Terra Nova (expedícia)

[thumb|[Edward Adrian Wilson, Robert Falcon Scott, Lawrence Oates, Henry Robertson Bowers a Edgar Evans na južnom póle]]

**Expedícia ''Terra Nova***, oficiálne *'Britská antarktická expedícia*', bola výprava do [[Antarktída|Antarktídy]], ktorá sa konala v rokoch [[1910]] až [[1913]]. Viedol ju kapitán [[Robert Falcon Scott]] a mala rôzne vedecké a geografické ciele. Scott chcel pokračovať vo vedeckej práci, ktorú začal ako vedúci expedície [[Discovery (expedícia)|*Discovery*]] v rokoch [[1901]] až [[1904]], a chcel byť prvým, kto dosiahne [[južný pól|južný geografický pól]].

On a štyria spoločníci dosiahli pól [[17. január]]a [[1912]], kde zistili, že [[Nórsko|nórska]] [[Amundsenova expedícia na južný pól|výprava]] pod vedením [[Roald Amundsen|Roalda Amundsena]] ich predbehla o 34 dní. Scottova päťčlenná skupina potom zahynula na spiatočnej ceste z pólu. Niektoré z ich tiel, denníky a fotografie našla pátracia skupina o osem mesiacov neskôr. Expedícia, pomenovaná podľa rovnomennej lode [[Terra Nova (loď)|*Terra Nova*]], bola súkromným podnikom financovaným z verejných príspevkov a vládnej dotácie. Ďalšiu podporu poskytla [[Admiralita (Spojené kráľovstvo)|admiralita]], ktorá výprave poskytla skúsených [[námorník]]ov, a [[Royal Geographical Society|Kráľovská geografická spoločnosť]]. Tím vedcov expedície realizoval komplexný vedecký program, zatiaľ čo ostatné skupiny preskúmali [[Viktóriina zem|Viktóriinu zem]] a [[Transantarktické vrchy]]. Pokus o pristátie a preskúmanie [[Zem kráľa Eduarda VII.|Zeme kráľa Eduarda VII.]] nebol úspešný. Cesta na [[Crozierov mys]] v [[jún]]i a [[júl]]i [[1911]] sa stala prvým úspešným dlhým presunom pomocou saní počas antarktickej zimy.

Mnoho rokov po Scottovej smrti bol jeho status tragického hrdinu nespochybniteľný a málokto sa pýtal na príčiny katastrofy, ktorá postihla jeho polárnu výpravu. Koncom [[20. storočie|20. storočia]] sa však expedícia stala predmetom podrobnejšieho skúmania a vyjadrili sa kritickejšie názory na jej organizáciu a riadenie. Miera osobnej viny Scotta a, v poslednej dobe, vina niektorých členov výpravy, zostáva kontroverzná.

== Prípravy == 
[[Súbor:Capt. R. Scott, in uniform LCCN2014683904.jpg|thumb|upright|Kapitán [[Robert Falcon Scott]]]]

Po návrate lode [[RRS Discovery|RRS *Discovery*]] z [[Antarktída|Antarktídy]] v roku [[1904]] kapitán [[Robert Falcon Scott]] nakoniec obnovil svoju [[námorníctvo|námornú]] kariéru, ale naďalej živil ambície vrátiť sa na juh, s konkrétnym cieľom dobyť [[južný pól]] ako prvý. Expedícia [[Discovery (expedícia)|*Discovery*]] významne prispela k vedeckým a geografickým poznatkom o Antarktíde, ale pokiaľ ide o preniknutie na juh, dosiahla len 82° 17' [[zemepisná šírka|južnej šírky]] a neprekonala [[Rossova ľadová bariéra|Veľkú ľadovú bariéru]].

