КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2006                                                                                           № 45/92

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:                              Моторного О.А.

суддів:                                         Вербицької О.В.

Кошіля В.В.

при секретарі:

За участю представників:

від позивача -Карпенко І.В.

від відповідача -Годзяцький О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2006

у справі № 45/92 (Балац С.В.)

за позовом                               Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

до                                                   Комунального підприємства “Спецжитлофонд”

третя особа відповідача

третя особа позивача

про                                                  стягнення 793 610,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2006 у справі №45/92 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного господарського суду в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю. Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції при прийняті оскаржувального рішення не було належним та не повно з’ясовано обставини справи та неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не надав. Але представник у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2006 залишити без змін.

Апеляційний господарський суд дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, прийшов до наступного.

13.05.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2292 відповідно до рішення Київської міської ради “Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва” від 27.02.2003 № 271/431, предметом договору, є сплата відповідачем пайової участі (внесків) на створення інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва у зв’язку із будівництвом житлового будинку № 19 корпус № 1 (загальною площею квартир 7017,32 кв.м.) по вул. О. Пироговського у Солом’янському районі м. Києва відповідно до п. 1.1 договору.

Згідно п. 1.2 договору розмір пайового внеску, згідно з розрахунком, становить 451 230,00 грн..

Розділом 2 договору визначено, що забудовник (відповідач) зобов’язаний, зокрема: погодити з постійною комісією Київради з питань бюджету та соціально-економічного розвитку розрахунки розмірів пайової участі (п. 2.1.1. договору), перерахувати Головному управлінню економіки та інвестицій пайовий внесок у сумі 451 230,00 грн. в термін з червня по листопад 2004 включно рівними частками, щомісячно, але не пізніше 28 числа, на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заборгованості пайової участі не сплатив.

25.01.2005 позивачем було направлено лист в якому зазначалося, що в разі не погашення заборгованості у термін до 20.02.2005 - з 21.02.2005 договір від 13.05.2004 № 2292 вважається таким, що втратив чинність.

Відповідач листом від 03.02.2005 № 044/24-1012 повідомив позивача про те, що погоджується з пропозицією позивача про втрату чинності договору від 13.05.2004 № 2292, і відповідач погоджується вважати таким, що втратив чинність зазначений договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Відповідач протягом визначеного нормою ст. 188 ГК України строку погодив розірвання договору.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту передбачено ст. 654 ЦК України.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки договір від 13.05.2004 № 2292 укладався в письмовій формі, то і договір про його розірвання повинен бути укладений в письмовій формі.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже сторони договору досягли згоди про розірвання договору від 13.05.2004 № 2292, про що в письмовій формі уклали договір шляхом обміну листами.

Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов’язання сторін припиняються.

Отже зобов’язання сторін за договором від 13.05.2004 № 2292 є припиненими з 21.02.2005.

Посилання позивача на ст. 118 ГК України про те, що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди про розірвання договору від 13.05.2004 № 2292 у неналежній формі, яка не є письмовою, погодиться не можна з наступних підстав.

Відповідно ст. 205 ЦК України передбачено дві форми правочинів - усну та письмову. Письмовим правочин вважається тоді, коли його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони згідно до ст. 207 ЦК України.

Обов’язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2006 у справі № 45/92 являється обґрунтованим і відповідаючим вимогам чинного законодавства та прийнято без порушення матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2006 у справі № 45/92 без змін.

Матеріали справи № 45/92 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя                                                                      Моторний О.А.

Судді                                                                                          Вербицька О.В.

Кошіль В.В.