1. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika

**1. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika** bola partizánska brigáda pod velením npor. Piotra Alexejeviča Velička, ktorá vznikla na báze prvej organizátorskej partizánskej skupiny vyslanej Ukrajinským štábom partizánskeho hnutia na územie Slovenska. Partizáni sa v priebehu niekoľkých augustových týždňov stali významným vojenským a mocenským faktorom v Turci. Skupina sa 23. augusta sa so súhlasom UŠPH konštituovala na partizánsku brigádu. Partizánske aktivity narušovali ako autoritu slovenskej vlády, tak plány Slovenskej národnej rady aj Vojenského ústredia, ktorým sa odmietli podriadiť. Vyhlásenie Československej republiky 21. augusta 1944 v Sklabini, protinemecká mobilizácia martinskej posádky, zatarasenie železničných tunelov, terorizovanie a vraždy príslušníkov nemeckej menšiny, postrieľanie nemeckej „misie podplukovníka Otta“ v Martine prispeli k urýchleniu nemeckých plánov na obsadenie Slovenska a vynútili si vypuknutie Slovenského národného povstania v nevýhodnom „obrannom“ variante. Počas prvých bojov v Strečnianskej tiesňave Veličkovi partizáni 31. augusta 1944 nedorazili na pozície na pravom brehu Váhu a umožnili tak Nemcom obchvátiť povstaleckú obranu na Strečne. Po ústupe od Strečna bojovala brigáda o prístupy do Turca pri Vrútkach a Priekope, pri Jánovej Lehote a Svätom Kríži, počas nemeckej generálnej ofenzívy proti povstaniu pri Krupine a Lovinobani. Po prechode povstania na partizánsky spôsob boja sa časť oddielov odčlenila a jadro brigády sa presunulo v novembri 1944 na Oravu a do Vysokých Tatier. Koncom januára sa brigáda podieľala na oslobodení Liptovského Hrádku, kedy partizánske oddiely koordinované Hlavným štábom partizánskeho hnutia útokmi nedovolili Nemcom zaujať obranné postavenia vybudované v oblasti Liptovského Hrádku, dobyli a udržali most cez Belú a 1. februára 1945 partizánske oddiely, 1. čs. armádny zbor a jednotky Červenej armády Liptovský Hrádok dobyli. Po bojoch o Liptovský Hrádok bola brigáda rozpustená a jej príslušníci vstúpili do jednotiek Červenej armády a 1. česko-slovenského armádneho zboru.

## História brigády
### Výsadok
Prvá 11členná partizánska organizátorská skupina určená pre výsadok na Slovensku bola sformovaná v Sovietskom zväze rozkazom Ukrajinského štábu partizánskeho hnutia (UŠPH). Paradesantné skupiny predstavovali štáby budúcich partizánskych jednotiek. Boli zložené zo sovietskych ako aj československých občanov, najmä bývalých príslušníkov slovenskej armády, ktorí boli zajatí alebo prešli na sovietsku stranu. Za KSČ v UŠPH pôsobili Rudolf Slánský a August Schramm, sudetský Nemec, zúčastňovali sa výberu a zaraďovali čs. občanov do paradesantných skupín. V UŠPH pred vyslaním paradesantných skupín nevedel o prípravách povstania na Slovensku a nemali informácie o situácii v domácej rezistencii. 
Veliteľom tejto prvej bol vymenovaný gardový nadporučík Piotr Alexejevič Veličko. Skupinu tvorili 5 Rusi, 3 Ukrajinci, 2 Slováci a 1 Žid:

Skupina bola vysadená v noci z 25. na 26. júla 1944 nad Liptovskou Osadou. Parašutisti zoskočili do neznámeho priestoru, kde ich nikto nečakal. Prelet lietadla a 3 padáky boli spozorované na hlásené miestnej žandárskej stanici podľa úradného hlásenia už v nočných hodinách hliadkami miestnej požiarnej a protileteckej ochrany v Liptovskej Osade. Následná obhliadka priestoru zoskoku našla dôkazový materiál, padáky, balíky so zbraňami a iným materiálom. Parašutisti objavení neboli. 26. júla a potom opakovane 4. augusta okresný náčelník v Ružomberku Vladimír Maťovič písomne žiadal veliteľstvo miestnej posádky o vojenskú asistenciu v sile 40 mužov na „preskúmanie“ lesov na okolí Liptovskej Osady a Liptovskej Lúžnej. Miestna vojenská posádka sa však do akcie proti partizánom neponáhľala, jej novovymenovaný posádkový veliteľ major Miloš Vesel patril medzi opory Golianovho vojenského ústredia.

### Presun skupiny do Turca
Parašutistom sa podarilo nadviazať prvé spojenia s činiteľmi miestneho odboja. Už koncom júla 1944 sa stretli s Jaroslavom Šolcom a ďalšími odbojármi z Ružomberka a Nemeckej Ľupče a prichádzali prví dobrovoľníci do hôr. V auguste boli vysadené zo strany UŠPH ďalšie štyri skupiny, 6. augusta zoskočil desant Ladislava Kalinu, 7. augusta výsadok Ernesta Bielika a 8. augusta skupiny Michala Sečanského a Jegorova. 

Slovenská vláda v reakcii na výsadky prijala mimoriadne opatrenie nasadenie slovenských vojakov proti partizánom. 10. augusta bola vyhlásená trestná vojenská expedícia v oblasti Nízkych Tatier a Veľkej Fatry proti partizánom. Viacerí dôstojníci ale zabezpečili odoslanie plánu odbojárom a akcia sa minula účinkom.

