Tretí carihradský koncil

náhľad|''Tretí carihradský koncil'' (miniatúra; Manassesova kronika, 14. storočie)

**Tretí carihradský koncil** tiež **tretí konštantínopolský koncil** sa konal v Konštantínopole v dňoch 7. novembra 680 až 16. septembra 681. 

Zasadal v kupolovej miestnosti cisárskeho paláca zvanej τρούλος [Trulos]. Zvolal ho byzantský cisár Konštantín IV.  Bol to v poradí 6. ekumenický koncil. Odsúdil monoteletizmus a monoenergizmus ako heretické náuky, a tak definoval, že Ježiš Kristus mal dve vôle (božskú a ľudskú) i dva zdroje konania (gr. *energeia*). 

## Historický kontext
### Patriarcha Sergios I. a pokus o zmierenie
Začiatkom 7. storočia ohrozovali Východorímsku ríšu Peržania – v roku 614 dobyli Jeruzalem a ukradli odtiaľ vzácne relikvie Kristovho kríža, v roku 626 dokonca obliehali Konštantínopol. V roku 630 však boli porazení. Relikvie Kristovho kríža sa vrátili do Jeruzalema. Mimochodom, v tomto istom roku prichádza Mohamed z Mediny do Mekky.

V tejto búrlivej dobe sa konštantínopolský patriarcha Sergios I. pokúsil prispieť k zmierneniu všeobecného napätia aspoň sprostredkovaním urovnania pretrvávajúceho teologického sporu medzi monofyzitmi a prívržencami záverov Chalcedónskeho koncilu. 

V roku 633 bola počas synody v Alexandrii prijatá kompromisná teologická formulácia: „Kristus má iba jeden zdroj konania, ktorým je jeho jedna jediná božsko-ľudská energia (μία ἐνέργεια [mia energeia]).“ Monofyziti boli s touto formuláciou mimoriadne spokojní, pretože v podstate dávala za pravdu ich názoru. Údajne to dokonca vyjadrili tak, že: „odteraz už nemusia chodiť za Chalcedóncami, pretože tí práve prišli k nim.“ 

Jeruzalemský patriarcha Sofronios I. však s touto kompromisnou formuláciou nesúhlasil a ostro sa voči nej ohradil. Neskôr od nej odstúpil aj patriarcha Sergios, pričom bolo nakoniec prijaté rozhodnutie, že sa nebude hovoriť ani o jednej, ani o dvoch energiách. 

Stroskotanie prvého pokusu o uzmierenie týchto dvoch kristologických táborov však patriarchu Sergia neodradilo a už čoskoro sa podujal na ďalší krok. V jednom zo svojich spisov odôvodnil, prečo nie je teologicky správne hovoriť ani o jednej, ani o dvoch energiách. V rámci zdôvodnenia  odmietnutia dvoch energií však do tejto dogmatickej diskusie vniesol taký argument, ktorý neskôr viedol ku vzniku monoteletizmu:„(Tiež) sa mnohí pohoršovali nad formuláciou o „dvoch energiách“, pretože ju doteraz nikdy nepoužil nijaký zo svätých kazateľov cirkevných tajomstiev. Okrem toho by mala táto formulácia za následok to, že by sa muselo začať hovoriť o dvoch vôľach, ktoré by však (v jednej osobe Ježiša Krista) museli byť vo vzájomnom protiklade. Viedlo by to k tvrdeniu, že Božský Logos chcel pre spásu ľudí znášať utrpenie, no súčasne vôľa jeho ľudskej prirodzenosti tomuto odporovala.“ K zásluhám patriarchu Sergia I. patrí, že vniesol do kristologickej diskusie problematiku interpretácie Ježišovej modlitby na Olivovej hore: „(Otče, nech sa stane) nie (to), čo ja chcem, ale (to), čo ty (chceš).“ (Mk 14, 36)No zároveň si evidentne neuvedomil, že nevzal do úvahy rozdiel medzi objektom vôle a aktom vôle.  

Ukázalo sa, že v tomto teologickom zmätku uviazol aj rímsky pápež Honorius I. (625 – 638). Ten dokonca patriarchovi Sergiovi poslal list, v ktorom vyjadril svoj úplný súhlas s jeho argumentáciou.  

Pápež nielenže odmietal náuku o dvoch protikladných vôľach, ale nakoniec sa priklonil k náuku o jednej vôli v Ježišovi Kristovi: „ ... (Preto) vyznávame jednu jedinú vôľu nášho Pána, Ježiša Krista. Pretože v ňom božstvo prijalo človečenstvo, no neprijalo aj (našu) hriešnosť. Pretože prijalo človečenstvo v tej podobe, v akej bolo Bohom stvorené, a nie človečenstvo už zaťažené dedičným hriechom. … V osobe Krista nebol nijaký iný zákon ani nijaká iná vôľa, ktoré by boli odlišné alebo v protiklade k jeho vykupiteľskému poslaniu, pretože Kristus bol už od svojho narodenia oslobodený od (tejto základnej) podmienenosti ľudského bytia.“ Tento citát ukazuje, že pápež Honorius sa snažil poprieť existenciu hriešneho vzdoru v Kristovi. Nebral však do úvahy možnosť, že by dva akty vôle mohli súhlasiť s jedným jediným cieľom.