V roku [[1909]] Scott dostal správu, že expedícia [[Nimrod (expedícia)|*Nimrod*]] [[Ernest Shackleton|Ernesta Shackletona]] tesne nedosiahla pól. Shackleton vyrazil zo základne blízko kotviska lode *Discovery* v [[McMurdo Sound|McMurdovom zálive]], prekonal Veľkú ľadovú bariéru, objavil cestu cez [[Beardmorov ľadovec]] k [[Antarktická plošina|Antarktickej plošine]] a vyrazil k pólu. Na 88° 23' južnej šírky, menej ako 100 [[geografická míľa|geografických míľ]] (112 [[míľa|míľ]]; 180 [[kilometer|km]]) od svojho cieľa, sa však musel vrátiť späť. Scott si nárokoval oblasť McMurdovho zálivu ako svoje „pracovisko” a Shackletonovo využitie tohto miesta ako základne bolo porušením záväzku, ktorý dal Scottovi. To pokazilo vzťahy medzi oboma objaviteľmi a posilnilo Scottovo odhodlanie prekonať Shackletonove úspechy.

Keď sa Scott pripravoval na ďalšiu expedíciu, vedel o ďalších pripravovaných [[polárna oblasť|polárnych]] výpravách. [[Druhá nemecká antarktická expedícia|Nemecká expedícia]] pod vedením [[Wilhelm Filchner|Wilhelma Filchnera]] oznámila plány na prechod Antarktídy. Filchner sa stretol so Scottom v [[máj]]i [[1910]] pred jeho odchodom, aby vyriešili prípadné prekrývanie aktivít. Okrem toho sa plánovala aj [[Japonské cisárstvo (1868 – 1945)|japonská]] výprava; [[Australázijská antarktická expedícia]] pod vedením [[Douglas Mawson|Douglasa Mawsona]] mala vyraziť v roku [[1911]], ale mala pracovať v inej časti [[kontinent]]u; a [[Roald Amundsen]], potenciálny rival z [[Nórsko|Nórska]], tiež oznámil plány na [[Amundsenova expedícia na južný pól|arktickú výpravu]].

== Priebeh expedície ==
[[Súbor:TerraNova-Ponting.jpg|thumb|left|upright|Loď [[Terra Nova (loď)|*Terra Nova*]] uviaznutá v [[kryha (ľad)|ľadovom]] poli, 13. december 1910]]

Expedícia *Terra Nova*, pomenovaná podľa [[Terra Nova (loď)|rovnomennej lode]], bola súkromným podnikom financovaným z verejných príspevkov, ktoré doplnil vládny grant. Ešte počas plavby z [[Anglicko|Anglicka]] sa na lodi objavili netesnosti, a tak musela ísť do doku na [[Nový Zéland|Novom Zélande]]. Opäť vyplávala [[29. november|29. novembra]] 1910. Počas ďalšej plavby sa výprava dostala do silnej búrky, v ktorej stratila niekoľko psov a sudov s benzínom. Tiež sa niekoľkokrát dostala do [[kryha (ľad)|ľadového]] poľa. Dňa [[4. január]]a 1911 loď pristála v McMurdovom zálive kúsok od Chatového výbežku (*Hut Point*), rovnako ako pri predošlej Scottovej expedícii *Discovery*. Do [[18. január]]a už mali postavenú a plne zariadenú [[Scottova chata|chatu]]. Okrem úsilia dosiahnuť južný pól mala výprava aj rozsiahly vedecký program. Preskúmala [[Viktóriina zem|Viktóriinu zem]] a [[Transantarktické vrchy]]. Pokus prebádať [[Zem kráľa Eduarda VII.]] sa síce nepodaril, no cesta na [[Crozierov mys]] v [[jún]]i a [[júl]]i 1911 sa stala prvým úspešným dlhým presunom pomocou saní počas antarktickej zimy.