V dňoch vojenskej operácie, sa veliteľ slovenskej partizánskej skupiny formujúcej sa v lete 1944 v Turci Viliam Žingor v Liptovskej Lúžnej stretol s Veličkom a jeho skupinou, kde sa dohodli, že sa Veličkova skupina presunie k Žingorovi do Turca, do Kantorskej doliny. Veličko uvádza dátum presunu na 13. augusta, Voľanskij 12. augusta. Hoci partizánska aktivita v Turci bola už pomerne rozvinutá pod vedením Viliama Žingora, Veličkovi sa podarilo získať iniciatívu a nadväzovať kontakty. K Veličkovej skupine sa pripojili aj skupiny sovietskych utečencov z nemeckých zajateckých táborov (V. Vysockého, N. Surkova, Kolesnikova). 

V auguste zároveň začali ilegálne prechody francúzskych vojnových zajatcov z Maďarska na územie Slovenska. Prechody boli dohodnuté so zástupcami odboja a cieľom Francúzov sa stal Žingorov tábor v Kantorskej doline. Francúzi prichádzali maďarským vlakom do Galanty a pešo prekračovali hranice. Na slovenskej strane hranice boli očakávaní sereďskými odbojármi vedenými Vlastimilom Rambouskom, ktorým pomáhali sereďskí žandári a niektorí financi. Po ubytovaní u sereďských antifašistov sa Francúzi presúvali do Kantorskej doliny.

De Lannurien bol od 9. augusta v Kantorskej doline menovaný veliteľom oddielu Francúzov, ktorý sa neskôr stal súčasťou 1. partizánskej brigády M. R. Štefánika. Jeho zástupcom a tlmočníkom bol ruský emigrant martinský profesor Vladimír Jeršov. 

Do vypuknutia SNP bolo do oddielu prijatých asi 150 francúzskych partizánov.

13. augusta 1944 v byte Vojtecha Roba v Sklabini došlo k prvej návšteve pplk. Goliana v sprievode majora Jozefa Marka a pplk. Branislava Manicu 
Už pri tomto prvom stretnutí sa Vojenské ústredie okrem sondovania stanovísk a prerokúvania možností spolupráce pokúšalo usmerniť Velička, aby prihliadal na prípravy povstania a aby predbežne nepodnikal väčšie partizánske akcie. Veličko tento prísľub dal, ale údajne len s platnosťou do 20. augusta 1944. Zástupcovia vojenského odboja partizánom prisľúbili zbrane.

Správy odosielané do Kyjeva boli nad očakávanie priaznivé.

V depešiach boli zmienky, že slovenský národ je pripravený na povstanie a velitelia armády prosia, aby sa dal signál na vystúpenie. Dňa 15. augusta sa v depeši uvádzali mená Ján Golian a Július Nosko. Z rozhovoru s nimi bolo zrejmé, že „armáda sa pripravuje na povstanie a vystúpi s pádom Krakova".

11. augusta prišli do Sklabine a Kantorskej doliny vojaci z Oremovho Lazu . Veliteľom výpravy bol npor. Ladislav Ehn. Namiesto bojového stretnutia sa však vplyvom antifašistického postoja jednotky vrátane veliteľa odohralo zbratanie vojakov a partizánov, ktorého svedkom bol 13. augusta samotný Golian. Člen Veličkovho desantu Jurij Černogorov navádzal dôstojníkov Ladislavom Ehnom a Štefanom Smataníkom, aby sa pridali k partizánom. Prechod sa neuskutočnil, no vojaci partizánov ubezpečovali, že ako celok vystúpia proti Nemecku. Tieto zámery boli v línii s plánom vojenského ústredia. Slovenská rota sa vrátila 15. augusta späť na Oremov Laz. 17. augusta Veličko nadsadene hlásil na UŠPH do Kyjeva: *„Pešia rota veliteľa Vladislava Eli, ktorá je časťou 4. slovenského pluku, je pripravená prejsť k partizánom."*

15. augusta dostali partizáni od majora Kordu z Oremovho Lazu 11 debničiek s granátmi. V ten deň došlo k prvej partizánskej akcii kriminálneho charakteru. Veličkovi partizáni prepadli Révaiovský kaštieľ v Štiavničke. Pri tomto incidente zastrelil majiteľ kaštieľa svojho kastelána. 16. augusta došlo nákladné auto naložené ručnými granátmi, puškami, ľahkými guľometmi a muníciou.

### Partizánsky rajón Turiec

V Kantorskej doline boli sformované oddiely, z ktorých postupne vznikli dve partizánske brigády. V nadväznosti na úspech budovania partizánskych oddielov prišiel Veličko s nápadom na vytvorenie partizánskeho rajónu Turiec, ktorý si osvojili aj miestni partizáni. Plán bol 18. augusta rádiotelegraficky predložený na schválenie ÚŠPH. Súčasťou týchto akcií malo byť zatarasenie železničných tunelov pri Kraľovanoch, Strečne, Kremnici a Handlovej, obsadenie skladov žandárskych zbraní v Hornej Štubni a Diviakoch, obsadzovanie železničných staníc a pôšt. Veličko vyslal Jána Reptu za majorom Jozefom Markom s odkazom, že sa necíti byť viazaný sľubom daným 13. augusta Golianovi, a začal plán uskutočňovať ešte pred príchodom stanoviska ÚŠPH. 

