Question: Однакова кількість звуків і букв у кожному слові рядка

Answer: юридичний, щеплення, більярд

Answer: дзюдоїст, Ольвія, шампіньйон

Answer: шлягер, Бессарабія, узбережжя

Answer: щитоносець, Макіївка, дюжина

Answer: б’ють, від’єднання, барельєф


Question: Лексично неправильне словосполучення утворить іменник *легіон* із прикметником

Answer: іноземний

Answer: почесний

Answer: військовий

Answer: промисловий

Answer: жіночий


Question:
Прочитайте уривок.

> *Сонце з батогом промін(1)я — вогнян(2)ий погонич.
>  Навпростець по небі — сині хмари в перегони.
>  На куделі верховіт(3)я сиве павутин(4)я
>  Підпирає далечін(5)ю гори сині.*
>
>

Подвоєні літери треба писати на місці всіх цифр, ОКРІМ

Answer: 1

Answer: 2

Answer: 3

Answer: 4

Answer: 5


Question: Усі слова написано правильно в рядку

Answer: викладацький, молотьба, вохкість

Answer: карпатський, дорожчати, робітництво

Answer: криворізький, об’їжджати, французський

Answer: інтелігентський, сонячний, надхнення

Answer: тюркський, свідотство, соняшник


Question: Літеру и треба писати в кінці кожного прислівника в рядку

Answer: по-лицарськ.., по-вовч.., завбільшк.., трич..

Answer: навкулачк.., заоч.., по-корейськ.., навпак..

Answer: по-лисяч.., почаст.., пошепк.., навколішк..

Answer: мовчк.., по-угорськ.., зсередин.., по-латин..

Answer: по-людськ.., завглибшк.., трох.., насторож..


Question: Прийменник у на місці пропуску слід уживати в усіх словах рядка

Answer: перебував … Ватикані, експонат … музеї, наймиліше … світі

Answer: поїхати … відрядження, птах … небі, купити … аптеці

Answer: побувати … Львові, квітник … саду, покласти … узголів’я

Answer: приведення … відповідність, участь … форумі, оселя … рушниках

Answer: висновок … статті, запевнили … добросусідстві, вишня … цвіту


Question: Неправильно побудовано словосполучення

Answer: п’ятнадцять хвилин десятого

Answer: зараз одинадцята

Answer: за п’ять хвилин сьома

Answer: пів на першу

Answer: буду після дев’ятої


Question: Помилку в утворенні імені по батькові допущено в рядку

Answer: Григорівна, Савович

Answer: Олексіївна, Миколайович

Answer: Павлівна, Антонович

Answer: Андрієвна, Васильович

Answer: Юліанівна, Ілліч


Question: Неправильно утворено форму наказового способу дієслова в рядку

Answer: пишемо

Answer: пишімо

Answer: пиши

Answer: пишіть

Answer: хай пише


Question: Правильно вжито прийменник у варіанті

Answer: виконувати по зразку

Answer: вишивати по шовку

Answer: лекція по історії

Answer: проживати по адресі

Answer: їхати по виклику


Question: Слово «здавалося» є вставним (окремі розділові знаки пропущено) у реченні

Answer: Усе довколишнє *здавалося* їй перевитим піснями, веселими чи сумними, як буває пройнятий сяєвом сонця простір.

Answer: Багатьом *здавалося* що й увесь півострів зараз палає в пожежах, адже куди не глянь — звідусіль шугає вогонь, тріщить, гуде в деревах, жаркий, агресивний.

Answer: Кущ *здавалося* і зимою зеленіє, бо коли танули сніги, то на світ пробивалося його цупке зелене листя, не змучене холодом, не скалічене морозом.

Answer: Широкі промені вдарялися об кам’яні плити, курилися золотим димом, від чого *здавалося* що все тут пливе, рухається, злітає в просторі.

Answer: Уже придивилася до його очей і побачила: те, що *здавалося* байдужістю, насправді було мудрістю й глибоко захованим стражданням.


Question: Відокремленою обставиною можна замінити підрядне речення в рядку

Answer: Сергій був дуже задоволений, що поборов своє хвилювання.

Answer: Коли згадую улюблені пісні, ноги самі пускаються в танок.

Answer: Щойно дівчина вийшла на сцену, її зустріли бурхливими оплесками.

Answer: Треба бути обережним, якщо не хочеш потрапити в халепу.

Answer: Лиш ми вирушили в дорогу, став накрапати дрібненький дощик.


Question: Складнопідрядне речення з підрядним наслідку утвориться, якщо до частини «Уся дорога була занесена снігом…» додати

Answer: оскільки вчора була сильна хуртовина.

Answer: хоча надворі вже була рання весна.

Answer: ніби лежала товста пухова перина.

Answer: тому що не була розчищена від заметів.

Answer: так що не можна було доїхати до міста.


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

За стильовими ознаками текст є

Answer: науковим

Answer: художнім

Answer: публіцистичним

Answer: офіційно-діловим


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

Найважливіше для Екзюпері, на переконання автора тексту, –

Answer: «бути за все відповідальним» (рядок 8)

Answer: «ризикувати життям за нашу справу» (рядок 55)

Answer: «знати, який тип людини створюється тим ладом» (рядки 23–24)

Answer: «повернути людям духовний зміст» (рядки 34–35)


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

Згадуючи про «кризу цивілізації», яка так непокоїла Екзюпері (рядки 25-30), автор має на увазі

Answer: книги, позбавлені захопливого сюжету

Answer: безвідповідальність тих, хто наділений владою

Answer: захоплення матеріальними вигодами

Answer: занепад вікових духовних надбань людства


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

На переконання автора тексту, «тональність казки “Маленький принц” гармоніює з настроями Екзюпері тієї пори» (рядок 53), тому що письменник

Answer: був одним із перших підкорювачів повітряних просторів

Answer: так само вважав, що повинен бути за все відповідальним

Answer: також любив троянди і мріяв про час, коли знову їх побачить

Answer: знав, що на його батьківщину насувалася страшна катастрофа


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

Фразеологізм ужито в реченні

Answer: «Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт» (рядки 9–10).

