Albert Viktor, vojvoda z Clarence a Avondale

**Albert Viktor, vojvoda z Clarence a Avondale** (Albert Victor Christian Edward, * 8. január 1864, Frogmore House, Windsor, Spojené kráľovstvo – † 14. január 1892, Sandringham House, Norfolk, Spojené kráľovstvo) bol najstarším dieťaťom princa a princeznej z Walesu (neskôr kráľa Eduarda VII. a kráľovnej Alexandry). Od narodenia bol druhým v nástupníctve na britský trón, ale nestal kráľom ani princom z Walesu, pretože zomrel skôr ako jeho otec aj stará matka z otcovej strany, kráľovná Viktória. 

Albert Viktor bol vo svojej rodine známy ako „Eddy“. Keď bol mladý, veľa cestoval po svete ako kadet Kráľovského námorníctva a ako dospelý vstúpil do britskej armády, ale nevykonal žiadne aktívne vojenské povinnosti. Po dvoch neúspešných dvoreniach sa koncom roka 1891 zasnúbil so svojou sesternicou z druhého kolena, princeznou Viktóriou Máriou z Tecku. O niekoľko týždňov neskôr zomrel počas veľkej pandémie. Mária sa neskôr vydala za jeho mladšieho brata, budúceho kráľa Juraja V. 

Jeho intelekt, sexualita a duševné zdravie boli predmetom špekulácii. Za jeho života sa širili fámy o jeho spojení so škandálom na Cleveland Street, ktorý sa týkal homosexuálneho bordelu. Neexistujú však presvedčivé dôkazy o tom, že tam niekedy bol alebo, že bol homosexuálom. Niektorí autori tvrdia, že bol sériovým vrahom známym ako Jack Rozparovač, alebo že bol nejako zapojený do vrážd, ale dobové dokumenty ukazujú, že Albert Viktor nemohol byť v čase vrážd v Londýne a toto tvrdenie je vo veľkej miere odmietané.

## Raný život
vľavo|náhľad|Novorodenec Albert Viktor so svojimi rodičmi, 1864
vľavo|náhľad|Albert Viktor (vpravo) so svojím bratom Jurajom (vľavo), 1866
Albert Viktor sa narodil 8. januára 1864 vo Frogmore House vo Windsore. Bol prvým dieťaťom Alberta Eduarda, princa z Walesu a jeho manželky Alexandry Dánskej. Na želanie svojej starej matky, kráľovnej Viktórie, bol pomenovaný *Albert Victor* - po kráľovnej a jej zosnulom manželovi, princovi Albertovi. Ako vnuk vládnucej britskej panovníčky a syn princa z Walesu, bol od narodenia formálne označovaný ako *Jeho kráľovská výsosť princ Albert Viktor z Walesu.* Bol pokrstený 10. marca 1864 Charlesom Longleym, arcibiskupom z Cantenbury v súkromnej kaplnke Buckinghamského paláca. Albert Viktor bol vo svojej rodine známy ako „Eddy“.

### Vzdelanie
Keď mal Albert Viktor necelých sedemnásť mesiacov, v júni 1865 sa narodil jeho brat, Juraj. Vzhľadom na to, že si boli vekovo blízki, boli vychovávaní spolu. V roku 1871 kráľovná vymenovala za ich tútora Johna Neale Daltona. Obaja princovia dostali prísny študijný program, ktorý zahŕňal hry a vojenské cvičenia, ako aj akademické predmety. Dalton sa sťažoval, že myseľ Alberta Viktora je „abnormálne spiaca.“

Hoci sa Albert Viktor naučil hovoriť v matkinej rodnej dánčine, pokrok v iných jazykoch a predmetoch bol pomalý. Sir Henry Ponsonby si myslel, že Albert Viktor mohol zdediť po matke hluchotu. Princ nikdy intelektuálne nevynikal. Medzi možné vysvetlenia jeho pozornosti alebo lenivosti pri učení patria: epileptická absencia alebo jeho predčasný pôrod, ktorý môže súvisieť s ťažkosťami s učením, ale Geraldine Somersetová obviňovala z jeho zlého vzdelania  Daltona, ktorého považovala za neinšpiratívneho. 
[náhľad|Albert Viktor, [Alexandro Bassano, 1875]]
Uvažovalo sa o oddelení bratov na zvyšok ich vzdelávania, ale Dalton odporučil princovi z Walesu, aby ich nerozdeľoval, pretože „princ Albert Viktor potrebuje stimul spoločnosti princa Juraja, aby vôbec pracoval.“ V roku 1877 boli obaja chlapci poslaní na výcvikovú loď Kráľovského námorníctva, HMS Britannia, ale začali tam študovať o dva mesiace neskôr po ostatných kadetoch, pretože Albert Viktor ochorel na týfus, z ktorého ho vyliečil Sir William Gull. Dalton ich sprevádzal na lodi ako kaplán. 

