Ján Jamnický

JUDr. **Ján Jamnický**, pseud. Gustáv Marro (* 20. máj 1908, Jasenová – † 4. august 1972, Poprad, pochovaný je v Bratislave) bol slovenský herec, divadelný režisér, scenárista a pedagóg. V 40. rokoch patril k najvýznamnejším a najpozoruhodnejším osobnostiam slovenského divadla. Manžel herečky Vilmy Jamnickej.

## Život a dielo
### Mladosť
Ján Jamnický sa narodil v Jasenovej v rodine evanjelického farára. Ako mladý bol obklopený knihami, ktoré ho neskôr úplne pohltili. Zaujímal sa najmä o filozofiu a rozličné umelecké smery. Obklopovala ho hudba, zaujímalo ho maliarstvo a architektúra.

V Bratislave začal so štúdiom medicíny. Na lekárskej fakulte, kde začal študovať v roku 1926, sa zoznámil so svojou budúcou ženou Vilmou Březinovou, ktorá ho napokon priviedla i k divadlu. Štúdium medicíny po dvoch rokoch zanechal a prihlásil sa Hudobnú a dramatickú akadémiu pre Slovensko (HADAPS). Na žiadosť rodičov súčasne so štúdiom herectva sa venoval aj štúdiu práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. Obe školy úspešne dokončil v roku 1932.

### Jamnický ako herec
Ako študent hosťoval od roku 1928 na javisku Slovenského národného divadla. Ako riadny člen súboru Slovenskej činohry SND debutoval v roku 1932 v rolách Šviháka a Tovariša s fúzikmi v Šulcovej inscenácii hry *Najkrajšie topánky na svete* od Josefa Koptu. Prvú veľkú príležitosť dostal ešte v ten istý rok ako Peter v hre *Pohoršenie v svätofloriánskej doline* od slovinského dramatika Cankara v réžii Andreja Bagara.

Jamnický prevyšoval väčšinu svojich kolegov v Slovenskom národnom divadle, a to nielen svojou štíhlou vysokou postavou, ale aj svojím rozhľadom a náročnosťou voči sebe i iným. Samo o sebe bolo odvážne, že si neholil bradu, čo bolo v tej dobe dosť nezvyčajné. Dalo by sa povedať, že všeobecne nezapadol do súboru Slovenskej činohry SND, ktorá bola naučená na realistické herectvo. Ako herec pracoval štylizovane, s náznakom. Kritika mu vyčítala priveľký nános pátosu, chlad a monotónnosť. Dedinské typy, najmä z Tajovského hier, mu vôbec nesedeli, kým ostatní herci bravúrne zvládali vytvárať slovenské rázovité postavy. Na Jamnického nedocenené herecké kvality poukázala až česká divadelná kritika, pri pohostinskom predstavení Palárikovej hry *Zmierenie* v Prahe.

Bravúrne stvárnil Kreonta v Sofoklovej *[[Antigona (Sofokles)|Antigone]]* v réžii Janka Borodáča. Úloha Kreonta bola jedným z Jamnického hereckých triumfov. Kritika oslavovala orátora a i jeho pohybovú kultúru. Uplatnil sa aj v inscenáciách hier slovenských dramatikov, za všetkých spomeňme Jonáša Záborského a Jána Palárika. Ako herec sa s javiskom rozlúčil v roku 1949 úlohou Čackého v Gribojedovovej hre *Útrapy z rozumu*.

### Jamnický ako režisér
Janko Borodáč si všimol Jamnického talent a zamestnával ho dramaturgickou prácou a taktiež ako prekladateľa divadelných hier. Pre Jamnického bol odtiaľ už iba krok k réžii, ktorej sa začal systematicky venovať. Na scéne divadla napokon pripravil celkom 33 inscenácií a časom sa už herectvu venoval len sporadicky.