Sergios bol s Honoriovou náukou o jednej vôli veľmi spokojný. A spočiatku s ňou súhlasil aj najslávnejší teológ vtedajšej doby – Maxim Vyznávač. No a keďže nová formulácia vyhovovala aj monofyzitom, tak sa zdalo, že sa tento dlhý kristologický spor konečne podarilo urovnať. V roku 638 cisár Hérakleios oficiálne potvrdil náuku o jednej Kristovej vôli (monoteletizmus) ako novú dogmu. 

### Maxim Vyznávač a náuka o dvoch vôľach
Teológ Maxim však zakrátko vzal svoj súhlas s monoteletizmom späť. Uvedomil si totiž, že táto náuka neberie do úvahy rozdiel medzi objektom vôle a aktom vôle. Vypracoval preto náuku o dvoch aktoch vôle, pričom jej základ tvoril nový, precíznejší výklad Kristovej modlitby na Olivovej hore (Mk 14, 36). 

Pred Maximom sa Ježišova veta: „(Otče, nech sa stane) nie (to), čo ja chcem, ale (to), čo ty (chceš),“ vykladala takto:

„čo ja chcem“ = akýsi *pred*morálny inštinkt

„čo ty chceš“ = božská vôľa

Podľa tohto výkladu je v Kristovi len jedna skutočná (slobodná, duchovná, božská) vôľa a popri nej akási inštinktívna pohnútka ľudskej prirodzenosti, ktorá sa vzpiera utrpeniu. Zdá sa, že toto vzopretie sa utrpeniu aspoň na okamih preberá aj božská vôľa, aby sa ukázalo, že v Kristovi je skutočne aj ľudská prirodzenosť. No slobodné a definitívne rozhodnutie je však vyhradené len božskej vôli. 

Maxim vo svojej náuke ponechal vyššie uvedený tradičný výklad oboch výrazov („čo je chcem“, „čo ty chceš“), ale upozornil na skutočnosť, že v Ježišovej modlitbe na Olivovej hore sa nachádza manifestácia ešte ďalšej (skutočnej) vôle, a to síce tej, ktorá hovorí: „**nie** (čo ja chcem), **ale** (čo ty chceš)“. V slovách „nie … ale“ je prítomný akt Kristovej ľudskej vôle, prostredníctvom ktorého uprednostňuje svoju božskú vôľu pred svojím ľudským inštinktom, ktorý by ho nútil utiecť pred utrpením. „**Nie** (to), *čo ja chcem*, **ale** (to), .“ (Mk 14, 36) (**tučným** = plnohodnotná, skutočná ľudská vôľa; *kurzíva* = predmorálna, inštinktívna snaha;  = božská vôľa)

### Synoda v Ríme (649) a ďalšie udalosti
Maxim Vyznávač musel už skôr utiecť pred Peržanmi z Konštantínopolu do Kartága. Nie nepodstatnou výhodou však bolo to, že z tohto severoafrického mesta mohol ľahšie nadviazať kontakt s Rímom. Chcel totiž presvedčiť pápeža, že táto jeho náuka o dvoch vôľach (dyoteletizmus) je v úplnom súlade s tým, čo učil už pápež Lev I. vo svojom slávnom spise Tomus ad Flavianum, teda že každá Kristova prirodzenosť koná tak, ako je jej vlastné.

V roku 649 sa v Ríme pod vedením pápeža Martina I. konala synoda, ktorá upresnila závery Chalcedónskeho koncilu v tom zmysle, že definovala, že v Kristovi je potrebné rozlišovať dve vôle (a teda aj dva zdroje konania):„Kto v súlade s učením svätých otcov, vo vlastnom zmysle týchto slov a podľa pravdy nevyznáva dve vzájomne spojené a zjednotené vôle v jednom a tom istom Kristovi, našom Bohu, a to síce jednu božskú a jednu ľudskú vôľu, v tom zmysle, že Kristus, v oboch svojich prirodzenostiach (primerane ich rozličným vlastnostiam), chcel našu spásu, ten nech je prekliaty.“ Prijatie takejto (novej) náuky však ohrozilo cisárovu náboženskú politiku. Cisár Constans II. preto v roku 653 nechal odvliecť pápeža Martina I. do Konštantínopolu, neskôr ho poslal do vyhnanstva, kde napokon v roku 655 aj zomrel. Cisár nechal zatknúť aj Maxima Vyznávača. Celé roky sa ho potom rôznymi spôsobmi snažili donútiť, aby odvolal svoju náuku. Nakoniec ho mučili, odsekli mu ruku a vytrhli jazyk. Zomrel vo veku 82 rokov. Avšak o niekoľko rokov nato bol zavraždený aj samotný cisár.