Partizáni 21. augusta zostúpili z Kantorskej doliny do Sklabine a vyhlásili v nej pri vztýčení čs. zástavy obnovenie Československej republiky. Moci sa ujal revolučný národný výbor a partizáni verejne demonštrovali svoju existenciu.  Golian vyslal majora Marka z Banskej Bystrice do Bratislavy, aby o veci informoval členov SNR a požiadal o zákrok u Velička. 21. augusta sa Husák stretol s Veličkom, vystupujúc v pozícii predstaviteľa vedenia KSS. Husák vyložil Veličkovi komunistické stanovisko k pripravovanému povstaniu a žiadal ho, aby rešpektoval povstalecké prípravy. Husák o tomto rokovaní okrem iného napísal: 

 

Veličko argumenty neakceptoval. Povzbudený lokálnymi úspechmi bol presvedčený, že partizáni môžu „zamestnávať" aj dve nemecké divízie. Husákovi dal iba prísľub, že do piatku (25. augusta) sa partizáni zdržia väčších akcií, no ani ten nedodržal. Husák dosiahol, že Veličko pribral Karola Bacílka. Ten sa stal členom štábu Žingorovho oddielu, no neposilnil líniu, ktorú Husákom presadzovanú líniu medzi partizánmi. Ani československé Ministerstvo národnej obrany v Londýne nesúhlasilo s Golianovou požiadavkou, aby partizáni dočasne prerušili akcie. Pritom Golian bol zajedno so SNR. Gen. Ingr v rádiovej depeši z 23. augusta 1944 označil túto požiadavku za neuskutočniteľnú: 

Veličko sa do akcií na utvorenie partizánskeho rajóna usiloval začleniť aj martinskú vojenskú posádku. Okolo 20. augusta pozvali do Sklabine majora Vojtecha Mládka, zastupujúceho posádkového veliteľa (plukovník Emil Perko bol na dovolenke) a vyzýval ho, nech celá martinská posádka vyhlási poplach, vyzbrojí sa, opustí kasárne, stiahne sa do Gaderskej doliny a odtiaľ začne boj proti fašistom. Major Mládek návrh odmietol. 

23. augusta sa Veličkov oddiel so súhlasom UŠPH preformoval na 1. československú partizánsku brigádu M. R. Štefánika. Veliteľom bol npor. Veličko, komisárom A. Ľach, náčelníkom štábu postupne J. Černogorov, V. Chrapko, P. Gorlač, zástupcom veliteľa pre rozviedku P. Kononov, zdravotníčkou A. Stoľarová, radistami A. Rogačevskij a N. Agafonov. Počas existencie brigády v nej pôsobili oddiely: 
# partizánsky oddiel Suvorov,
# slovenský oddiel, z ktorého bola 25. augusta 1944 utvorená samostatná 2. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika pod velením Viliama Žingora,
# francúzsky oddiel,
# mínerský oddiel, 
# kremnický oddiel, 
# náhradný slovenský prápor, 
# strážny oddiel, 
# oddiel B. HanesaChrastinu

K 1. októbru 1944 Veličko uvádza početný stav brigády 3&nbsp;170 mužov. 

V noci z 23. na 24. august zatarasili Veličkovi partizáni železničné tunely pri Strečne a Kraľovanoch. Početná vojenská ostraha tunelov sa sčasti pridali k partizánom, sčasti im odovzdali zbrane. 

24. augusta UŠPH z Kyjeva  rádiotelegraficky schválil Veličkov plán na utvorenie partizánskeho rajóna v Turci, no kategoricky mu však zakazoval vyvolávať povstanie. Napriek tomuto zákazu partizánske akcie v skutočnosti smerovali k povstaniu. Pod Veličkov vplyv sa dostal  Viliam Žingor, ale aj vedenie OV KSS v Martine. Partizáni predovšetkým chceli ochromiť komunikácie, najmä železnice, a vyčistiť Turiec od tých, ktorých považovali za exponovaných fašistov. 

24. augusta 1944 v neskorých večerných partizánska skupina Andreja Ľacha a s Konstantína Popova prepadla pílu Spojenej drevárskej a priemyselnej účastinnej spoločnosti v Turanoch. Partizáni pri akcii zastrelili veliteľa závodnej ochrany Karla Achtbergera, ktorý bol nemeckej národnosti a partizánov nenapadol ani neohrozoval, a zmocnili sa finančnej hotovosti. Po správe o partizánskom prepade v Turanoch generál Turanec na základe ešte tú noc odvelil dve čaty slovenských vojakov z Trenčína do Turian. Vojaci síce prišli pílu  obsadili, ale partizáni boli mimo ich dosahu. 

V ten istý deň mínerská skupina zatarasila železničný tunel Horná ŠtubňaHandlová a 25. augusta mínerský oddiel v skorých ranných hodinách zatarasil tunel na trati Horná ŠtubňaKremnica. Husák na margo tejto akcie poznamenal:

Veličko pokračoval v akciách aj po stretnutí 25. augusta s predstaviteľmi SNR v Rakši.