[[Súbor:Robert Falcon Scott by Herbert Ponting.jpg|thumb|Scott píše svoj denník v [[Scottova chata|chate]] na [[Evansov mys|Evansovom myse]], 7. október 1911]]

Na výpravu sa ako člen „pobrežnej skupiny“, ktorá táborila pri [[Evansov mys|Evansovom myse]] na [[Rossov ostrov|Rossovom ostrove]], vydal aj profesionálny fotograf [[Herbert Ponting]]. Tábor pobrežnej skupiny obsahoval malú fotografickú temnú komoru. Hoci sa expedícia konala viac ako 20 rokov po vynáleze [[fotografický film|fotografického filmu]], Ponting uprednostňoval vysoko kvalitné a komplikovanejšie snímky zhotovené na sklenené [[fotografická platňa|fotografické dosky]]. Ponting bol jedným z prvých ľudí, ktorí použili v Antarktíde prenosnú [[filmová kamera|filmovú kameru]]. Primitívne zariadenie zvané [[kinematograf]] mohlo zhotovovať krátke videosekvencie. Ponting mal so sebou aj niekoľko autochrómových dosiek a zaobstaral niekoľko priekopníckych farebných fotografií.

Vedci expedície študovali správanie veľkých antarktických zvierat, najmä [[kosatka dravá|kosatky dravé]], [[plutvonožce]] (napr. [[uškatcovité|uškatce]]) a [[tučniakotvaré|tučniaky]]. Ponting sa snažil dostať k týmto zvieratám čo najbližšie, či už na mori z lode *Terra Nova*, na [[ľadovec (súvislý ľad)|ľadovci]] alebo neskôr na Rossovom ostrove. Na začiatku roka 1911 len tesne unikol smrti vo vodách McMurdovho zálivu, keď sa kvôli hŕstke ôsmich kosatiek odlomila ľadová kryha, na ktorej zostal sám aj so svojou kamerou. Počas zimy roku 1911 Ponting vytvoril pomocou blesku sériu fotografií Scotta a ďalších členov výpravy v chate na Evansovom myse. S príchodom obdobia výprav na saniach v rokoch [[1911]][[1912]] pokračoval vo fotografovaní ostatných účastníkov expedície na pobreží, kde spoločne čakali na výsledok ich náročného putovania. Po štrnástich mesiacoch na Evansovom myse Ponting nastúpil spolu s ďalšími ôsmimi mužmi na loď *Terra Nova* a vo [[február]]i 1912 sa rozhodli vrátiť späť do civilizácie, aby zabezpečili súpis viac než 1 700 fotografických dosiek a zaznamenali celý priebeh výpravy. Vo svojom rozprávaní z roku [[1913]] Ponting ešte predpokladal, že kapitán Scott sa vráti.

[[Súbor:Robert F. Scott at Polheim.JPG|thumb|left|Scott, [[Henry Robertson Bowers|Henry Bowers]], [[Edward Adrian Wilson|Edward Wilson]], a [[Edgar Evans (polárny bádateľ)|Edgar Evans]] pri [[Roald Amundsen|Amundsenovom]] stane na [[južný pól|južnom póle]], 18. január 1912]]
[[Súbor:Antarctic expedition map (Amundsen - Scott)-cs.svg|thumb|Scottova trasa k južnému pólu v porovnaní s Amundsenovou]]

Scott oboznámil celú pobrežnú skupinu so svojím plánom dosiahnutia južného pólu a dal jasne najavo, že zloženie konečného polárneho tímu určí až podľa toho, ako sa jednotliví členovia osvedčia počas cesty. Hlavná Scottova skupina vyrazila z Evansovho mysu k pólu [[1. november|1. novembra]] 1911 so [[psie záprahy|psami]] a poníkmi. Oddiel smerujúci na juh sa postupne redukoval, keďže podporné tímy sa po splnení úloh vracali späť. Sibírske poníky, ktoré Scott vybral ako ťažné zvieratá, sa neosvedčili. Brodili sa po bruchá v snehu a napokon zvyšné poníky podľa plánu zastrelili. Ich [[mäso]] uložili ako zásoby pre návratové skupiny. Dňa [[3. január]]a 1912 sa Scott na 87° 32' [[zemepisná šírka|južnej šírky]], asi 275 km od pólu, rozhodol, že v ďalšej ceste bude pokračovať sám so štyrmi mužmi – [[Edward Adrian Wilson|Edwardom Wilsonom]], [[Lawrence Oates|Lawrenceom Oatesom]], [[Henry Robertson Bowers|Henrym Bowersom]] a [[Edgar Evans (polárny bádateľ)|Edgarom Evansom]]. Sane museli ťahať sami a cesta bola taká strastiplná, že niekedy prešli len 16 km za deň. Napriek tomu skupina pokračovala smerom k pólu a [[9. január]]a prešla Shackletonovým najjužnejším bodom (88° 23' južnej šírky). O sedem dní neskôr, asi 25 km od svojho cieľa, uvideli čiernu vlajku Roalda Amundsena a zistili, že nórska expedícia ich predbehla. Na druhý deň, [[17. január]]a, konečne dosiahli južný pól. Dňa [[18. január]]a objavili Amundsenov stan, nejaké zásoby, list pre [[zoznam kráľov Nórska|nórskeho kráľa]] [[Haakon VII.|Haakona VII.]] (ktorý Amundsen zdvorilo požiadal Scotta, aby doručil) a poznámku, v ktorej Amundsen uvádzal, že sem prišiel so štyrmi spoločníkmi [[14. december|14. decembra]] 1911.