Answer: «Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя» (рядки 20–21).

Answer: «Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра» (рядки 31–32).

Answer: «Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом» (рядки 21–22).


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

Пишучи про Екзюпері, автор

Answer: намагається перевтілитись у свого героя, зануритись у вир його проблем

Answer: захоплюється його талантом, розуміє проблеми, шляхи розв’язання яких шукав письменник

Answer: возвеличує письменника, створює довкола нього ореол мученика, якого світ не сприймав

Answer: прагне бути безстороннім, дати виважену характеристику поглядів і вподобань письменника


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

У тексті немає мікротеми

Answer: самотність Екзюпері

Answer: фронтові подвиги майора Екзюпері

Answer: подорожі Антуана де Сент-Екзюпері

Answer: останній політ майора Екзюпері


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Антуан де Сент-Екзюперi**

(1–8) Цей знаменитий поет-мислитель i пiлот-винахiдник став героїчною легендою Францiї, коли на змiну героям приходили виконавцi. Як живий, вiн усмiхається до нас сердечною усмiшкою в мiльйонах книг, позбавлених спокусливого сюжету i все ж таки чи не найбiльш читаних на всiх континентах. Вiн дивиться в Людину i шукає рiдної душi, щоб навести на свою хвилю. «Я люблю пробуджувати в людинi шляхетнi почуття. Можливо, у мене покликання вiдкривати джерела». Джерела любові й самопожертви, обов’язку й вiдповiдальності... Бо «бути людиною — означає бути за все вiдповiдальним».

(9–16) Один з перших вiдкривачiв повiтряних просторiв, Сент-Екзюперi зумiв нiби з висоти поглянути на сучасний свiт. Син вiку технiки й сам людина науки, вiн був «страшенно невдоволений турботами своєї цивiлiзацiї», яка гарячково пiдносила над людиною систему матерiальних винаходiв, забуваючи, що вони служитимуть лише опорою в пошуку духовних цiнностей. Вiчно тривожний i в щось заглиблений, вiн прозирав далеко крiзь свою епоху, позначену наступом фашизму, який «накидав прiоритет одного народу над iншими народами, однiєї думки над iншими думками».

(17–19) Екзюперi поважав розум, але думав, що «розум набуває цiнності лише тодi, коли служить любовi». Вiн неухильно йшов до великих iстин, упевнившись, що найголовнiшого очима не побачиш: найглибше бачиш тiльки серцем...

(20–24) Кожен новий твiр Екзюперi — це крок в опануваннi нової смуги життя. Тридцятi роки принесуть йому багато вiдкриттiв, бо це роки близького знайомства зi свiтом. Вiн їде до Iндокитаю, об’їздить Нiмеччину. Вiн довiряє лише власним очам: «Менi плювати на режим: найважливiше знати, який тип людини створюється тим ладом».

(25–30) Насувалася катастрофа, не просто на нього — на Францiю. I тут до нього приходять i стають над усiм думи про кризу цивiлiзацiї — «спадок вiрувань і знань, здобутих вiками, не завжди виправданих логiкою, але виправданих самих у собi, як шляхи, що кудись ведуть, бо вони вiдкривають людинi її внутрiшнi простори». Усi надiї письменник покладає на внутрiшню силу французького Опору.

(31–35) Екзюперi знав, що не можна жити вчорашнiм днем, не прозираючи в завтра: «Минулого не переробити, але теперiшнє лежить у безладдi, як матерiал пiд ногами будiвничого, i вам належить виковувати майбутнє». Крiзь тимчасовi, ще не розв’язанi вiйною проблеми вiн бачить найтривожнiшу: «Повернути людям духовний змiст, духовнi клопоти».

(36–39) У години самотності, що нагадувала самотнiсть пустелi, поринав на дно спогадiв i на розгойданих хвилях уяви плекав «Маленького принца». Вiн повертався в дитинство — крiзь десятки рокiв, наповнених болем утрат i гiркотою дум, — i вже не знаходив у ньому безтурботної радiсної усмiшки.

(40–46) Маленький принц дивиться на свiт дорослих мудрими очима: вiн усе розумiє. У своїх міжпланетних мандрiвках вiн натрапляє на тi самi феномени, якi оселилися на Землi. Тiльки вiн швидко проходить повз них зi смутною посмiшкою, бо навiки прикутий душею до своєї маленької планети. Вiн уміє приручати, по-дитячому серйозно допитуватися. Але висмiювати не вмiє: вiн сприймає серцем. Вiн прийшов з планети, де треба щодня виполювати баобаби. Бо коли їх не розпiзнати вчасно — потiм не позбудешся.

(47–52) Маленький принц розумiє бiльше за дорослих, бо вони дивляться на свiт до всього звиклими очима, i кожен заклопотаний лише собою. Тодi як «добре бачиш тiльки серцем». Вiн знає також, що люди на землi не знаходять того, чого шукають: «тим часом його можна було б знайти в єдинiй трояндi або в ковтку води». Цей сумний свiт примарився людинi, яка зрозумiла, що розгубила духовну спадщину й опинилася серед пустелi

(53–55) Тональнiсть казки гармонiює з настроями Екзюперi тiєї пори. Вiн жив одним прагненням — «брати участь»! «Мене почують тiльки тодi, коли я й мої товаришi будемо знову ризикувати життям за нашу справу».