V piatok 25. augusta partizáni prišli priamo do Martina na nákladnom aute a na námestí rozdávali zbrane miestnym občanom, prevažne robotníkom. V posádkových kasárňach pluku útočnej vozby vznikla 25. augusta medzi mužstvom napätá situácia. Časť protifašisticky orientovaných vojakov sa obávala, že dôstojníci vec odboja neberú vážne. Vojaci vzali tri tanky a odišli do Sklabine. Vrátili sa späť do kasární až na druhý deň, keď im situáciu objasnil nadporučík Cyril Kuchta podľa dohody partizánov s martinskou posádkou. V Martine zatiaľ naďalej pôsobili, alebo aspoň vegetovali orgány verejnej správy, ktoré podliehali slovenskej vláde v Bratislave. Okresný náčelník v Martine 26. augusta hlásil: *„Situáciu v Turč. Sv. Martine ovláda naše vojsko. Do našich vojakov partizáni nestrieľajú."* Situáciou v Martine bol Golian prekvapený a odsúdil ju.

26. augusta partizáni z Veličkovho oddielu prepadli vo Vrútkach hotel Slávia, kde zastrelili štyroch ubytovaných nemeckých poľných žandárov a piateho ťažko zranili. V ten deň Viliam Žingor vyčlenil družstvo pod velením Jána Reptu a toto vyslal na nákladnom aute do Brezovej pod Bradlom rozšíriť partizánske aktivity do podjavorinského kraja.

28. augusta partizáni obsadili železničnú stanicu vo Vrútkach a prepadli nemeckú kolónu  4 nákladných áut so 45 mužmi v Strečnianskej úžine. 2. slovenská partizánska brigáda gen. M. R. Štefánika vytvorená zo slovenského oddielu Veličkovej brigády zahájila 28.29. augusta 1944 pod velením Viliama Žingora presun zo Sklabine do Rajeckej doliny.

### Partizánske zločiny

Od 21. do 31. augusta 1944 bola v Sklabini okrem štábov a nemocnice i kontrarozviedka, ktorá predstavovala i náhly vojenský súd. Za ten čas v Sklabini bolo popravených alebo pochovaných asi 150 osôb (rátajúc v to aj mužov vojenskej misie, likvidovanej v martinských kasárňach). Sovietsky partizánsky štáb si vyhradil právo vyšetrovať a trestať chytených nemeckých príslušníkov. Slovenských údajných zradcov a previnilcov ponechával vo väčšine prípadov slovenskému štábu. Väčšina popravených bola nemeckej národnosti, medzi popravenými boli funkcionári Deutsche Partei aj osoby fašistického zmýšľania. Išlo o teror páchaný na neozbrojených zajatých, resp. zadržaných osobách.

Vo večerných hodinách v nedeľu 27. augusta spolupracovníci partizánov spomedzi železničiarov na martinskej železničnej stanici zadržali medzinárodný rýchlik BukurešťBerlín, v ktorom bola skupina nemeckých vojenských cestujúcich presúvajúcich sa z Rumunska do Nemecka. Zadržanie rýchlika bolo Nemcom podané z dôvodu poškodenia trate. Odbojoví činitelia rokovali, ako zaobchádzať s Nemcami. Veliteľ martinskej posádky Emil Perko v intenciách vojenského ústredia bol proti akémukoľvek zákroku, no partizáni s tým nesúhlasili. Plukovník Perko s nadporučíkom Cyrilom Kuchtom preto odišli za Veličkom do Sklabine, aby problém vyriešili. Na stretnutí bol plukovník Perko za prepustenie misie, ale Veličkov štáb naliehal na Kuchtu, aby misiu zadržali a Kuchtovi dával priame rozkazy buďto odzbrojených Nemcov doviesť na do Sklabine, alebo Nemcov v kasárňach zlikvidovať. Kuchta porušil vojenskú subordináciu a podriadil sa Veličkovi. Členom nemeckej misie sa ponúklo ubytovanie v kasárňach. Odchod Nemcov do kasární sledovala skupina partizánov pod velením Nikolaja Alexandroviča Surkova, ktorej úlohou bolo zabrániť prípadnému odjazdu misie. V noci sa v Martine v zborovni vojenskej reálky  konala porada, na ktorej *„riešila sa otázka likvidovania Nemcov, ubytovaných v kasárňach"*. Emil Perko kapituloval a netrval na prepustení misie, no trval na tom, aby poprava nebola v kasárňach.

V skorých ranných hodinách 28. augusta čakala ozbrojená slovenská jednotka na nemeckú misiu na dvore kasární. Len čo sa Nemci objavili na dvore, nasledovala vraj Kuchtova výzva, aby sa vzdali, ktorá sa údajne stretla s pokusom o odpor niektorých Nemcov. Vtedy zasiahla vopred pripravená slovenská jednotka, ktorá misiu postrieľala. Postrieľané osoby boli prevezené z martinských kasární na nákladnom aute do Sklabine a tam ich pochovali.

### Bojové akcie brigády po vypuknutí SNP

V Martine sa 30. augusta sa zišli zástupcovia turčianskeho obyvateľstva a vytvorili ONV, ktorý v spolupráci s armádou a partizánmi prevzal moc v Martinskom okrese. Strečno a Turiec sa stali hlavným povstaleckým bojiskom.