Po potvrdení svojej polohy a vztýčení [[vlajka Spojeného kráľovstva|britskej vlajky]] sa sklesnutá Scottova výprava vydala [[19. január]]a na 1 387 km dlhú cestu späť. Napriek nepriaznivému počasiu skupina spočiatku postupovala dobre. Fyzický stav Edgara Evansa sa ale postupne zhoršoval. Po páde zo [[4. február]]a bol „otupený a neschopný“ a [[17. február]]a zomrel, po ďalšom páde, v blízkosti úpätia ľadovca. Osud jeho tela zostáva neznámy. Zvyšok Scottovej skupiny ešte musel prekonať 640 km cez Rossov pobrežný ľad. Ich vyhliadky sa zhoršovali, keď cestou na sever bojovali so zhoršujúcimi sa poveternostnými podmienkami, nedostatkom paliva v skladoch, hladom a vyčerpaním. Dňa [[2. marec|2. marca]] začal Oates trpieť následkami [[omrzlina|omrzlín]] a postup výpravy sa spomalil, pretože bol čoraz menej schopný pomáhať pri práci a nakoniec sa dokázal len vliecť vedľa mužov ťahajúcich sane. Do [[10. marec|10. marca]] teplota nečakane klesla pod -40 [[stupeň Celzia|°C]]. Podľa Scottovho denníka Oates napokon [[16. marec|16.]] alebo [[17. marec|17. marca]] (Scott si nebol istý dátumom, ale myslel si, že 17. marec je správny) dobrovoľne opustil stan a vyšiel v ústrety smrti do mrazivej [[snehová víchrica|snehovej búrky]]. Jeho telo sa nikdy nenašlo. Svojou obeťou síce zrýchlil postup skupiny, ale na jej záchranu už bolo neskoro. Napriek tomu, že Scottove prsty na nohách boli omrznuté, traja zostávajúci muži ešte s námahou prešli ďalších 32 km a [[19. marec|19. marca]] rozložili svoj posledný tábor. Nevedeli, že sa nachádzajú len 18 km južne od veľkého zásobovacieho skladu potravín a paliva. Nasledujúci deň im silný [[blizard]] zabránil v ďalšom postupe. Počas nasledujúcich deviatich dní, keď sa im minuli zásoby a vonku stále zúrila búrka, Scott, Wilson a Bowers napísali listy na rozlúčku.

[[Súbor:Grave of the Southern Party.jpg|thumb|Hrob Wilsona, Bowersa a Scotta]]

Predpokladá sa, že Scott zomrel [[29. marec|29. marca]] 1912 alebo možno o deň neskôr. Osud expedície sa svet dozvedel až z fotografií a denníkov, ktoré našla pátracia skupina [[Edward Leicester Atkinson|Edwarda Atkinsona]] spolu s telami Scotta, Wilsona a Bowersa [[12. november|12. novembra]] 1912. Poloha tiel v stane, keď ich po ôsmich mesiacoch objavili, naznačovala, že Scott bol posledný z trojice, ktorý zomrel. Vedľa ich tiel ležalo aj 16 [[kilogram|kg]] [[fosília|fosílií]] [[strom]]ov *Glossopteris*, ktoré ťahali na ručných saniach. Boli to prvé objavené fosílie v Antarktíde, ktoré dokázali, že tento kontinent mal kedysi teplejšie [[podnebie (klíma)|podnebie]] a v dávnej geologickej minulosti bol súčasťou väčšej pevniny.