(56–58) Було щось символiчне в тому, що востаннє летiв вiн над країною дитинства й останнього листа написав до матерi. 31 липня 1944 року з Корсики майор Екзюперi зробив свiй дев’ятий полiт, з якого не повернувся.

(59) До визволення Францiї не дожив мiсяця.

(60) Але вiн став її пiснею.

*За Є. Сверстюком,*

*605 слів*

Засобом міжфразового зв’язку першого та другого речень тексту (рядки 1-4) є

Answer: лексичний повтор

Answer: вставне слово

Answer: сполучник

Answer: займенник


Question: На Савур-могилі відбуваються події твору

Answer: «Бондарівна»

Answer: «Чи не той то хміль»

Answer: «Маруся Богуславка»

Answer: «Віють вітри, віють буйні»

Answer: «Ой Морозе, Морозенку»


Question: «Мутен сон бачив у Києві на горах» герой «Слова про Ігорів похід»

Answer: Володимир

Answer: Святослав

Answer: Всеволод

Answer: Олег

Answer: Ігор


Question: «Я покорюсь вашій волі і для вас за первого жениха, вам угодного, піду замуж… перенесу своє горе», — говорить своїй матері

Answer: Маруся Дрот

Answer: Леся Череванівна

Answer: Наталка Полтавка

Answer: Катря Гримач

Answer: Галя Ґудзь


Question: «Батьком української повісті» називають

Answer: Івана Котляревського

Answer: Григорія Квітку-Основ’яненка

Answer: Пантелеймона Куліша

Answer: Панаса Мирного

Answer: Михайла Коцюбинського


Question: «Чоловічок сей був у короткій старенькій свитині, у полотняних штанях, чоботи шкапові, попротоптувані — і пучки видно. Хіба по шаблі можна б догадуватися, що воно щось не просте: шабля аж горіла од золота; да й та на йому була мов чужа. І постать, і врода в його була зовсім не гетьманська», — це портрет

Answer: Кирила Тура

Answer: Івана Шрама

Answer: Якима Сомка

Answer: Матвія Гвинтовки

Answer: Івана Брюховецького


Question: У Чигирині, Лисянці, Лебедині, Умані відбуваються події твору

Answer: «Кайдашева сім’я»

Answer: «Мартин Боруля»

Answer: «Гайдамаки»

Answer: «Хіба ревуть воли, як ясла повні?»

Answer: «Чорна рада»


Question: Історія розбійника Василя Гнидки лягла в основу твору

Answer: Марка Вовчка

Answer: Василя Стефаника

Answer: Ольги Кобилянської

Answer: Панаса Мирного

Answer: Івана Нечуя-Левицького


Question: «З серії кумедних подій виростає реальна і трагічна за своєю суттю картина життя селянства, яке потрапило з кріпосницького ярма у безвихідь нових пореформених відносин», — сказано про твір

Answer: «Чорна рада»

Answer: «Камінний хрест»

Answer: «Кайдашева сім’я»

Answer: «Маруся»

Answer: «Тіні забутих предків»


Question:
Рядки

*Я на вбогім сумнім перелозі
 Буду сіять барвисті квітки,
 Буду сіять квітки на морозі,
 Буду лить на них сльози гіркі*

написано

Answer: Тарасом Шевченком

Answer: Іваном Котляревським

Answer: Максимом Рильським

Answer: Лесею Українкою

Answer: Миколою Вороним


Question: Танець головного героя в сюжеті твору «Камінний хрест» є

Answer: кульмінацією

Answer: зав’язкою

Answer: розвитком дії

Answer: експозицією

Answer: розв’язкою


Question: Паралель до казки про курочку рябу наявна в творі

Answer: «Чари ночі»

Answer: «Пісня про рушник»

Answer: «Лебеді материнства»

Answer: «Українське альфреско»

Answer: «О земле втрачена, явися!..»


Question: «Стану я, гляну я — скрізь поточки як дзвіночки, жайворон як золотий», — писав

Answer: Павло Тичина

Answer: Андрій Малишко

Answer: Максим Рильський

Answer: Володимир Сосюра

Answer: Богдан-Ігор Антонич


Question: Біблійну оповідь про Каїна й Авеля нагадує конфлікт твору

Answer: «Три зозулі з поклоном»

Answer: «Тигролови»

Answer: «Україна в огні»

Answer: «Маруся Чурай»

Answer: «Подвійне коло»


Question: У царині пригодницького роману працював

Answer: Володимир Винниченко

Answer: Іван Багряний

Answer: Юрій Яновський

Answer: Микола Хвильовий

Answer: Олександр Довженко


Question: «А взагалі батьки були нічого собі люди. Підходящі. За двадцять чотири роки спільного їхнього життя… послав їм Господь усього тільки сімнадцятеро дітей, бо вміли вони молитись Милосердному», — писав про своїх батьків

Answer: Микола Фітільов

Answer: Панас Рудченко

Answer: Іван Лозов’ягін

Answer: Олександр Кандиба

Answer: Павло Губенко


Question: «Філологічним водевілем» назвав автор свій твір

Answer: «Стилет чи стилос?»