V priebehu 30. augusta zaujali povstalecké jednotky tvorené žilinskou posádkou (mjr. Jozef Dobrovodský) a časťou posádky z Turčianského sv. Martina (pplk. del. Emil Perko) pozície v Strečnianskej tiesňave. Pri hrade Strečno zaujal pozície prápor *Repašský* (stot. Karol Repašský). Od hradu Strečno až po severné svahy Domašína zaujal obranu spojovací prápor *Schleichart* (stot. spoj. Teodor Schleichart). Pozície od tunelov až po svahy naproti Starhradu obsadil francúzsky partizánsky oddiel kapitána de Lannuriena a mínometný oddiel 1. československej partizánskej brigády M. R. Štefánika. Ďalšie oddiely Veličkovej brigády mali zaujať pozície na pravom brehu Váhu na línii Starhrad – Jedľovina, no do týchto miest nikdy nedorazili. V niekoľkodenných ťažkých bojoch odolávali vojaci a partizáni útokom nemeckých skupín von Ohlena a Juncka ktoré mali materiálnu prevahu najmä v ťažkých zbraniach, pričom zvlášť sa vyznamenal francúzsky oddiel. Neobsadením pozícií na pravom brehu Váhu však brigáda umožnila Nemcom obchvátiť povstaleckú obranu na Strečne a postupne vytlačiť povstalcov k Vrátkam, ktoré Nemci dobyli 4. septembra. Postupujúce nemecké tanky boli hlásené veliteľom húfnicovej batérie npor. Štefunkom dokonca v smere z Priekopy na Košúty, čo primälo veliteľa pplk. Emila Perka vydať rozkaz o stiahnutí sa povstalcov z Turca k Čremošnému. Samotný Perko sa počas presunu na Čremošné z Štubnianskych Teplíc spojil s veliteľstvom armády v Banskej Bystrici, kde náčelník štábu mjr. Július Nosko považoval ústup za predčasný. Pplk. Perko a npor. Veličko sa vrátili do Martina a cestou vracali ustupujúce jednotky naspäť na front k Priekope.

5. septembra povstalci prekonali krízu. V noci na 5. septembra sa Nemci stiahli do Vrútok a povstaleckí vojaci a partizáni vybudovali obranné postavenia od Priekopy cez Lipovec a Kľačany. Na Troch Duboch pristáli prvé sovietske lietadlá a priviezli okrem delegácie SNR vedenej Karolom Šmidkem 40 protitankových pušiek, 22 guľometov a 120 samopalov, ktoré boli prevážané autami do Turca. Pplk. Perko a npor. Veličko vypracovali plán na ďalšie dni bojov. Úlohou vojakov a partizánov bolo zastaviť ďalší postup nepriateľa na Turčiansky sv, Martin a po posilnení vytlačiť Nemcov z Vrútok i pravého brehu Váhu a zničiť ho v Strečnianskej tiesňave. Povstalecká armáda prisúvala posily. Zároveň sa Veličko obrátil na Jegorova, veliteľa 1. československej partizánska brigády J. V. Stalina so žiadosťou o pomoc ten po konzultáciách Veličkovej požiadavky na Veliteľstva 1. čs. armády v Banskej Bystrici vydal 6. septembra rozkaz na presun svojich jednotiek do Turca. V dňoch 5.9. septembra sa Veličkova brigáda zúčastňovala na neúspešných povstaleckých protiútokoch pri Priekope. 12. septembra zaujala obranné postavenie južne od Sučian na čiare PodhradieKonskéNolčovoKrpeľanySokol, po neúspešných bojoch o Sučany 18. septembra sa stiahla na líniu BukovinaTurčianska ŠtiavničkaPodhradieKonskéNolčovo. Vzhľadom na bezprostredné ohrozenie základne brigády v Sklabini rozhodol štáb premiestniť tamojšie sklady munície a výbušnín najprv do Necpál a potom do Harmanca. 

### Masaker v Hájnikoch

Zatiaľčo partizánske popravy v Sklabini sa diali s vedomím, resp. na príkaz veliteľa brigády Velička, dochádzalo aj k zločinom, za ktoré boli zodpovední jednotliví členovia brigády. Najvýznamnejšou udalosťou takéhoto charakteru bol masaker v Hájnikoch, ktorý sa udial v noci zo 16. na 17. septembra 1944 na moste medzi osadami Hájniky a Rybáre (súčasť mesta Sliač), kde partizáni 1. čs. brigády M. R. Štefánika zavraždili 12 ľudí. Bol medzi nimi kňaz a poslanec slovenského snemu Anton Šalát, zvolenský vládny komisár Ján Ricotti a predseda Obilnej spoločnosti pre Slovensko Ján Klinovský. Povstalecké orgány prípad ešte pred potlačením povstania prešetrili a partizáni Michal Golcbár, František Molinek a člen miestnej milície Štefan Haverla boli usvedčení zo zodpovednosti za incident. Karol Šmidke oboznámil s výsledkami vyšetrovania veliteľa brigády Velička, ktorý si vyžiadal rádiom súhlas s popravou od Ukrajinského  štábu partizánskeho hnutia v Kyjeve. Popravu vykonala na mieste masakru 22. septembra popravčia čata kapitána Pristacha za prítomnosti obyvateľstva. V reči komisára brigády Ľacha pred popravou boli odsúdení označení za *„fašistických diverzantov poslaných Nemcami do radov partizánov“*.