== Príčiny neúspechu ==
Mnoho rokov po svojej smrti boli Scott a jeho spoločníci vnímaní predovšetkým ako tragickí hrdinovia a ich príbeh do značnej miery zatienil úspech Amundsenovej expedície, ktorá prebehla pomerne hladko. Osud výpravy *Terra Nova* bol vcelku detailne zdokumentovaný nájdenými fotografiami a denníkmi. K najsilnejším momentom patrila dobrovoľná smrť Lawrencea Oatesa, ktorý tak chcel uľahčiť situáciu svojim spoločníkom, a posledné Scottove záznamy a listy písané pri vedomí blízkej smrti.

Heroické vnímanie výpravy časom vystriedalo triezvejšie hodnotenie a príčiny tragédie sa dnes pripisujú chybám v organizácii, vedení, vybavení expedície a smole na nepriaznivé okolnosti. K nevhodnému vybaveniu patrilo látkové oblečenie, ťažné zvieratá (sibírske poníky a len malý počet psov) a nedostatočné zásoby potravín. Naproti tomu Amundsen využíval skúsenosti prevzaté od [[Inuiti|Eskimákov]] a spoliehal na ich [[kožušinové odevy|kožušinové oblečenie]] a ľahké sane ťahané výlučne psami, ktoré dokázal v krajnej núdzi, na rozdiel od Scotta, bez výčitiek zjesť. K nešťastným okolnostiam potom patrila dlho trvajúca prudká snehová búrka, ktorá znemožnila Scottovi a jeho zvyšným dvom spoločníkom, Wilsonovi a Bowersovi, dôjsť iba 18 km k predsunutému skladisku zásob a zachrániť si tak život.

Na južnom póle, resp. 100 [[meter|m]] od neho, dnes stojí [[Spojené štáty|americká]] výskumná stanica nazvaná na počesť oboch prieskumníkov „[[Amundsen-Scott (polárna stanica)|Amundsen-Scott]]“.

== Poznámky ==


== Referencie ==


== Literatúra ==
* CRANE, David. *Scott of the Antarctic (A Life of Courage and Tragedy in the Extreme South)*. Londýn : HarperCollins, 2005. 637 s. ISBN 978-0-00-715068-7.
* FIENNES, Sir Ranulph. *Captain Scott*. Londýn : Hodder & Stoughton, 2003. 508 s. ISBN 978-0-340-82697-3.
* HUNTFORD, Roland. *The Last Place on Earth*. Londýn : Pan Books, 1985. 565 s. ISBN 978-0-330-28816-3.
* HUXLEY, Elspeth. *Scott of the Antarctic*. New York : Atheneum, 1978. 303 s. ISBN 978-0-689-10861-7.
* JONES, Max. *The Last Great Quest (Captain Scott's Antarctic Sacrifice)*. Oxford : Oxford University Press, 2003. 352 s. ISBN 978-0-19-280483-9.
* PRESTON, Diana. *A First Rate Tragedy (Captain Scott's Antarctic Expeditions)*. Londýn : Constable, 1999. 269 s. ISBN 978-0-09-479530-3.
* RIFFENBURGH, Beau. *Nimrod (Ernest Shackleton and the Extraordinary Story of the 1907-09 British Antarctic Expedition)*. Londýn : Bloomsbury, 2005. 358 s. ISBN 978-0-7475-7253-4.
* SOLOMON, Susan. *The Coldest March (Scott's Fatal Antarctic Expedition)''. Londýn : Yale University Press, 2001. 383 s. ISBN 978-0-300-08967-7.

## Iné projekty

Kategória:Antarktické expedície
Kategória:Veda a technika v 1910
Kategória:Veda a technika v 1911
Kategória:Veda a technika v 1912
Kategória:Veda a technika v 1913