Answer: «Балада про соняшник»

Answer: «Зачарована Десна»

Answer: «Мина Мазайло»

Answer: «Я (Романтика)»


Question: «Чомусь я часто, коли не щодня згадую про Сосницю і про вас усіх, особливо про батька і про Вас, моя рідна старенька мамо. Очевидно тому, що й сам уже сивий.., почав визирати в холодне чуже вікно — а чи не пливуть до мене в гості молоді літа деснянською водою на дубах», — писав про задум свого твору

Answer: Олександр Довженко

Answer: Юрій Яновський

Answer: Остап Вишня

Answer: Іван Багряний

Answer: Григір Тютюнник


Question: У рядках «Із звичайного став незвичайним, став щедрим, багатим, багатшим за царів, королів!.. Наче напоєний чарами, тільки й жив він тепер своїми золотими видіннями, отими снопами, її красою, тільки й ждав, коли вийде з гауптвахти та знов гайне до своєї циганочки» йдеться про

Answer: Григорія Многогрішного

Answer: Сашка Діденка

Answer: Мусія Половця

Answer: Василя Кравчину

Answer: Степана Радченка


Question: Образи «версальців» та «інсургентів» постійно фігурують у думках героя твору

Answer: «Україна в огні»

Answer: «Тигролови»

Answer: «Я (Романтика)»

Answer: «Подвійне коло»

Answer: «Місто»


Question: Появу в кінці ХХ століття «нової літератури, іронічної, видовищної, котра пародіювала ідеологічні кліше, відроджувала форми барокової гри, озвучувала новий маскарад персонажів і ролей» пов’язують із

Answer: постмодернізмом

Answer: романтизмом

Answer: імпресіонізмом

Answer: неоромантизмом

Answer: експресіонізмом


Question: На перший склад падає наголос у слові

Answer: жалюзі

Answer: чіткий

Answer: перепис

Answer: деякий


Question: Літеру *и* на місці пропуску треба писати в усіх словах рядка

Answer: пр..буток, пр..крашений, пр..своїти

Answer: пр..бічник, пр..славний, пр..леглий

Answer: пр..ховати, пр..звище, пр..гріти

Answer: пр..подобний, пр..бій, пр..ваба


Question: Спільнокореневим до слова «сонний» є

Answer: унісон

Answer: спросонку

Answer: соняшник

Answer: підсоння


Question: Помилково вжито слово в рядку

Answer: відхилити пропозицію

Answer: давно знати друг друга

Answer: передплатити дві газети

Answer: довгостроковий проект


Question: Неправильно утворено форму слова у варіанті

Answer: їздити по понеділкам

Answer: вісім десятих кілограма

Answer: виголосить промову

Answer: задля спільної вигоди


Question: Неправильно побудовано речення

Answer: Князь Святослав був мудрим і хоробрим полководцем.

Answer: Козаки були озброєні пістолями й мушкетами.

Answer: Авторами стрілецьких пісень часто є невідомі поети й композитори.

Answer: У полон узяли двох генералів й один документ.


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Навесні ми часто блукали сонячними пагорбами поміж торішнім листям визбируючи перші *не/сміливі* фіалки, вдихали міцний і п’янкий дух землі. (2) А коли забуяв зеленню травень, заквітчав широкі, *не/приховані* від людського ока луги ромашками, усе наче потонуло в білому морі, якому *не/ має* кінця-краю. (3) Ковтаєш трепетний запах квітів, і тебе вабить кудись у *не/звідане*. (4) А згори ніжно припікає сонечко, у чистому прозорому небі — ні хмаринки, тільки лине […] пісня жайворонка.

У четвертому реченні пропущено слово

Answer: гамірна

Answer: чарівна

Answer: свавільна

Answer: нечутна


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Навесні ми часто блукали сонячними пагорбами поміж торішнім листям визбируючи перші *не/сміливі* фіалки, вдихали міцний і п’янкий дух землі. (2) А коли забуяв зеленню травень, заквітчав широкі, *не/приховані* від людського ока луги ромашками, усе наче потонуло в білому морі, якому *не/ має* кінця-краю. (3) Ковтаєш трепетний запах квітів, і тебе вабить кудись у *не/звідане*. (4) А згори ніжно припікає сонечко, у чистому прозорому небі — ні хмаринки, тільки лине […] пісня жайворонка.

Окремо в цьому тексті пишеться сполука слів

Answer: не/сміливі

Answer: не/приховані

Answer: не/має

Answer: не/звідане


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Навесні ми часто блукали сонячними пагорбами поміж торішнім листям визбируючи перші *не/сміливі* фіалки, вдихали міцний і п’янкий дух землі. (2) А коли забуяв зеленню травень, заквітчав широкі, *не/приховані* від людського ока луги ромашками, усе наче потонуло в білому морі, якому *не/ має* кінця-краю. (3) Ковтаєш трепетний запах квітів, і тебе вабить кудись у *не/звідане*. (4) А згори ніжно припікає сонечко, у чистому прозорому небі — ні хмаринки, тільки лине […] пісня жайворонка.

Простим є речення

Answer: перше

Answer: друге

Answer: третє

Answer: четверте


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Навесні ми часто блукали сонячними пагорбами поміж торішнім листям визбируючи перші *не/сміливі* фіалки, вдихали міцний і п’янкий дух землі. (2) А коли забуяв зеленню травень, заквітчав широкі, *не/приховані* від людського ока луги ромашками, усе наче потонуло в білому морі, якому *не/ має* кінця-краю. (3) Ковтаєш трепетний запах квітів, і тебе вабить кудись у *не/звідане*. (4) А згори ніжно припікає сонечко, у чистому прозорому небі — ні хмаринки, тільки лине […] пісня жайворонка.