V roku 1879, po dlhých diskusiách medzi kráľovnou a princom z Walesu, boli kráľovskí bratia vyslaní ako námorní kadeti na trojročnú cestu okolo sveta na palube HMS Bacchante. Albert Viktor bol v deň svojich šesťnástich narodenín bol povýšený na lodného práporčíka. V sprievode Daltona cestovali po Britskom impériu a navštívili Ameriku, Falklandy, Južnú Afriku, Austráliu, Fidži, Ďaleký východ, Singapur, Cejlón, Aden, Egypt, Svätú zem a Grécko. V Japonsku si nechali urobiť tetovania. Keď sa vrátili do Británie, Albert Viktor mal osemnásť rokov. 

Bratov rozdelili v roku 1883. Juraj pokračoval v námorníctve a Albert Viktor začal navštevovať Trinity College v Cambridge. V Sandringhame sa od Alberta Viktora očakávalo, že sa pred príchodom na univerzitu nabiflí v spoločnosti Daltona, francúzskeho inštruktora Monsieura Huu a novovybraného tútora Jamesa Kennetha Stephena. Niektorí životopisci uviedli, že Stephen bol mizogýn, hoci to bolo nedávno spochybnené a mohol cítiť nejaké city k Albertovi Viktorovi, ale či jeho pocity boli otvorene homosexuálne, je otázne. Stephen bol spočiatku optimistický, pokiaľ išlo o doučovanie princa, ale v čase, keď sa skupina mala presťahovať do Cambridge, dospel k záveru: „Nemyslím si, že by mohol mať nejaký úžitok z účasti na prednáškach v Cambridge... Sotva pozná význam slov, ktoré má čítať.“

Na začiatku nového semesrtra v októbri sa Albert Viktor, Dalton a poručík Henderson z Bacchante presťahovali do Nevile's Court na Trinity College, ktorý bol vo všeobecnosti vyhradený skôr pre donorov ako študentov. Princ prejavoval malý záujem o intelektuálnu atmosféru a bol oslobodený od skúšok, hoci sa zapájal do vysokoškolského života. Bol predstavený Oscarovi Browningovi, známemu donorovi, ktorý usporadúval večierky a „robil si domácich miláčikov z tých vysokoškolákov, ktorí boli pekní a atraktívni.“ Princ sa spriatelil sa s Daltonovým krstným synom, Alfredom Frippom, kotrý sa neskôr stal jeho lekárom. Nie je známe, či mal na univerzite nejaké sexuálne skúsenosti, ale partneri oboch pohlaví tam vždy boli k dispozícii. V auguste 1884 strávil nejaký čas na univerzite v Heidelbergu, kde trávil čas štúdiom nemčiny, než sa vrátil do Cambridge. Po odchode z Cambridge v roku 1885, kde slúžil ako kadet v 2. prápore univerzity. Tiež bol vymenovaný za dôstojníka 10. husárskeho pluku. V roku 1888 mu univerzita  udelila čestný titul. 

Jeden z tútorov Alberta Viktora povedal, že sa učil počúvaním, a nie čítaním alebo písaním a nemal problém si zapamätať informácie, ale princ Juraj, vojvoda z Cambridge mal o ňom menej priaznivý názor a nazval ho „zarytým a nevyliečiteľným lenivcom.“ Princezná Augusta z Cambridge, sestra princa Juraja bola tiež voči nemu odmietavá a nazvala ho „takou malou vecou.“ 

Albert Viktor strávil vačšinu času na svojom poste v Aldershote cvičením, ktoré nemal rád. Zložil skúšky a v marci 1887 bol prevelený do Hounslowu, kde bol povýšený na kapitána. Dostal tiež viac verejných angažmánov a tiež navštívil Írsko a Gibraltár a otvoril visutý most Hammersmith. Jeden priateľ Alberta Viktora neskôr spomínal, že bol bezproblémový a „jeho kolegovia dôstojníci povedali, že chceli z neho urobiť svetského človeka, ale odmietol sa do tohto života zasvätiť.“ 
## Škandál na Cleveland Street