### Bojové akcie brigády po ústupe z Turca

Po povstaleckom ústupe z Turca bola Veličkova brigáda 24. septembra nasadená do obrany Svätého Kríža nad Hronom, kde útočila nemecká skupina SS Schill od Handlovej. Jednotky 1. partizánskej brigády M. R. Štefánika spolu s vojakmi podskupiny „*Ipeľ*“ za podpory pravého krídla práporu „*Orolín*“ podnikli 25. septembra útok s cieľom vytlačiť protivníka z Jánovej Lehoty. Celkovo sa útoku zúčastnilo takmer tisíc mužov, nerátajúc delostrelcov a príslušníkov tylových jednotiek. Početne slabší príslušníci SS zo Schillu kládli len sporadický odpor a vyprázdnili južnú časť dediny, aby vo chvíli, keď sa povstalci uspokojili a ich pozornosť ochabla, znova zaútočili. Zmätení vojaci a partizáni sa dali na ústup, pričom na bojisku zanechali množstvo ručných zbraní a 10 protitankových pušiek. Nemci sa zmocnili aj troch kanónov batérie „*Vltava*“.

Večer 25. septembra 1944 sa vo svätokrížskom biskupskom kaštieli konala štábna porada veliteľov vojenských a partizánskych jednotiek, na ktorej bolo prijaté rozhodnutie, že podskupina „*Ipeľ*“ a 1. partizánska brigáda M. R. Štefánika na druh deň podniknú nový útok na Janovu Lehotu.

Hneď po rozvidnení 26. septembra vyslal mjr. Kovačovič na prieskum k Jánovej Lehote dva tanky LT vz. 38 (velitelia tankov čat. Šlachta a slob. Kováč) z 1. tankovej čaty por. Ľudovíta Rumana na prieskum, ktorý zistil, že Nemci cez noc prisunuli do dediny posily vrátane samohybných diel. Napriek týmto informáciám sa o 9.00 hod. začal dohovorený útok podporený stíhačmi škpt. Fajtla, ktorí zaútočili na palebné postavenia batérie „*Lindtner*“. Okupanti však Janovu Lehotu dokázali udržať a spôsobili povstalcom ťažké straty (iba na kosorínskom cintoríne miestni občania pochovali 42 vojakov a partizánov).

Ráno 27. septembra 1944 napadli jednotky „*Schill*“ za leteckej podpory obrannú líniu PrestavlkyTrubínLovčicavýšiny južne od Kosorína. Nemecké útoky pokračovali až do večera, keď sa samohybným delám podarilo preniknúť do Lovčice. Labilná povstalecká obrana zakolísala. Časť ustupujúcich vojakov zostala odrezaná v Prestavlkoch a väčšina z nich neskôr padla do zajatia. Mnoho mŕtvych a ranených mala aj Veličkova brigáda, ktorá bola v nasledujúcich dňoch po častiach stiahnutá na reorganizáciu do Detvy. V Detve sa 1. októbra uskutočnila jediná partizánska prehliadka počas trvania SNP. Na prehliadke sa zúčastnili sovietski, francúzski, českí a slovenskí partizáni brigády, ako aj povstaleckí vojenskí a politickí predstavitelia ako náčelník HŠPO Karol Šmidke a jeho zástupca Alexej Nikitič Asmolov a veliteľ povstaleckej 1. čs. armády na Slovensku generál Ján Golian.  

Mínerský oddiel brigády vykonával diverzie v priebehu septembra 1944 na viacerých komunikáciách a začiatkom októbra bol nasadený do bojov pri Čremošnom.

### Generálna ofenzíva proti SNP

Po reorganizácii v Detve sa oddiely brigády na základe rozkazov HŠPO č. 13 z 10. októbra a č. 14 z 12. októbra 1944 rozmiestnili na vtedajšom slovenskomaďarskom pohraničí od Lovinobane po Hontianske Nemce. Veličkova brigáda bola hodnotená Asmolovom, zástupcom veliteľa HŠPO spolu s Jegorovovu a Sečanského brigádou ako trojica najlepších partizánskych brigád.

Sústredený nápor nemeckých síl začal 18. októbra 1944. Skupina Schill zaútočila na postavenie francúzskeho oddielu pri Žibritove a napriek húževnatej obrane prerazila a dobyla v ten deň Krupinu. Časť partizánov ustúpila na severovýchod k Senohradu, kde bol sústredený 5. oddiel brigády pod vedením G. Lacka.

V prípade koncentrovaného nepriateľského útoku mali oddiely zostať v nepriateľskom tyle. Po začatí generálnej nemeckej ofenzívy proti SNP sa však situácia vyvinula inak, takže po bojoch pri Senohrade 19.20. októbra 1944 zostala v tyle pri Drieňove iba jedna čata francúzskeho oddielu. Ostatné oddiely pod nepriateľským tlakom a v sústavnom boji ustupovali ku Zvolenu a zdržiavali postup nemeckých okupačných vojsk. Podľa rozkazu HŠPO č. 21 z 25. októbra 1944 sa mala 1. čs. partizánska brigáda M. R. Štefánika presunúť do Chočských vrchov a Vysokých Tatier. Z rozhodnutia štábu brigády sa mal mínerský oddiel presunúť do priestoru KrupinaModrý Kameň, pri presune však stratil spojenie s brigádou a pretvoril sa na samostatný pioniersky prápor generála Svobodu. Od jadra brigády boli odrezané aj kremnický a strážny oddiel, ktoré sa po presune do oblasti Banská BystricaStaré Hory rozpadli a časť ich príslušníkov sa pripojila k iným partizánskym jednotkám. 