Пунктуаційну помилку допущено в реченні

Answer: першому

Answer: другому

Answer: третьому

Answer: четвертому


Question: Однакова кількість звуків і букв у всіх словах рядка

Answer: заїжджати, щирість, їстоньки

Answer: дзвонити, п’ятниць, український

Answer: йодистий, з’єднування, сьогодення

Answer: сприйнятий, щебечуть, джміль

Answer: висаджують, зозулястий, перемивають


Question: Лексично неправильне словосполучення утворить слово «навичка» з прикметником

Answer: рухова

Answer: шкідлива

Answer: практична

Answer: граматична

Answer: життєва


Question:
Прочитайте уривок. *З(1)поміж* українських архітекторів варто відзначити Івана Левинського. За *сорока(2)літню* діяльність ним були зведені сотні будівель *житлово(3)побутового* та громадського призначення. Усе, створене ним, дивує, бо до *будь(4)якої* праці він підходив *по(5)господарськи*.

Дефіс треба ставити на місці всіх цифр, ОКРІМ

Answer: з..поміж

Answer: сорока..літню

Answer: житлово..побутового

Answer: будь..якої

Answer: по..господарськи


Question: М’який знак на місці пропуску НЕ треба писати в усіх словах рядка

Answer: лял..чин, кін..чик, щас..тя

Answer: совіс..тю, близ..ко, американ..ський

Answer: ковз..кий, камін..чик, сер..йозний

Answer: познач..мо, кин..мо, ріж..мо

Answer: л..лється, секретар.., пол..ський


Question: Подвоєні літери треба писати в усіх словах рядка

Answer: радіст..ю, нездолáн..ий, зіл..я

Answer: зван..я, жовч..ю, розрізан..ий

Answer: завдан..я, велич..ю, старан..о

Answer: зроблен..ий, забут..я, с..авець

Answer: піч..ю, стоптан..ий, священ..е


Question: Правильно утворено всі імена по батькові в рядку

Answer: Юрійович, Петрівна, Валерієвич

Answer: В’ячеславівна, Євгенович, Кузьмич

Answer: Святославович, Матвійович, Ігоревна

Answer: Іванівна, Іллінічна, Геннадійович

Answer: Арсенівна, Яківович, Романівна


Question: Форми ступенів порівняння можна утворити від усіх прикметників рядка

Answer: кругленький, смачний, щирий

Answer: красивий, яскравий, лисий

Answer: широкий, гнідий, бадьорий

Answer: скромний, малий, солодкий

Answer: здоровенний, вигідний, злий


Question: Граматично правильна відповідь на запитання «Котра година?»

Answer: дванадцять тридцять

Answer: половина дев’ятої

Answer: десять хвилин першої

Answer: без двадцяти десять

Answer: за п’ять одинадцята


Question: Правильно вжито дієслівну форму в реченні

Answer: Чи ти дасиш мені олівець?

Answer: Стань у центрі кімнати.

Answer: Парламент ухвале це рішення.

Answer: Давай зустрінемся о шостій.

Answer: Ходімте на вулицю.


Question: Неправильно вжито прийменник у реченні

Answer: Пожежа спалахнула через недотримання елементарних норм безпеки.

Answer: Уважно прочитайте інформацію про розмір ввізного мита.

Answer: Один з енергоблоків електростанції зупинили на вимогу екологів.

Answer: Школярі знову мають вимушені канікули із-за лютих морозів.

Answer: У нашій школі вже кілька років поспіль працює дебатний клуб.


Question: Розділові знаки при передачі чужої мови правильно вжито в реченні

Answer: Літо в осені питає: де ти поділа журавлів.

Answer: До булави треба голови!, казали запорожці.

Answer: Ой казали, говорили по всім селі люди — «Та вже з того козаченька нічого не буде!»

Answer: «Опізнився, небораче, одказав земляк йому, хто кохав життя ледаче, непереливки тому».

Answer: «Дозвольте і мені, панове, річ держать!» — тут обізвалася Лисиця.


Question: Відокремленим означенням можна замінити підрядне речення в рядку

Answer: Олесь, який плив поруч, допоміг мені вийти на берег.

Answer: Подвір’я затінює крислата яблуня, що росте під хатою.

Answer: Огірок, що зжовк на сонці, був дуже несмачний.

Answer: Думки, які роїлися в хлопцевій голові, не давали заснути.

Answer: Пасічник дав скуштувати меду, що пахнув липою.


Question: Складнопідрядне речення з підрядним умови утвориться, якщо до частини «На цих вихідних ми обов’язково поїдемо до Києва…» додати

Answer: незважаючи на люті морози.

Answer: якщо купимо квитки на потяг.

Answer: бо вже скучили за рідним містом.

Answer: так що обов’язково відвідаємо Поділ.

Answer: щоб краще дізнатися історію столиці.


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

Аргументами до думки про те, що півень є одним з найулюбленіших птахів українців, можна вважати всі судження, ОКРІМ

Answer: «Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів» (рядки 11–13).

Answer: «У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці» (рядки 41–43).

Answer: «Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого» (рядки 54–56).

Answer: «…чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута» (рядки 35–36).


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

Знецінення українських національних традицій пояснено в тексті реченням

Answer: «…потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди…» (рядки 2–3).

Answer: «Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією» (рядки 5–6).

Answer: «Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції» (рядок 9).

Answer: «…в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин…» (рядки 11–12).


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

У тексті немає відповіді на запитання

Answer: Яких тварин приносили в жертву своїм богам наші пращури?

Answer: Як півень може відганяти злі сили й рятувати житло від негараздів?

Answer: Чому півень — єдиний птах серед тварин китайського гороскопу?

Answer: Чому шанували півня давні українці?