V júli 1889 odhalila Metropolitná polícia mužský bordel prevádzkovaný Charlesom Hamondom na Cleveland Street v Londýne. Počas policajného výsluchu mužskí prostitúti a kupliari prezradili mená svojich klientov, medzi ktorými bol aj lord Arthur Somerset, pomocník princa z Walesu. V tom čase boli všetky homosexuálne akty medzi mužmi nezákonné a klienti čelili sociálnemu ostrakizmu, trestnému stíhaniu a v najhoršom dvom rokom väzenia s ťažkými prácami.  náhľad|Albert Viktor na konci 80. rokov 19. storočia.Do výsledného škandálu sa neskôr zaplietli aj ďalšie vysokopostavené osobnosti britskej spoločnosti a medzi londýnskou elitou sa šírili fámy o zapojení člena kráľovskej rodiny, konkrétne princa Alberta Viktora. Prostitúti nemenovali Alberta Viktora, ale predpokladá sa, že právnik Somerseta, Arthur Newton si tieto fámy vymyslel a šíril, aby odviedol pozornosť od svojho klienta. Listy, ktoré si vymieňali právnik ministerstva financií, Sir Augustus Stephenson a jeho asistent Hamilton Cuffe odkazujú, že Newton si vymyslel obvinenia voči Albertovi Viktorovi. 

V decembri 1889 sa objavila správa, že princ a princezná z Walesu boli „denne zaplavovaní anonymnými listami najškandálnejšej povahy“ týkajúcimi sa škandálu. Princ z Walesu zasiahol do vyšetrovania tým, že žiadni klienti neboli nikdy stíhaní a proti Albertovi Viktorovi sa nič nepreukázalo. Sir Charles Russel bol poverený sledovaním prípadu v mene Alberta Viktora. Hoci neexistujú žiadne presvedčivé dôkazy o jeho návštevách homosexuálnych klubov a bordelov, ale fámy a utajovanie viedli niektorých životopiscov k špekuláciám, že navštívil Cleveland Street, a že bol „možno bisexuálny, pravdepodobne homosexuálny.“ Toto tvrdenie spochybňujú iní komentátori, z ktorých jeden ho označuje za „horlivo heterosexuálneho“ a jeho účasť na fámach za „trochu nespravodlivú.“ Historik H. Montgomery Hyde napísal: „Neexistujú žiadne dôkazy o tom, že bol homosexuálny alebo bisexuálny.“ 

Zatiaľ čo anglické noviny potlačili zmienku o mene Alberta Viktora v súvislosti s týmto prípadom, waleské, koloniálne a americké noviny boli menej obmedzované. The New York Times ho zosmešňovali ako „tupého a zvráteného chlapca, ktorému nedovolia nastúpiť na britský trón.“ Podľa jednej americkej tlačovej správy, keď Albert Viktor v máji 1890 odchádzal zo stanice Gare du Nord v Paríži, oslavoval ho čakajúci dav Angličanov, ale niektorí Francúzi naňho syčali a obviňovali. Jeden z prítomných novinárov sa ho opýtal, či by sa vyjadril k príčine svojho náhleho odchodu z Anglicka. Podľa správy „princova bledá tvár sa sfarbila do šarlátovej farby a zdalo sa, že oči mu vyskočili z očných dutín.“ 

Somersetova sestra, Lady Waterfordová, poprela, že by jej brat vedel niečo o Albertovi Viktorovi. Napísala: „Som si istá, že ten chlapec je priamy ako čiara... Arthur vôbec nevie, ako alebo kde trávi čas... verí, že je úplne nevinný.“ Lady Waterfordová tiež verila Somersetovým tvrdeniam o jeho vlastnej nevine. V zachovaných súkromných listoch svojmu priateľovi lordovi Esherovi, Somerset popiera, že by niečo o Albertovi Viktorovi priamo vedel, ale potvrdzuje, že počul tieto fámy.