Z francúzskeho oddielu sa na severné svahy Nízkych Tatier dostala iba 40členná skupina na čele s veliteľom oddielu, ale ani tej sa nepodaril prechod cez Váh, usídlila sa v Iľanovskej doline, po decembrových bojoch s protipartizánskymi jednotkami bola rozprášená. So štábom brigády ustupoval do určeného priestoru iba oddiel Suvorov, jeho rota K. Danilova zostala v Jasenianskej doline a utvorila základ Druhého partizánskeho pluku, časť pod velením Dodeladzeho sa usídlila pod Krakovou hoľou, kde sa neskôr pripojila k partizánskej brigáde Stalin (Kučera-Lošakov). 

### Presun brigády na Oravu
Presun do Chočských vrchov a Vysokých Tatier zahájila brigáda vo Zvolene. Na Magurke a Železnom sa k brigáde pripojili príslušníci 1. čs. armády na Slovensku a časť príslušníkov partizánskej brigády Pavel, z ktorých sa postupne utvoril slovenský oddiel a oddiel B. Hanesa-Chrastinu. Štáb brigády prešiel spolu s týmito oddielmi v noci na 2. november 1944 v smere od Liptovských Kľačian cez Váh ku Kvačanom a odtiaľ na Huty do Chočských vrchov, kam dorazili 5. novembra a 7. novembra tam usporiadali oslavu Októbrovej revolúcie. Odtiaľ sa brigáda presunula 9. novembra do Látanej doliny. Dňa 14., 23. a 27. novembra boli brigáde letecky zhodené zásoby v priestore Osobitej. Brigáda koordinovala svoju činnosť s oddielmi Jaromov a Tichonov rozmiestnenými Roháčoch. 4. decembra Nemci zabili v Habovke trojčlennú partizánsku hliadku z Veličkovej brigády. Následne asi 100 partizánov zaútočilo na 14 Nemcov skrývajúcich sa na Lesnej správe, ale neuspeli a po strate 9 mŕtvych a 14 ranených sa stiahli. Počas návratu komisár brigády Ľach zastrelil  habovského občana Jána Tekeľa, ktorého podozrieval, že partizánov pred Nemcami nevaroval.

6. decembra po informácii o blížiacej sa nemeckej akcii nechal Veličko premiestniť ranených partizánov z chaty Zverovka do zrubu v lese. Nemecká protipartizánska akcia sa uskutočnila 7.9. decembra za účasti POHG z Vitanovej a Trstenej. Nemeckí vojaci prišli z nečakaného smeru od Oravíc cez vrch Osobitá. Mínometnou paľbou zapálili Maťašákovu chatu, kde zhoreli ranení partizáni aj niekoľko civilov. Štáb brigády ustúpil do lesov a prešiel k Ťatliakovej chate, sídlu oddielu Jaromov. Padlo údajne až 44 partizánov a 15 bolo zajatých. 9. decembra sa rozptýlená brigáda presúvala za ťažkých poveternostných podmienok cez zasnežený Salatín do Račkovej doliny a na Podbanské. Na liptovskú stranu sa presunul aj oddiel B. Chrastinu. 

### Boje o Liptovský Hrádok

12. januára 1945 bola zahájená Západokarpatská operácia Červenej armády a front nehybne stojaci na rieke Ondava od novembra 1944 sa pohol. 29. januára 1945 prekročili jednotky sovietskeho 17. gardového streleckého zboru hranice Liptova a pred Štrbou boli vystriedaní 1. československou brigádou, ktorá pokračovala v prenasledovaní Nemcov. 

V súlade s týmto postupom Hlavný štáb partizánskych oddielov vydal rozkaz 1. čs. partizánskej brigáde M. R. Štefánika a ďalším partizánskym oddielom, aby nedovolili Nemcom zaujať predsunuté obranné postavenia pred Liptovským Mikulášom vybudované v priestore Liptovského Hrádku.

Partizánske akcie sa začali na prístupoch k Liptovskému Hrádku. Partizánsky oddiel B. Hanesa-Chrastinu 27. januára 1945 obsadil Štrbské Pleso a 28. januára sa spojil s predsunutými jednotkami 1. čs. armádneho zboru.

Slovenský oddiel 1. čs. partizánskej brigáde M. R. Štefánika a oddiel Suvorov partizánskeho zväzku Stalin posilnený o Abuladzeho jednotku partizánskeho oddielu Jaromov obsadili Pribylinu a Liptovskú Kokavu a zaujali obranné postavenie, kde odrazili 3 útoky 200-člennej nemeckej jednotky. 29. januára 1945 obsadili Vavrišovo a Liptovský Peter. Prieskumníci oddielu Suvorov ukoristili mapu s údajmi o rozložení nemeckých síl v tomto priestore a zlikvidovali nemeckú skupinu pripravenú vyhodiť most cez riečku Belá na ceste do Liptovského Hrádku. Na základe získaných údajov bol vypracovaný plán útoku na samotný Liptovský Hrádok.

Partizánska brigáda Stalin (skupina KučeraLošakov) 29. januára na rozkaz Hlavného štábu partizánskeho hnutia zaútočila na Liptovskú Porúbku, obec však pod tlakom nemeckých protiútokov neudržala, bola vytlačená na jej južný okraj a 30. januára zvádzala boje. 31. januára v súčinnosti s ďalšími jednotkami obec definitívne dobyla.  