Politická situácia sa podstatne zmenila a nový cisár Konštantín IV. preferoval inú náboženskú politiku. Je potrebné si uvedomiť, že moslimské vojská od roku 633 postupne ovládli územie Palestíny, Sýrie a Egypta, a tým pádom prišla Východorímska ríša o hlavné oblasti rozšírenia monofyzitizmu. V rámci náboženskej politiky tak na ne cisári v budúcnosti už nemuseli brať ohľad. 

Vynorila sa však naliehavá potreba spojenia Východorímskej ríše so Západom v boji proti novému spoločnému nepriateľovi, ktorým bol odteraz islam.

Aby bolo možné uskutočniť všetky tieto zámery a obnoviť vnútornú stabilitu ríše, zvolal cisár Konštantín IV. v roku 680 do Konštantínopolu ekumenický koncil.

## Koncil v Konštantínopole (680 – 681)
Koncilu sa zúčastnili vyslanci pápeža Agata, konštantínopolský patriarcha Geórgios I., v konštantínopolskom exile žijúci antiochijský patriarcha Makarios a niekoľko desiatok ďalších biskupov a kňazov. 

Najpodstatnejšie závery Tretieho carihradského koncilu možno zhrnúť do nasledujúcich troch bodov:
# Tretí carihradský koncil jasne pomenoval nositeľov skutočnej ortodoxnej tradície. Zaradil k nej nasledujúce osobnosti a udalosti: 
#* Pápež Agato (678 – 681) a Rímska synoda (649)  
#* Pápež Lev I. a Chalcedónsky koncil 
#* Cyril Alexandrijský
#* Prvých päť ekumenických koncilov (Prvý nicejský, Prvý carihradský, Efezský, Chalcedónsky, Druhý carihradský)
# Koncil definoval, že v Kristovi je jedna osoba (*hypostáza*), ale dva akty vôle, a teda aj dva zdroje konania, ktoré však vzájomne spolupracujú:
#* „Aj my teda vyhlasujeme, že podľa náuky svätých otcov sú v Kristovi dve prirodzené, spolupracujúce, nezmiešané, nezmeniteľné, neoddelené a nedeliteľné  vôle a dva zdroje konania.“
# Koncil o. i. odsúdil náuku pápeža Honoria a patriarchu Sergia. 
#* Z dnešného pohľadu je však možné konštatovať, že pápež a zrejme ani patriarcha neboli nijakí heretici. Je jasné, že pápež si vôbec neuvedomoval obsah otázky o dvoch aktoch  vôle. Išlo mu len o to, aby zdôraznil, že Kristus nebol poškvrnený nijakým hriechom a nemôže byť ani nijakým spôsobom vnútorne rozdelený (zdôrazňoval teda objekt vôle).

## Zhrnutie
Pápež Lev II. (682 – 683) uznal závery tohto koncilu v roku 682 a súhlasil s odsúdením pápeža Honoria ( porov. aj Koncil v Tolede).

Tretí carihradský koncil v náuke o dvoch zdrojoch konania a dvoch vôľach v Kristovi nadviazal na na jednej strane na Rímsku synodu (649) a pápeža Agata, na druhej strane na spomínanú pasáž v *[[Tomus ad Flavianum]]* pápeža Leva I., ktorou sa Chalcedónsky koncil nijako podrobnejšie nezaoberal („Každá z oboch prirodzeností koná, v spolupráci s tou druhou, tak, ako je jej to vlastné.“ [NR 177; DH 294]). 

Tento koncil sa, podobne ako Chalcedónsky, tiež odvoláva na celú dovtedajšiu dogmatickú tradíciu. V istom zmysle tak dokazuje, že dogmatická ortodoxia je výsledkom skutočného, vzájomného kresťanského zmierenia sa. 

Tretí carihradský koncil patrí k posledným kristologickým koncilom v dejinách cirkvi. Do dogmatiky priniesli definíciu, že hypostáza (osoba) v Kristovi je totožná s druhou hypostázou (osobou) v Najsvätejšej Trojici, teda Bohu samotnom (Druhý carihradský koncil), a že Kristovej ľudskej a božskej prirodzenosti súčasne prislúcha božská a ľudská vôľa (Rímska synoda, 649) a božský a ľudský zdroj konania ( v súlade s pápežom Levom I. a v protiklade s Druhým carihradským koncilom). Náuka Druhého carihradského koncilu, ktorá tvrdila, že dve Kristove prirodzenosti je možné rozlíšiť len „*in theoria*“, bola neskôr interpretovaná tak, že neodporuje náuke o dvoch zdrojoch konania.

## Referencie


## Externé odkazy
* Tretí carihradský koncil (prof. Raymund Schwager, Universität Innsbruck, nemecky)
* http://revue.theofil.cz/revue-clanek.php?clanek=502  (česky)
* Akty Tretieho carihradského koncilu (latinsky, taliansky, anglicky)
* Christian Classics Ethereal Library (anglicky)
* Kánony Tretieho carihradského koncilu (česky)

Kategória:Koncily