Chýry napriek tomu naďalej pretrvávali a o šesťdesiat rokov neskôr, oficiálny životopisec Juraja V., Harold Nicholson sa od lorda Goddarda, ktorý bol v čase udalostí dvanásťročným školákom dozvedel, že Albert Viktor „bol v mužskom bordeli a že právnik sa musel dopustiť krivej prísahy, aby ho očistil. Právnik bol za svoj priestupok vyčiarknutý zo zoznamu právnikov, ale následne bol znovu prijatý. V skutočnosti žiadny z právnikov v prípade nebol počas škandálu odsúdený za krivú prísahu ani vyčiarknutý, ale Somersetov právnik, Arthur Newton bol odsúdený za marenie spravodlivosti za to, že pomohol svojim klientov utiecť do zahraničia a bol odsúdený na šesť týždňov väzenia. O viac ako dvadsať rokov neskôr, v roku 1910, bol Newton vyčiarknutý na dvanásť mesiacov za pochybenie v práci po sfalšovaní listov od iného zo svojich klientov, známeho vraha Dr. Crippena. V roku 1913 bol Newton na neurčito vyčiarknutý a odsúdený na tri roky väzenia za získanie peňazí pod falošnou zámienkou.

## Prehliadka Indie
[náhľad|[Skica Alberta Viktora od Christiana Wiílhelma Allersa, 1887]]
Zahraničná tlač naznačila, že Albert Viktor bol od októbra 1889 vyslaný na sedemmesačnú cestu po Britskej Indii, aby sa vyhol klebetám, ktoré sa po škandále na Cleveland Street prehnali lodnýnskou spoločnosťou. V skutočnosti bola cesta plánovaná už od jari. Albert Viktor cestoval cez Atény, Port Said, Káhiru a Aden a do Bombaja dorazil 9. novembra 1889. V Hajdarábade ho honostne pohostil Nizam a inde ho pohostili mnohí ďalší maharadžovia. 30. novembra 1889 v Bangalúre, položil základný kameň Skleneného domu v botanickej záhrade Lalbagh. Vianoce strávil v Mandalaji a Nový rok v Kalkate. Väčšinu rozsiahleho cestovania absolvoval vlakom, hoci sa ako súčasť obradov jazdilo na slonoch. Samozrejme sa v tej dobe strieľalo veľké množstvo zvierat pre zábavu.

Počas cesty sa Albert Viktor stretol s pani Margery Haddonovou, manželkou stavebného inžiniera Henryho Haddona. Po niekoľkých neúspešných manželstvách a smrti Alberta Viktora, prišla Margery do Anglicka a začala tvrdiť, že princ je otcom jej syna Clarencea Haddona. Neexistovali však žiadne dôkazy a jej tvrdenia boli zamietnuté a zdalo sa, že je pomätená. Obvinenia boli nahlásené Buckinghamskému palácu a vedúci špeciálneho oddelenia ich vyšetril. Dokumenty v Národnom archíve ukazujú, že ani dvorania, ani Margery nemali žiadne dôkazy na podporu tohto tvrdenia. Vo vyhlásení pre políciu, právnici Alberta Viktora priznali, že medzi ním a pani Haddonovou „existovali určité vzťahy“, ale tvrdenie o otcovstve popreli. 

V 20. rokoch 20. storočia však jej syn Clarence tento príbeh znovu zopakoval a v Spojených štátoch vydal knihu „*My Uncle George V*“, v ktorej tvrdil, že sa narodil v septembri roku 1890 v Londýne, približne deväť mesiacov po stretnutí princa s pani Haddonovou. V roku 1933 bol obvinený zo žiadania peňazí a pokusu o vydieranie po tom, čo napísal kráľovi so žiadosťou o peniaze za mlčanie. Na súde v nasledujúcom januári, obžaloba predložila Haddonov sobášny list, demobilizačné dokumenty a pracovné záznamy, ktoré ukazovali, že sa narodil v roku 1887, najmenej dva roky pred stretnutím princa s pani Haddonovou. Haddon bol uznaný vinným a sudca, ktorý sa domnieval, že Haddon trpí bludmi, ho neuväznil, ale pod podmienkou, že už nikdy nebude tvrdiť, že je synom Alberta Viktora. Haddon túto podmienku porušil a bol uväznený na rok. Aj keby bolo toto tvrdenie pravdivé, nemalo by žiadny vplyv na kráľovskú nástupnícku líniu. 

Po návrate z Indie bol Albert Viktor 24. mája 1890, v deň kráľovniných 71. narodenin vymenovaný za vojvodu z Clarence a Avondale a grófa z Athlone. 