Partizáni prenikli do Liptovského Hrádku už 29. januára, no vzhľadom na nedostatok munície a narastajúci tlak ustupujúcich nemeckých jednotiek dostal oddiel Suvorov rozkaz stiahnuť sa na okraj mesta a udržať most cez Belú. 30. januára oddiel opäť prenikol do mesta, zmocnil sa nemeckého muničného skladu a na večer sa opäť stiahol na okraj. 31. januára ostreľoval oddiel hlavnú cestu z mesta, ktorú od Liptovský Mikuláš prerazila 500-členná nemecká jednotka podporovaná tankami a samohybnými delami. Most cez Belú partizáni udržali. 29. januára poobede Nemci odrazili postupujúci 3. prápor 1. čs. armádneho zboru východne od obce Važec. Važec opustili v nočných hodinách a ustúpili na ďalšiu obrannú líniu. 30. januára večer obsadil 1. prápor a prápor samopalníkov 1. čs. armádneho zboru kopce severovýchodne od Liptovského Hrádku, 2. prápor a sovietska 138. strelecká divízia obsadili Červený kút, 3. prápor obsadil Kráľovu Lehotu. Zvyšok 3. brigády 1. čs. armádneho zboru sa presúval smerom na Dovalovo. 

Nasledoval útok na samotné mesto. Skupina KučeraLošakov prekročila Váh a útočila z juhu, Veličkova brigáda oslobodzovali obce severne od mesta. Hlavný nápor však viedli 1. čs. armádny zbor zo severovýchodu od Dovalova a Červená armáda z východu od Kráľovej Lehoty. 1. februára 1945 spojené sily partizánskych oddielov, 1. čs. armádneho zboru a Červenej armády Liptovský Hrádok dobyli. 

Po dobytí Liptovského Hrádku bola 1. čs. partizánska brigáda M. R. Štefánika rozpustená. 106 jej členov vstúpilo do Červenej armády a 149 do 1. čs. armádneho zboru

## Správa o činnosti brigády
Záverečná správa („otčot“) o činnosti brigády vypracovaná P. A. Veličkom a predložená Ukrajinskému štábu partizánskeho hnutia prináša sovietsky pohľad na udalosti Slovenského národného povstania.

Ohľadom postrieľania nemeckej misie Veličko uvádza:

Partizánske zločiny sú v správe explicitne podávané ako súčasť partizánskej taktiky:

Okupácie Slovenska sa malo v septembri 1944 zúčastniť 8 divízií, medzi nimi „Adolf Hitler“, „Hitlerjugend“, „Donnerschlag“, „Tatry“. Ako príčinu porážky SNP uvádza Veličko účasť týchto 78 divízií a veľkú prevahu hitlerovcov v živej sile a technike. Druhou príčinou porážky podľa Velička bola absencia politickej výchovy v armáde, ktorá nebola očistená od zradcov a protifašistických živlov. Treťou príčinou bolo nesprávne narábanie armády so zálohami resp. ich nevytváranie.

## V umení
Slovenský výpravný historickovojnový seriál Povstalecká história z roku 1984, kde na scenári s Jozefom Bobom spolupracoval aj prominentný historik Viliam Plevza, zobrazuje udalosti v Turci. Veličkova organizátorská skupina ako aj samotný Veličko sa objavujú v 5. a 6. časti seriálu, počnúc vysadením Veličkovej skupiny na Slovensku, stretnutím Husáka s Veličkom a udalosťami v Sklabini, kde je vyhlásená obnovená Česko-slovenská republika. Seriál pripisuje zločiny na civilistoch „vlasovcom“, proti ktorým dokonca seriálový npor. Veličko posiela partizánov, aby chránili pred ich útokom tábor nemeckých detí. Pjotra Alexejeviča Velička hrá herec Alexander Kučerenko.

Štvordielny výpravný vojnový veľkofilm *[[Vojaci slobody]]* z roku 1977, natočený spoločne niekoľkými štátmi socialistickej východnej Európy, ktorý režíroval Jurij Ozerov, sa v 3. a 4. epoche venujú (aj) príprave a priebehu Slovenského národného povstania. 

Veličkova partizánska organizátorská skupina zoskakuje na Slovensko a je vítaná obyvateľstvom. Ružomberok 27. septembra 1944, Veličkovi partizáni obsadzujú mesto a majú míting s obyvateľmi. Počas mítingu sa 3. rota martinskej posádky prišla pod velením Cyrila Kuchtu prihlásiť do povstania. Od Velička dostáva úlohu zajať nemeckú misiu, ktorá má prechádzať vlakom cez Martin. 

Cyril Kuchta vstúpi do vlaku a vyzve nemeckého generála a skupinu Nemcov na prenocovanie v kasárňach z dôvodu poškodenia trate partizánmi. Pri kasárňach pred slovenskými vojakmi oznámi Nemcov, že sú zatknutí. Jeden z Nemcov vytiahne zbraň a postrelí slovenského vojaka. Slovenskí vojaci začnú strieľať.

Letecké zábery za zvukov Internacionály na partizánske brigády, ktoré nastúpili do povstania: česká brigáda Jána Žižku (snímaná v Malej Fatre), maďarská partizánska brigáda Petöfi snímaná pri Strečne, oddiel nemeckých antifašistov Thälmann, francúzsky prápor Georga Lannuriena, partizánska brigáda Veličku. Slovenské partizánske oddiely ani povstalecká armáda sa nespomínajú.

Francúzski partizáni vzdorujú nemeckej presile pri Strečne, po ich boku Veličkovi partizáni. Sovietsky partizán za cenu straty života odpáli zátaras a zabráni prieniku nemeckých tankov.

## Poznámka


## Referencie

Štefánik
Kategória:Partizánske organizácie