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

Відповідно до тексту, півень виступає в усіх наведених значеннях, ОКРІМ

Answer: символу вогню

Answer: жертви богам

Answer: оберега в господарстві

Answer: живого годинника


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

Синонімом до слова «доброчинне» (рядок 53) є

Answer: добротне

Answer: благотворне

Answer: безкорисливе

Answer: достойне


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

У тексті наводяться приклади з усіх перерахованих жанрів, ОКРІМ

Answer: казки

Answer: загадки

Answer: приказки

Answer: думи


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

Засобом міжфразового зв’язку першого та другого речень тексту (рядки 1–4) є

Answer: сполучник

Answer: займенник

Answer: синоніми

Answer: лексичний повтор


Question:
**Прочитайте текст (**цифри в дужках позначають номери рядків**) і виконайте завдання**

**Вже треті півні проспівали...**

(1–4) Кожен народ має свої звичаї, сфокусовані на етнічну специфіку. Але останнім часом відбулася відчутна девальвація — потужні країни з міцним корінням традицій «нав’язали» нам свої обряди, котрі значною мірою відрізняються від наших.

(5–8) Нині ледве не в усьому світі символи року позначаються китайською демонологією. Літолік символізують то «дерев’яна мавпа», то «вогняний дракон», то «білий тигр». Натомість єдиний птах у цьому ряду — півень, один з найулюбленіших для українців пернатих.

(9–15) Аби не бути голослівним, згадаймо наші національні традиції. Ще до впровадження християнства наші пращури віддавали цій птасі особливу шану. Якщо в інших народів (зокрема й сусідів-слов’ян) приносили в жертву своїм богам велетенських тварин, а подекуди й людей, то наші дайбожичі на величні свята — лише півнів. Один з літописів засвідчив, що вої на чолі з київським князем Ігорем, пропливаючи на човнах повз Хортицю, зупинялися біля священного капища й залишали півня.

(16–19) Півень як жертва виступає в казках, скажімо, у добре відомій оповіді про Котика й Півника: «Несе мене Лиска за темнії ліси, за синєє море, за крутії гори», — плаче-голосить Півник. У казках відобразилась ідея жертовності заради вічності життя, підтримання усталеного порядку.

(20–25) Чим же заслужив таку шану пернатий? Наші пращури вірили, що півень слугує надійним оберегом у господарстві — «якщо його бракує, то обов’язково заведеться сатана». У дохристиянських віруваннях уважалося, що когут народився з «мертвого» яйця, і тому він, обранець сонячного бога, щодосвіта викликає денне світло. Саме з цією метою люди вважали за обов’язок тримати в господарстві цю провісну птаху.

(26–34) Українці вірили, що чорні сили правують од півночі й до півнячого співу. Щойно зачується кукурікання — зникає всяка нечисть. Не випадково зберігся давній звичай: коли зводили нову оселю, то перед уходинами до світлиці запускали на ніч когута. Це символізувало, що досвітковий півнячий голос вижене з помешкання нечисту силу, а відтак родина убезпечиться від усіляких негараздів. Тому не дивно, що фронтони на дахах прикрашали різьбленими оберегами цієї птахи; їх вишивали й на рушниках, котрі вивішували над вхідними дверима, а почасти й на покуті, бо, як мовить народна приказка, «без півня і хата глуха».

(35–39) Аж ніяк не всі знають, що чумаки, вирушаючи в Крим по сіль, обов’язково брали з собою й когута. Він не лише вважався охоронцем од нечистої сили, а й був своєрідним будильником, — як птаха проспівала, мандрівники тут же знімали намети й вирушали в дорогу. До речі, у давніші часи, коли не вистачало годинників, досвіток визначали за півнячим кукуріканням.

(40–44) Образ птахи трапляється і в дитячому фольклорі. Пам’ятаєте віршик: «Два півники, два півники горох молотили...»? У казках півень виступає не тільки добрим господарем, але й ревним охоронцем свого чада від підступної лисиці. Не випадково найпопулярнішою іграшкою були півники- свистунці, що їх повсюди в Україні виліплювали з глини народні майстри.

(45–51) Нарешті, півні вважаються своєрідними провісниками й синоптиками. Селяни знали: якщо когут часто кукурікає біля вікна, то це вірна прикмета, що хтось із домашніх помре; коли ж на порозі — прийдуть несподівані гості. На них варто чекати й тоді, коли домашній охоронець обійде довкіл хати та прокукурікає: у який бік спрямує дзьоба, звідтіля і з’являться погостювальники. За таких випадків приказували: «Якщо дорогий гість, то нехай тобі буде золотий хвіст, а якщо буде поганий гість, то нехай одпаде і той хвіст».

(52–56) Загалом, господарі намагались обзавестися домашнім охоронцем, щоб він мав доброчинне оперення, адже кольорова символіка багато важила в українській міфології. Щоби домашній охоронець приносив злагоду та добробут, господарі намагалися обзавестися півнем не будь-якого кольору, а певного оперення — переважно золотавого.

(57–60) Будемо сподіватися, півник і далі приноситиме нам щастя, бо щодосвіта голосисто оповіщатиме нас про народження світлого дня. Одна з народних загадок рече: «Двічі родився, ні разу не хрестився, а чорт його боїться». Так воно й буде!