## Potenciálne nevesty
[náhľad|Albert Viktor s [Mária z Tecku|princeznou Viktóriou Máriou z Tecku, svojou snúbenicou, fotografia z roku 1891]]
V roku 1889 kráľovná Viktória vyjadrila želanie, aby sa Albert Viktor oženil s jeho sesternicou, Alix Hesenskou, ktorá bola jednou z jej najobľúbenejších vnučiek. Na Balmoral Castle požiadal Alix o ruku, ale ona mu jeho city neopätovala a jeho ponuku manželstva odmietla. Vytrvalo sa snažil presvedčiť Alix, aby si ho vzala, ale nakoniec to vzdal v roku 1890, keď mu poslala list, v ktorom napísala „ako ju mrzí, trápi, ale že si ho nemôže vziať, hoci ho má rada ako bratranca.“ Alix sa nakoniec vydala za ruského cára Mikuláša II., ďalšieho z bratrancov Alberta Viktora. 

Keď kráľovnin návrh na sobáš s Alix stroskotal, kráľovná navrhla Albertovi Viktorovi, aby sa oženil so svojou sesternicou, Margarétou Pruskou. 19. mája 1890 mu poslala formálny list, v ktorom vyjadrila svoj názor na Margarétinu vhodnosť stať sa kráľovnou: „Z mála možných princezien (pretože samozrejme žiadna dáma zo spoločnosti by nikdy nestačila) si myslím, že žiadna sa vám nebude hodiť viac ako vaša sesternica Mossy... Nie je bežne pekná, ale má veľmi peknú postavu, je veľmi milá a napoly Angličanka s veľkou láskou k Anglicku, ktorú nájdete len veľmi málo.“ Hoci otec Alberta Viktora s týmto návrhom súhlasil, tajomník kráľovnej Henry Ponsonby ju informoval, že matka Alberta Viktora „by dôrazne namietala a v skutočnosti už tak urobila.“ Z návrhu kráľovnej zas nič nebolo. 

V tom čase sa však Albert Viktor zamiloval do princeznej Heleny Orleánskej, dcéry princa Filipa, grófa z Paríža, uchádzača o francúzsky trón, ktorý žil v Anglicku po vyhnaní z Francúzska v roku 1886. Kráľovná Viktória spočiatku namietala proti akémukoľvek zasnúbeniu, pretože Helena bola rímskokatolíčka, ale keď sa jej Albert Viktor a Helena zdôverili so svojou láskou, kráľovná ustúpila a navrhované manželstvo podporila. Helena ponúkla konverziu na anglikánsku cirkev a Albert Viktor naopak ponúkol, že sa vzdá svojich nástupníckych práv, aby si ju mohol vziať. 

Na sklamanie páru, Helenin otec odmietol schváliť manželstvo a trval na tom, že nemôže konvertovať. Helena osobne pricestovala k pápežovi Levovi XIII., aby ho presvedčila, ale ten potvrdil verdikt jej otca a dvorenie sa skončilo. Keď Albert Viktor zomrel, jeho sestry Maud a Lujza sympatizovali s Helenou a správali sa k nej ako ku snúbenici Alberta Viktora. Maud jej povedala, že „je pochovaný s vašou malou mincou na krku“ a Lujza povedala, že je „váš po smrti.“ Helena sa neskôr stala vojvodkyňou z Aosty. 

V roku 1891 sa zvažovala ďalšia potenciálna nevesta, princezná Viktória Mária z Tecku, prezývaná „May“. May bola dcérou sesternice kráľovnej Viktórie, princeznej Márie Adelaidy z Cambridge. Kráľovná tento zväzok podporovala a považovala May za ideál – očarujúca, rozumná, pekná. 3. decembra 1891 ju Albert Viktor na jej veľké prekvapenie požiadal o ruku v Luton Hoo, vidieckom sídle dánskeho veľvyslanca v Británii. Svadba bola naplánovaná na 27. februára 1892. 

