Staroslovienčina

**Slovienčina** (iné názvy: **staroslovienčina**, **staroslovančina**, **stará cirkevná slovančina**, **staroslovenčina**, **stará slovenčina**) је najstarší slovanský spisovný jazyk. Spisovná norma vznikla na základe macedónskeho nárečia (kultivovaná macedónčina) používaného v okolí Solúna v 9. storočí. S určitými zmenami sa používa dodnes, nie už však ako živý jazyk, ale ako bohoslužobný jazyk katolíckych cirkví byzantského obradu (gréckokatolíckych) a pravoslávnych cirkví.

Staroslovienčina sa nesmie zamieňať s praslovančinou. Zatiaľ čo z praslovančiny, ktorej hypotetickú podobu možno len odhadovať, sa vyvinuli všetky slovanské jazyky, staroslovienčina je už súčasťou jednej z troch vývojových vetiev, ktoré z praslovančiny vychádzajú – južnoslovanskej vetvy. Všeobecne sa však predpokladá, že v dobe vzniku prvých písomností v staroslovanských jazykoch v 9. storočí sa tieto ešte od seba výraznejšie neodlišovali.

## Názov
Pôvodný názov bol словѣньскъь ѩзъıкъ - *slověnьskъjь językъ* (vyslov: slovänɪskʊjɪ jẽzykʊ; výslovnosť ě,ь,ъ nie je istá).

Od 18. storočia sa používa označenie *cirkevná slovančina* (čiže stará aj nová), neskôr *cirkevnoslovančina*, potom vznikol názov *stará slovančina* až napokon roku 1837 Slovák Pavol Jozef Šafárik prvýkrát použil - z dnešného pohľadu v každom ohľade nesprávny - termín *nárečj starobulharské* (starobulharčina), ktorý sa v Bulharsku (z vlasteneckých dôvodov) používa dodnes. S tým však nesúhlasil ďalší smer výskumu, ktorý tento jazyk označil za *staroslovinčinu*, teda pôvodnú verziu slovinčiny. Neskôr bolo aj toto odmietnuté a presadil sa neutrálny názov *cirkevná slovančina*. V Česku je však viac rozšírený názov *staroslověnština*, na Slovensku prv z toho odvodené „staroslovienčina“, dnes niekedy aj „slovienčina“, hoci technicky správny názov je (staro)slovänčina či (staro)slovenčina, pretože pomocný transliteračný znak ě neznamená -ie-, ale -ä- alebo -e-. 

Názov *staroslověnština* bol špeciálne vytvorený v Prahe preto, aby sa v češtine nepoužíval názov *staroslovenština* (staroslovenčina), ktorý sa v tom čase dal chápať aj ako stará slovinčina (jazyk Slovincov) alebo stará slovenčina (jazyk Slovákov).

Označenie staroslovienčina sa väčšinou používa na pomenovanie jazyka v 9. a 10. storočí a niekedy dokonca len k písomným pamiatkam Veľkej Moravy. Termínom *[[cirkevná slovančina]]* (teda nie stará cirkevná slovančina) sa na rozdiel od toho pomenúva neskorší jazyk, resp. neskoršia podoba tohto jazyka z obdobia, kedy sa už odlišoval od živých slovanských jazykov. I tak však existoval ako spisovný jazyk mnohých slovanských národov a štátov a aj po vzniku spisovných jazykov jednotlivých slovanských národov sa ďalej používal a podnes používa ako bohoslužobný jazyk.

## Dejiny
Staroslovienčina má zo všetkých slovanských jazykov najstaršie písomné pamiatky, a to z  9. storočia. Bolo to najmä zásluhou vierozvestcov, svätých Cyrila a Metoda, ktorí do nej ešte pred svojím príchodom na Veľkú Moravu preložili množstvo cirkevných kresťanských textov. Išlo najmä o tieto diela:
* všetky knihy Biblie (okrem kníh Machabejcov)
* liturgiu - byzantského obradu (liturgie sv. Jána Zlatoústeho a sv. Bazila Veľkého) a latinského obradu (misál)
* časoslov
* liturgické predpisy (typikon)
* Súdny zákonník pre svetských ľudí
* Nomokánon (cirkevný zákonník)
* vybrané úseky z diel cirkevných otcov

Konštantín (Cyril) napísal v staroslovienčine Proglas, čo je predslov k Svätému písmu. Rozdiely medzi jednotlivými jazykmi ešte neboli také veľké ako v súčasnosti a preto aj obyvatelia Veľkej Moravy rozumeli staroslovienčine, ktorej základy boli v juhoslovanskom dialekte.