*За В. Скуратівським, журнал «Берегиня»

600 слів*

За стильовими ознаками текст є

Answer: розмовним

Answer: художнім

Answer: конфесійним

Answer: науково-популярним


Question:
Рядки

*Нема гірше так нікому,
 Як бурлаці молодому.
 Гей, гей! Як бурлаці молодому!
 Заросився, забродився,
 Де ти, бурлак, волочився?*

узяті з

Answer: думи

Answer: балади

Answer: історичної пісні

Answer: календарно-обрядової пісні

Answer: суспільно-побутової пісні


Question: «І коли зійшлись обидва війська, кинув списа Святослав на древлян. Спис пролетів між вухами коня і впав коневі у ноги, бо Святослав був ще дитиною. І сказав Свенельд, воєвода батька його: «Князь уже почав. Ударимо ж, дружино, за князем!» І перемогли древлян», — написано в

Answer: «Слові про похід Ігорів»

Answer: «Думі про Марусю Богуславку»

Answer: Уривку про напад хозарів («Повість минулих літ»)

Answer: Уривку про заснування Києва («Повість минулих літ»)

Answer: Уривку про помсту княгині Ольги («Повість минулих літ»)


Question: «Слава навіки буде з тобою, / Вольності отче, Богдане-герою!» — так славить Богдана Хмельницького

Answer: Тарас Шевченко

Answer: Іван Котляревський

Answer: Пантелеймон Куліш

Answer: Григорій Сковорода

Answer: Григорій Квітка-Основ’яненко


Question:
Слова Т. Шевченка

*Будеш, батьку, панувати,
 Поки живуть люди,
 Поки сонце в небі сяє,
 Тебе не забудуть!*

викарбовано на пам’ятнику

Answer: Григорієві Сковороді

Answer: Пантелеймонові Кулішу

Answer: Іванові Карпенку-Карому

Answer: Григорієві Квітці-Основ’яненку

Answer: Іванові Котляревському


Question: «…Стояла над душею в Мотрі, наче осавула на панщині, а сама не бралась і за холодну воду»

Answer: Марійка Федорчук

Answer: Меланія Черевань

Answer: Настя Дрот

Answer: Маруся Кайдашиха

Answer: Явдоха Ґудзь


Question: Історичні події, що відбулися під Ніжином, покладені в основу твору

Answer: «Кайдашева сім’я»

Answer: «Земля»

Answer: «Чорна рада»

Answer: «Хіба ревуть воли, як ясла повні?»

Answer: «Камінний хрест»


Question: В уривку «Мав дві дочки. Одна — Катрею звали — вже дівчина доросла, а хороша та пишна, як королівна; друга — Тетяна, так собі підліток, невеличечка» йдеться про головного героя твору

Answer: «Чорна рада»

Answer: «Маруся»

Answer: «Максим Гримач»

Answer: «Кайдашева сім’я»

Answer: «Хіба ревуть воли, як ясла повні?»


Question: «Козак у ньому починається від батька; материн характер пояснює його прив’язаність до Галі й до землі», — так пояснено образ

Answer: Петра Шраменка

Answer: Чіпки Вареника

Answer: Івана Палійчука

Answer: Карпа Кайдаша

Answer: Івана Дідуха


Question:
У рядках

*Гетьте, думи, ви хмари осінні!
 То ж тепера весна золота!*

провідним художнім засобом є

Answer: антитеза

Answer: епіфора

Answer: порівняння

Answer: тавтологія

Answer: анафора


Question: Твір «Арфами, арфами…» перегукується з віршем

Answer: «Чого являєшся мені у сні»

Answer: «Блакитна Панна»

Answer: «О земле втрачена, явися!..»

Answer: «О слово рідне! Орле скутий!..»

Answer: «Молюсь і вірю…»


Question: «Поезія — це завжди неповторність, / якийсь безсмертний дотик до душі», — заявляє автор вірша

Answer: «Страшні слова, коли вони мовчать…»

Answer: «Лебеді материнства»

Answer: «Як добре те, що смерті не боюсь я…»

Answer: «Балада про соняшник»

Answer: «Стилет чи стилос?»


Question: «Лемки у крисанях», які «принесли місяць круглий», є героями твору

Answer: Миколи Вороного

Answer: Максима Рильського

Answer: Богдана-Ігоря Антонича

Answer: Олександра Олеся

Answer: Павла Тичини


Question: Лист є композиційним елементом твору

Answer: «Три зозулі з поклоном»

Answer: «За мить щастя»

Answer: «Момент»

Answer: «Зачарована Десна»

Answer: «Я (Романтика)»


Question: Мотив «завоювання» міста вихідцем із села є центральним у творі

Answer: Олеся Гончара

Answer: Валер’яна Підмогильного

Answer: Григора Тютюнника

Answer: Юрія Яновського

Answer: Івана Багряного


Question: «Сліди битви сценариста з письменником» видно у творі

Answer: «Тигролови»

Answer: «Мина Мазайло»

Answer: «Україна в огні»

Answer: «Подвійне коло»

Answer: «Я (Романтика)»


Question: «Воістину моя мати — втілений прообраз тієї надзвичайної Марії, що стоїть на гранях невідомих віків. Моя мама — наївність, тиха жура і добрість безмежна (Це я добре пам’ятаю). І мій неможливий біль, і моя незносна мука тепліють у лампаді фанатизму перед цим прекрасним печальним образом», — писав

Answer: Микола Хвильовий

Answer: Юрій Яновський

Answer: Григір Тютюнник

Answer: Олександр Довженко

Answer: Іван Багряний


Question: «Пошматований шаблями український рід, який знищує сам себе під прапорами класових протистоянь» зображено у творі

Answer: «Маруся Чурай»

Answer: «Україна в огні»

Answer: «Я (Романтика)»

Answer: «Подвійне коло»

Answer: «Момент»


Question: До письменників «Розстріляного відродження» належить

Answer: Іван Багряний

Answer: Євген Маланюк

Answer: Юрій Яновський

Answer: Григір Тютюнник

Answer: Микола Куліш


Question: «Стилет чи стилос? — не збагнув. Двояко / Вагаються трагічні терези», — пише в своєму творі