## Osobný život
V roku 1891 Albert Viktor napísal lady Sybil St Clair-Erskinovej, že je opäť zamilovaný, hoci neuviedol do koho. Týždeň po prvom liste sa Eriskinovej opýtal: „Zaujímalo by ma, či ma naozaj trochu miluješ?... Bol by som veľmi rád, keby si ma aspoň trochu milovala.“ 

Koncom roka 1891 bol Albert Viktor podozrievaný zo vzťahu s bývalou zboristkou divadla Gaiety, Lydiou Millerovou, ktorá spáchala samovraždu vypitím kyseliny karbolovej. Hoci bola milenkou lorda Charlesa Montagua, ktorý pri vyšetrovaní vypovedal, že bol len zásterkou pre princa, ktorý ju požiadal, aby sa v jeho mene vzdala divadelnej kariéry, a že úrady sa snažili prípad ututlať tým, že vyšetrovanie zostalo súkromné a odmietli prístup k výpovediam. Podobne ako pri škandále na Cleveland Street, meno Alberta Viktora uverejenili len zahraničné noviny, ale regionálne britské noviny citovali radikálne londýnske noviny *The Star,* ktoré uverejnili: „Je to tak dobre známy fakt, že slepé popieranie v neiktorých kruhoch je detinsky márne. Lydia Millerová bola priateľkou istého mladého princa a to ešte celkom nedávno“ 

V roku 1900, po smrti Alberta Viktora, sa objavili fámy o jeho vzťahu s ďaľšou členkou Gaiety, Maude Richardsonovou, ktorú sa kráľovská rodina pokúsila vyplatiť. V roku 2002 boli v aukčnom dome Bonhams v Londýne predané listy, ktoré údajne poslal Albert Viktor svojmu právnikovi a týkali sa vyplatenia Richardsonovej vo výške 200 libier. Vzhľadom na nezrovnalosti v dátumoch a pravopise listov, jeden historik naznačil, že by mohli byť falzifikáty. 

V polovici roku 1890 sa o Alberta Viktora staralo niekoľko lekárov. V jeho korešpondencii sa jeho choroba označuje iba ako „horúčka“ alebo „dna“. Niektorí historici predpokladajú, že trpel „miernou formou pohlavnej choroby“, možno kvapavkou, ktorou mohol trpieť už dlhšie, ale presná povaha jeho choroby nie je známa. Listy z rokov 1885 a 1886 od Alberta Viktora jeho lekárovi v Aldershote (známemu len ako „Roche“) uvádzajú, že užíval lieky na „glete“, vtedajší výraz pre výtok z kvapavky. 

## Smrť
[náhľad|Ilustrácia rodiny Alberta Viktora z roku 1891 (podľa fotografie z roku 1889): zľava doprava: princ Albert Viktor, [Maud z Walesu|princezná Maud,  princezná z Walesu, princ z Walesu, princezná Lujza a princezná Viktória. ]]
[náhľad|Návrh hrobky Alberta Viktora od [Alfred Gilbert|Alfreda Gilberta v kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle. ]]
Práve keď sa diskutovalo o plánoch na jeho svadbu a vymenovanie za miestokráľa Írska, Albert Viktor ochorel počas pandémie v rokoch 1889 – 1892. Dostal zápal pľúc a zomrel v Sandringham House v Norfolku 14. januára 1892, necelý týždeň po svojich 28. narodeninách. 

V okamihu jeho smrti boli prítomní rodičia, sestry Maud a Lujza, brat Juraj, snúbenica Mária spolu s jej rodičmi, traja lekári a tri zdravotné sestry. Kaplán princa z Walesu, kanonik Frrederick Hervey, stál nad Albertom Viktorom a čítal modlitby za umierajúcich. 

Národ bol šokovaný. Obchody zatvorili okenice. Princ z Walesu napísal kráľovnej: „Rád by som dal svoj život za jeho.“ Princezná Mária napísala kráľovnej o princeznej z Walesu: „Zúfalý výraz na jej tvári bol najsrdcervúcejšou vecou, akú som kedy videla.“ Princ Juraj napísal: „Ako hlboko som ho miloval a s bolesťou si spomínam takmer na každé tvrdé slovo a malú hádku medzi nami. Túžim ho požiadať o odpustenie, ale bohužiaľ, teraz je neskoro!“ Juraj zaujal miesto Alberta Viktora v nástupníckej línii a nakoniec v roku 1910 nastúpil na trón ako Juraj V. Počas obdobia smútku sa princ Juraj neskôr v roku 1893 oženil s princeznou Máriou. Po Jurajovom nástupe na trón sa stala kráľovnou. 