V Slovenskom národnom divadle začínal s rozprávkami a ľahkými konverzačnými hrami. Jeho režijným debutom bola rozprávka Karla Jaromíra Erbena *Stratil sa hlásnik Cibuľa*, na ktorej naskúšanie mal štyri dni. Neskôr sa pokúsil aj o náročnejšie kusy - inscenoval hry Molièra, Shakespeara, Schillera, Ibsena, Vojnovića a z domácich autorov Zvona a Stodolu. Počas vojny sa Jamnický vypracoval na výraznú a svojráznu umeleckú osobnosť. Svoje inscenácie aktualizoval narážkami na negatívne javy doby. Za vojnového slovenského štátu povzbudivo pôsobil svojou adresnou útočnosťou inscenácií ako Molièrov *Mizantrop* a *Zdravý nemocný*, Schillerov *Villiam Tell* a Zvonova hra *Tanec nad plačom*. Týmto svojím prístupom zabezpečoval rovnováhu voči často pro-štátne orientovaným inscenáciám Jána Borodáča.

Vo svojej režijnej práci Jamnický naväzoval na európsku a Sovietsku avantgardu - najmä na ruských režisérov Tairova, Mejerchoľda, Vachtangova, s ktorých tvorbou sa zoznámil pri svojom pobyte v Moskve v roku 1936. Najviac ho však očarili inscenácie Nikolaja Pavloviča Ochlopkova a najmä jeho inscenácia Shakespearovho *Othella*. O inscenácii povedal *„A nakoniec sme všetci na Othellovi v Moskve plakali - tak hrali. Prvý raz som zažil to, čo požaduje [[Aristoteles]] od [[tragédia|tragédie]]: [[katarzia|katarzis]], očistenie - nie ponurú dusivú beznádejnosť, spoločenských tragédií, ale katarzis na vlastnom tele.“*

Bol prívržencom štylizovanej réžie - réžie pracujúcej s náznakom. S týmto režijným prístupom dosahoval prekvapujúce výsledky najmä vo veršovanej hre. Na javisku sa mu podarilo vytvoriť súlad farieb, línií, pohybu. Odkrýval skrytý význam hier a svojrázne ho interpretoval. Na svojich inscenáciách spolupracoval s režisérom a scénografom Karolom L. Zacharom, a ďalšími osobnosťami slovenskej scénografie: Emilom Bellušom, Ladislavom Vécseyom a Jánom Ladvenicom.

Poslednou Jamnického réžiou v roku 1944 bola Stodolova hra z divadelného prostredia *Komédia*. Jamnický v nej vyjadril svoj postoj k vedeniu divadla, ktoré v dramaturgii divadla preferovalo operetu, ktorú Jamnický považoval za nízky žáner. Nespokojné vedenie stiahlo inscenáciu z repertoáru po prvých reprízach a naznačilo Jamnickému, aby divadlo opustil. Po skončení druhej svetovej vojny, keď činohra divadla znovu začala hrať, Jamnický sa k režijnej práci už nikdy nevrátil. Svoju poslednú úlohu ako člen hereckého súboru odohral na doskách Slovenského národného divadla v roku 1949.

### Po odchode zo Slovenského národného divadla
[vpravo|náhľad|Pamätná tabuľa Jánovi Jamnickému vo [Vysoké Tatry (pohorie)|Vysokých Tatrách na Symbolickom cintoríne pri Popradskom plese]]

V rokoch 1945-1949 pôsobil v Česko-slovenskom filme ako režisér a scenárista. Taktiež hrával v televíznych filmoch a inscenáciách. Pôsobil v rozhlase ako recitátor. Jeho spôsob prednesu v mnohom ovplyvnil ďalších slovenských interpretov poézie. Zdôrazňoval hudobnú stránku a melodickosť slovenskej reči a vytvoril novú javiskovú reč.