Answer: Василь Стус

Answer: Іван Драч

Answer: Андрій Малишко

Answer: Євген Маланюк

Answer: Богдан-Ігор Антонич


Question: Помітним явищем української літератури кінця ХХ століття став

Answer: романтизм

Answer: постмодернізм

Answer: експресіонізм

Answer: неоромантизм

Answer: імпресіонізм


Question: На другий склад падає наголос у слові

Answer: листопад

Answer: новина

Answer: столяр

Answer: літопис


Question: М’який знак треба писати на місці обох пропусків у словах

Answer: пробиваєт..ся промін..чик

Answer: заход..те до книгозбір..ні

Answer: гуцул..ське різ..блення

Answer: чотир..ох велет..нів


Question: Лексичну помилку допущено в рядку

Answer: автобус на замовлення

Answer: бувший директор

Answer: вимкнути електрику

Answer: образив мимоволі


Question: Неправильно утворено форму слова у варіанті

Answer: морських узбережжів

Answer: на твоєму моніторі

Answer: хочуть навчатися

Answer: згідно з постановою


Question: Неправильно утворено слово

Answer: стимулювати

Answer: вислуховувати

Answer: дискутирувати

Answer: лідирувати


Question: Неправильно побудовано речення

Answer: Пам’ятайте: відвідувати стоматолога треба не рідше ніж двічі на рік.

Answer: Я звертаюся до всіх, хто виявили бажання піти в похід на Говерлу.

Answer: Поступ від недосконалих до довершених технологій забирає не одне десятиріччя.

Answer: Видавці звернули увагу на те, що історії про Поттера цікавлять не тільки дітей.


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Минали *дні*, а дощів, так довго очікуваних, не/було. (2) Не/лише сонце, але й усе небо палало, дихало спекою. (3) *Степи* поступово втрачали свої яскраві *барви*, свою весняну […] свіжість. (4) Повітря було наскрізь сухе, не/випадала навіть роса на світанку. (5) Із-за обрію тихо виткнувся ріжечок ледве помітної, синьої *хмари*, що не/забаром уже закрив собою величезний сектор неба.

На місці пропуску в третьому реченні має бути слово

Answer: моложаву

Answer: змарнілу

Answer: спекотну

Answer: сонливу


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Минали *дні*, а дощів, так довго очікуваних, не/було. (2) Не/лише сонце, але й усе небо палало, дихало спекою. (3) *Степи* поступово втрачали свої яскраві *барви*, свою весняну […] свіжість. (4) Повітря було наскрізь сухе, не/випадала навіть роса на світанку. (5) Із-за обрію тихо виткнувся ріжечок ледве помітної, синьої *хмари*, що не/забаром уже закрив собою величезний сектор неба.

У знахідному відмінку в тексті вжито іменник

Answer: дні

Answer: степи

Answer: барви

Answer: хмари


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Минали *дні*, а дощів, так довго очікуваних, не/було. (2) Не/лише сонце, але й усе небо палало, дихало спекою. (3) *Степи* поступово втрачали свої яскраві *барви*, свою весняну […] свіжість. (4) Повітря було наскрізь сухе, не/випадала навіть роса на світанку. (5) Із-за обрію тихо виткнувся ріжечок ледве помітної, синьої *хмари*, що не/забаром уже закрив собою величезний сектор неба.

Пунктуаційну помилку допущено в реченні

Answer: першому

Answer: другому

Answer: четвертому

Answer: п’ятому


Question:
**Прочитайте текст і виконайте завдання**

(1) Минали *дні*, а дощів, так довго очікуваних, не/було. (2) Не/лише сонце, але й усе небо палало, дихало спекою. (3) *Степи* поступово втрачали свої яскраві *барви*, свою весняну […] свіжість. (4) Повітря було наскрізь сухе, не/випадала навіть роса на світанку. (5) Із-за обрію тихо виткнувся ріжечок ледве помітної, синьої *хмари*, що не/забаром уже закрив собою величезний сектор неба.

Зміст третього речення НЕ є наслідком

Answer: першого речення

Answer: другого речення

Answer: четвертого речення

Answer: п’ятого речення


Question: Літеру *е* на місці пропуску треба писати в кожному слові рядка

Answer: р..тельно, горл..чко, мар..во

Answer: зуп..нися, кл..котіли, стеж..чка

Answer: п..ріг, справ..дливий, ст..блина

Answer: з..рнина, зад..вився, л..вада

Answer: заб..рати, оп..рація, оч..рет


Question: Подвоєні літери треба писати в усіх словах рядка

Answer: бе..захисний, с..авці, написан..ий

Answer: сприян..я, шален..ий, розрі..ся

Answer: баштан..ик, проніс..я, ніжніст..ю

Answer: бов..аніти, віділ..ється, цілин..ий

Answer: міськ..ом, під..аний, передміст..я


Question:
Прочитайте уривок.

У *молочно(1)білому* світлі *пів(2)місяця* *різно(3)барв’ям* виблискує річка, *по(4)тихеньку* несучи свої хвильки до темних *крає(5)видів*.

Дефіс треба ставити на місці цифри

Answer: 1

Answer: 2

Answer: 3

Answer: 4

Answer: 5


Question: Граматичних помилок немає в реченні

Answer: За молоденьким гаєм ріс більш старезний ліс.

Answer: Шлях через поле видався їм найбільш коротшим.

Answer: Для гостей чемпіонату приготували найкращі місця.

Answer: Цього разу відпочинок здався більш гарнішим.

Answer: Наступного року очікують холоднуватішого літа.