Matka Alberta Viktora, princezná Alexandra sa zo smrti svojho syna nikdy úplne nezotavila a miestnosť, v ktorej zomrel, si ponechala ako svätyňu. Na princovom pohrebe, princezná Mária položila na rakvu svoj svadobný veniec z pomarančového kvetu. James Kenneth Stephen, jeho bývalý tútor, odmietal od dňa jeho smrti všetko jedlo a o 20 dní neskôr zomrel. V roku 1886 utrpel poranenie hlavy, ktoré ho zanechalo v psychóze. Princ je pochovaný v Albertovej pamätnej kaplnke sv. Juraja na Windsor Castle. Jeho hrobka od Alfreda Giberta je „najlepším príkladom sochárstva z konca 19. storočia na Britských ostrovoch.“ Na hrobke leží podobizeň princa v husárskej uniforme (takmer ju možné nie je vidieť). Nad ním kľačí anjel s nebeskou korunou. Hrobka je obklopená prepracovaným zábradlím s postavami svätých. Perfekcionista Gilbert minul na objednávku priveľa peňazí, skrachoval a opustil krajinu. Do Británie sa vrátil až vo 20. rokoch 20. storočia. 

V jednom nekrológu, ktorý napísal novinár, ktorý sa údajne zúčastnil väčšiny verejných vystúpení Alberta Viktora, sa uvádzalo: Anglickej verejnosti bol málo známy. Jeho neprítomnosť na mori, na cestách a v službe so svojím plukom ho držala mimo pozornosti verejnosti... občas mal bledý odtieň, ktorý ešte umocňoval vážny vzhľad... nielen v metropole, ale po celej krajine sa akosi hovorilo: „Nikdy nenastúpi na trón.“ 

## Dedičstvo
[vľavo|náhľad|Pamätná tabuľa v [Kaplnka sv. Niniana (Braemar)|kaplnka sv. Niniana v Braemare. ]]
[vľavo|náhľad|Karikaúra Alberta Viktora uverejnená vo [Vanity Fair v roku 1888. ]]
Počas jeho života sa väčšina britskej tlače správala k Albertovi Viktorovi s rešpektom a smútočné reči, ktoré bezprostredne nasledovali po jeho smrti, boli plné chvály. Radikálny politik Henry Broadhurst, ktorý sa stretol s Albertom Viktorom a jeho bratom Jurajom poznamenal, že u nich „úplne chýbala afektovanosť a pýcha.“ V deň smrti Alberta Viktora si popredný liberálny politik William Ewart Gladstone do svojho denníka napísal, že „strata Alberta Viktora znamená pre našu stranu veľkú stratu.“ Kráľovná Viktória sa však v súkromných listoch adresovaných svojej najstaršej dcére Viktórii, ktoré boli neskôr zverejnené, sa zmienila o „premárnenom živote“ Alberta Viktora. 

V polovici 20. storočia oficiálni životopisci kráľovnej Márie a kráľa Juraja, James Pope-Hennesy a Harold Nicolson, propagovali nepriaznivé hodnotenia života Alberta Viktora a vykresľovali ho ako lenivého, nevzdelaného a fyzicky slabého. Presná povaha jeho záľub nie je známa, ale v roku 1994 Theo Aronson mal teóriu, že jeho „nešpecifikované záľuby“ boli prevažne homosexuálne. Aronsonov úsudok bol založený na tom, že ho „zbožňovala jeho elegantná a majetnícka matka a mal nedostatok mužnosti.“ Pripustil však, že „s tvrdeniami o homosexualite princa Eddyho treba zaobchádzať opatrne.“ 

Chýry o tom, že Albert Viktor mohol spáchať alebo byť zodpovedný za vraždy Jacka Rozparovača, sa prvýkrát objavili v tlači v roku 1962. V knihe ''Jack the Ripper: The Final Solution'' od Stephena Knighta je uvedené, že Albert Viktor splodil dieťa so ženou v londýnskej štvrti Whitechapel a vraždy spáchal on alebo niekoľko vysokopostavených mužov v snahe zakryť svoju nerozvážnosť. Hoci sa takéto tvrdenia často opakovali, historici ich zavrhli ako fantázie. 

Napríklad 30. septembra 1888, keď boli v Londýne zavraždené Elizabeth Stride a Catharine Eddowsová, sa Albert Viktor nachádzal na Balmoral Castle v Škótsku. Podľa rodinných denníkov a listov, novinových správ a iných zdrojov nemohol byť v blízkosti žiadnej z vrážd. Ďalšie fantastické konšpiračné teórie hovoria, že zomrel na syfilis alebo na otravu. Jednou z ďalších teórii je, že jeho smrť inscenovaná, aby ho odstránili z nástupníckej línie. 