Pripravoval reorganizáciu slovenskej divadelnej siete a taktiež sa podieľal na príprave zákona o poštátnení Slovenského národného divadla. Ako pedagóg pôsobil na Hudobnej a dramatickej akadémii (1937-1944), na Vysokej škole múzických umení (1949-1952), kde viedol Katedru herectva a réžie a na pražskej bábkarskej katedre Divadelnej akadémie múzických umení. Kvôli zdravotným problémom  - kvôli "zdravotným problémom" komunistického zriadenia - musel v roku 1953 predčasne odísť do dôchodku a pracoval iba veľmi nepravidelne. Na Vysokej škole múzických umení sa o Jamnickom nedalo prednášať ešte v rokoch 1957-1960... Dôchodok prerušil iba účasťou v recitačných pásmach slovenskej poézie: *Čo vatru nietili*, *Slovenské ľudové balady* a *O krvi*) a v. V nich sa znovu potvrdzovalo, že Ján Jamnický stále patrí medzi našich najsugestívnejších interpretov poetického slova.

Zomrel v popradskej nemocnici v roku 1972 po jednom zo svojich výstupov na tatranské končiare. Jamnického smrť ostáva stále opradená tajomstvom, pretože ani lekári nedokázali s istotou určiť, či smrť podchladením nastala náhodou, alebo bola skutkom človeka, ktorý sa pre ňu rozhodol dobrovoľne.

V roku 1967 dostal titul zaslúžilý umelec, v roku 1969 mu bola udelená zlatá medaila VŠMU, v roku 1970 titul národný umelec a v roku 1991 mu bol in memoriam udelený Rád T. G. Masaryka III. triedy. Po hercovi bola aj pomenovaná Jamnického ulica v Bratislave.

## Citáty o Jamnickom
František Zvarík vo svojej memoárovej knihe *Pierot s puškou* napísal: *„Borodáč nás učil po javisku chodiť, Jamnický tancovať.“*

## Výber z divadelných rol
* 1932: Nikolaj Nikolajevič Jevreinov: *ja+ja+ja=Ja*; réžia: Ján Jamnický, absolventské predstavenie, Hudobná a dramatická akadémia pre Slovensko 
* 1932: Ivan Cankar: *Pohoršenie v svätofloriánskej doline* (Peter); réžia: Andrej Bagar, Činohra SND
* 1932: Bjørnstjerne Bjørnson: *Nad našu silu* (pastor Bratt); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1933: Oscar Wilde: *Vejár lady Windermeerovej* (lord Cecil Graham); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1933: Ján Palárik: *Zmierenie alebo Dobrodružstvo pri obžinkoch* (barón Kostrovický); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1933: William Shakespeare: *Macbeth* (Malcolm); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1934: Anton Pavlovič Čechov: *Višňový sad* (Trofimov); réžia: Andrej Bagar, Činohra SND
* 1934: Antoni Słonimski: *Čistá rasa (rodina)* (Hans); réžia: Vladimír Sýkora, Činohra SND
* 1935: Jonáš Záborský: *Najdúch* (Gejzík); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1936: Ján Palárik: *Zmierenie alebo Dobrodružstvo pri obžinkoch* (barón Kostrovický); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1938: Ján Palárik: *Inkognito* (básnik Jelenský); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1940: Jonáš Záborský: *Najdúch* (Gejzík); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND
* 1940: Ivan Stodola: *Čaj u pána senátora* (Pyskuliak); réžia: Ferdinand Hoffman, Činohra SND
* 1940: Sofokles: *Antigona* (Kreón); réžia: Janko Borodáč, Činohra SND 
* 1940: Georg Büchner: *Dantonova smrť* (Saint Juste); réžia: Ferdinand Hoffmann, Činohra SND
* 1949: Alexandr Sergejevič Gribojedov: *Útrapy z rozumu* (Čacký); réžia: Jozef Budský, Činohra SND

