була нарахована пеня за період прострочки з 17.02.2004 по 17.02.2005.

Також позивач посилається, що відповідно до ст. 214 ЦК УРСР та ст. 625 ЦК України нарахувавши 3% відсотки річних за прострочку оплати за період з 11.01.2003 року по 11.02.2005 року та інфляційних втрат за період з січня 2003 року по лютий 2005 року.

Статтями 214, 625 ЦК України передбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов’язання, на вимогу кредитора зобов’язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 614 ЦК кодексу України, особа яка порушила зобов’язаня несе відповідальність за наявності її вини.

Як вбачається із матеріалів справи постачання газу за договором № 06/01-743-00000002 від 28.12.2001 року здійснювалось виключно для потреб установ і організацій , що фінансуються з державного та місцевих бюджетів.

Із дослідження здійснених відповідачем платежів по договору № 06/01-743-00000002 вбачається, що розрахунки на суму 2 510 241,28 грн були здійснені шляхом проведення взаємозаліку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2002 № 1693 “Про проведення розрахунків бюджетних установ за спожиті енергоносії” та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.11.2000 № 455-р “Про проведення розрахунків за спожиту електричну енергію і придбані послуги з водопостачання та водовідведення установами і організаціями Міноборони”.

Відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України, Бюджетні установи та організації, проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом.

Отже заборгованість у відповідача виникла у зв’язку з відсутністю у бюджетних установ та організацій, яким здійснювалось постачання природного газу, коштів для здійснення оплати за отриманий природний газ. Розрахунки за спожитий ними газ були здійснені шляхом проведення взаємозаліку, шляхом залучення коштів державного бюджету.

Апеляційний господарський погоджується з висновком суду першої інстанції за можливість зменшення на 40 відсотків (пропорційно від вартості поставленого газу та суми поведених взаємозаліків) інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочку оплати отриманого відповідачем газу. Отже інфляційні втрати підлягають стягненню в сумі 208305,02 грн. та 3% річних в сумі 61 610,98 грн..

Враховуючи, що відповідач в порушення ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України взяті на себе зобов’язання не виконав, заборгованість за поставлений природний газ в повній сумі в установлений строк не сплатив, з урахуванням вищезазначеного, вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу в сумі 1 463 602,15 грн., 3 % річних в сумі 61 610,98 грн., інфляційних втрат в сумі 208 305,02 грн..

Обов’язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному разі це стосується відповідача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він просив скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.04.2006 року.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз”, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.04.2006 є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації “Чернігівгаз” без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.04.2006 у справі № 12/76/6 без змін.

Матеріали справи № 12/76/6 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Кошіль В.В.

Вербицька О.В.