Posmrtná povesť Alberta Viktora sa natoľko zhoršila, že v roku 1964 Philip Magnus nazval  jeho smrť „milosrdným aktom prozreteľnosti“ a podporil teóriu, že jeho smrť odstránila nevhodného dediča trónu a nahradila ho spoľahlivým a triezvym Jurajom. V roku 1972 bol Michael Harrison prvým moderným autorom, ktorý prehodnotil osobnosť Alberta Viktora a vykreslil ho v súcitnejšom svetle. 

### Fiktívne zobrazenia
Košpiračné teórie okolo Alberta Viktora viedli k jeho stvárneniu vo filme ako zodpovedného alebo zapojeného do vrážd Jacka Rozparovača. V roku 1979 mala premiéru detektívka Sherlocka Holmesa s názvom ''Vražda na úrovni'' od Boba Clarka, v ktorej postavu „vojvodu z Clarence“ stvárnil Robin Marchal. Film ''Jack Rozparovač'' mal premiéru v roku 1988 s Marcom Culwickom ako princom Albertom Viktorom. Samuel West si zahral „princa Eddyho“ vo filme *Rozparovač* (1997), pričom predtým hral Alberta Viktora ako dieťa v televíznej minisérii z roku 1975 *Eduard Siedmy,* pričom Alberta Viktora v staršom veku postupne stvárnili Jerome Watts a Charles Dance. 

V rokoch 1989 až 1998 Alan Moore a Eddie Campbell publikovali grafický román Z pekla, ktorý bol založený na teórii Stephena Knighta. Bratia Hughesovci ho v roku 2001 adaptovali do rovnomenného filmu. Albert Viktor sa tiež objavuje v divadelnej hre *[[The Flea (divadelná hra)|The Flea]]* z roku 2023, ktorý je založený na škandále na Cleveland Street. 

## Vyznamenania

### Britské vyznamenania

* Rytier Podväzkového rádu, udelený 3. septembra 1883
* Rytier Rádu svätého Patrika, udelený 28. júna 1887 
* Podprior Ctihodného Rádu svätého Jána Jeruzalemského, udelený v roku 1888

### Zahraničné vyznamenania

* Holandsko: Veľkokríž Radu holandského leva, udelený 13. januára 1885
* Portugalské kráľovstvo: Veľkokríž Kráľovského vojenského Radu veže a meča, udelený 5. marca 1885
* Španielsko: Veľkokríž Kráľovského Radu Karola III. s golierom, udelený 23. januára 1885
* Osmanská ríša: Rad Osmanie 1. triedy s diamantmi
* Rumunské kráľovstvo: Veľkokríž Radu rumunskej hviezdy
* Talianske kráľovstvo: Rytier Najvyššieho Radu Zvestovania, udelený 8. januára 1885
* Brazílske cisárstvo: Veľkokríž Radu Južného kríža
* Veľkokríž Vojvodského sasko-ernestínskeho radu, udelený v roku 1883
* Hesenské veľkovojvodstvo: Veľkokríž veľkovojvodského hesenského Radu Ľudovíta, udelené 30. apríla 1884
* Sasko-Weimarsko-Eisenašské vojvodstvo: Veľkokríž Radu Bieleho sokola, udelený v roku 1885
* Dánsko: Rytier Rádu Slona, udelený 11. októbra 1883
* Švédsko: Rytier Kráľovského radu Serafínov, udelený 8. januára 1885 
* Prusko: Rytier Radu čiernej orlice, udelený 8. januára 1885
* Belgicko: Veľký kordón Radu Leopolda, udelený v roku 1885
* Rakúsko-Uhorsko: Veľkokríž Kráľovského uhorského radu svätého Štefana, udelený v roku 1887

## Rodokmeň

## Poznámky


## Referencie

## Literatúra

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Iné projekty

## Zdroj

Kategória:Princovia Spojeného kráľovstva
Kategória:Sasko-cobursko-gothajská dynastia
Kategória:Osobnosti z Windsoru (Berkshire)
Kategória:Pochovaní v kaplnke svätého Juraja na hrade Windsor
Kategória:Rytieri Podväzkového rádu
Kategória:Nositelia Radu holandského leva
Kategória:Nositelia Kráľovského uhorského radu sv. Štefana
Kategória:Rytieri Radu čiernej orlice
Kategória:Rytieri Rádu slona