## Výber z divadelných réžií
* 1935: Henri Bernstein: *Nádej*; Činohra SND
* 1936: Július Barč-Ivan: *Človek, ktorého zbili*; Činohra SND
* 1936: Marcel Achard: *Kokosový orech*; Činohra SND
* 1938: Alexander Nikolajevič Ostrovskij: *Nevesta bez vena*; Činohra SND
* 1939: Milan Begović: *Boží človek*; Činohra SND
* 1939: Ivo Vojnović: *Ekvinokcia*; Činohra SND
* 1940: Henrik Ibsen: *Rosmersholm*; Činohra SND
* 1940: Molière: *Mizantrop*; Činohra SND
* 1940: Marivaux: *Hra lásky a náhody*; Činohra SND
* 1940: Július Barč-Ivan: *Diktátor*; Činohra SND (naskúšané, ale nerealizované pre zákaz cenzúry niekoľko dní pred pripravovanou premiérou)
* 1941: Ivan Stodola: *Keď jubilant plače*; Činohra SND
* 1941: Alexander Vasilievič Suchovo-Kobylin: *Smrť Tarelkina*/*Smrť Tanierika*; Činohra SND
* 1941: Gerhard Hauptmann: *Kolega Crampton*; Činohra SND
* 1942: Ján Poničan: *Štyria*; Činohra SND
* 1942: William Shakespeare: *Sen noci svätojánskej*; Činohra SND
* 1942: Friedrich Schiller: *William Tell*; Činohra SND
* 1943: Heinrich von Kleist: *Rozbitý džbán*; Činohra SND
* 1943: Peter Zvon: *Tanec nad plačom*; Činohra SND
* 1943: Molière: *Zdravý nemocný*; Činohra SND
* 1944: Friedrich Schiller: *Messinská nevesta*; Činohra SND (ku koncu skúšobného obdobia Jamnický ochorel a inscenáciu doskúšal Karol L. Zachar, ktorý je oficiálne uvedený ako režisér inscenácie.)
* 1944: Ivan Stodola: *Komédia*; Činohra SND

## Filmografia
### Filmové postavy
* 1947: *[[Varúj...!]]* (správca)
* 1948: *[[Vlčie diery]]* (Marián)
* 1949: *[[Katka]]* (hvezdár)
* 1958: *[[Evička ide mestom]]* (ujo)
* 1964: *[[Dar mudrcov od východu]]*
* 1965: *[[Slovenské ľudové balady]]*
* 1966: *[[Siedmy kontinent]]*
* 1967: *[[Sedem svedkov]]* (6. svedok)
* 1970: *[[Rozsudok]]* (doktor)

### Televízne postavy
* 1963: Elisa Triletová: *Ruže na úver* (Donelle)
* 1964: Pedro Claderon de la Barca: *Zalamejský richtár* (Filip II.)
* 1964: Robert Bolt: *Muž pre každé počasie* (Henrich VIII.)
* 1964: William Saroyan: *Čas tvojho žitia* (Pán zo spoločnosti)
* 1965: Jean Paul Sartre: *Nepochovaní* (Canoris)
* 1966: Fiodor Michajlovič Dostojevskij: *Netočka Nezvanová* (knieža)
* 1966: Ferdinand Bruckner: *Alžbeta Anglická*
* 1967: Ján Solovič: *Zhasnuté slnko* (V. G. Čertkov)
* 1967: F. W. Crofts: *Starwelská tragédia* (Hlavný inšpektor Mitchel)
* 1967: Walter Jens: *Červená Róza* (sudca - rozprávač)
* 1969: F. W. Crofts: *Morská záhrada* (Hlavný inšpektor Mitchel)

## Literatúra
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Iné projekty

Kategória:Slovenskí divadelní herci
Kategória:Slovenskí divadelní režiséri
Kategória:Slovenskí pedagógovia
Kategória:Česko-slovenskí zaslúžilí umelci
Kategória:Česko-slovenskí národní umelci
Kategória:Osobnosti z Jasenovej
Kategória:Nositelia Radu T. G. Masaryka