Po páde Veľkej Moravy staroslovienčinu ako bohoslužobný a úradný jazyk z jej územia vytlačila latinčina (azda s výnimkou východného Slovenska), staroslovienčina sa však udržala na Balkáne a v Bulharsku nahradila ako liturgický jazyk gréčtinu (aj vďaka úsiliu svätého Klimenta Ochridského). S byzantským obradom sa ďalej šírila do Srbska, Rumunska a na Kyjevskú Rus. Z Kyjevskej Rusi sa ďalej rozšírila do Ruska. Od 11. storočia sa už zvykne hovoriť o cirkevnej slovančine.

Staroslovienčina (resp. neskôr cirkevná slovančina) v týchto krajinách dlho pôsobila aj ako úradná reč (najmä pri písomnom styku), podobne ako latinčina v katolíckej Európe, keďže národné jazyky ešte nemali svoje spisovné normy. V každej krajine však podliehala miestnym vplyvom, ako vo výslovnosti, tak i pravopise. Napríklad: nosovky, ktoré existovali v praslovanskom jazyku i pôvodnej staroslovienčine, sa dodnes uchovali len v poľštine. V pôvodnej staroslovienskej abecede sú im venované znaky Ѧ (ę) a Ѫ (ą) (malý a veľký jus). V ruskej cirkevnej slovančine sa malý jus vyslovuje „ja“ (ako analógia k hláskovým zmenám u podobných slov v ruštine), veľký jus sa viac menej vytratil.

U staroslovienskych a cirkevnoslovanských písomných pamiatok sa teda rozlišuje, odkiaľ pochádzajú. Rozlišujeme napr. srbskú, chorvátsku, bulharskú (používala sa aj na území Rumunska) či ruskú redakciu. Vzhľadom k rastúcemu politickému vplyvu Ruska v 18. storočí má dnes najväčšiu prestíž ruská redakcia, ktorá ovplyvňuje aj súčasné používanie slovienčiny (resp. jej novšej formy: cirkevnej slovančiny) na Balkáne.

## Rozšírenie
Starú cirkevnú slovančinu (staroslovienčinu) už niekoľko storočí žiadny národ nepoužíva ako materinský jazyk. Jej nástupca, cirkevná slovančina, sa používa v súčasnosti len ako bohoslužobný jazyk v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi v rôznych slovanských krajinách (a do 18. storočia aj na území Moldavska a Valašska). Používatelia jazyka (klérus a veriaci) však jazyk používajú prevažne pasívne a obmedzene. V minulosti sa cirkevná slovančina používala aj ako literárny a úradný jazyk, a to aj na východnom Slovensku (ako úradný jazyk sa používala výhradne v cirkevnom prostredí).

## Abeceda a výslovnosť

Konštantín (Cyril) pre slovienčinu vytvoril na podklade gréckej abecedy hlaholiku. Tá sa používala na Veľkej Morave, do 11. storočia v Ochride (Bulharsko) a dalmátskych ostrovoch (Chorvátsko); veľmi ojedinele ešte aj v 14. storočí (napr. Sázavský kláštor v Čechách v Česku). Najdlhšie sa však používala v Chorvátsku aj napriek tomu, že tam prevládalo rímskokatolícke vierovyznanie a latinka.

Približne o polstoročie neskôr vznikla v Bulharsku cyrilika, ktorú vytvorili pravdepodobne Cyrilovi žiaci v Preslave.

Táto bola praktickejšia, pretože jej písmená boli jednoduchšie a navyše sa viac podobali gréckym písmenám, podľa ktorých boli vytvorené; grécku abecedu totiž vtedajší bulharskí duchovní dobre ovládali. Staroslovienčina/cirkevná slovančina, ktorá sa z Bulharska šírila do ostatných slovanských krajín, bola od 11. storočia písaná výhradne cyrilikou. Vďaka tomu sa cyrilika presadila u väčšiny spisovných jazykov pravoslávnych krajín.

## Vzorový text
### Otče náš

## Zdroje formou referencie


## Ďalšie  zdroje
* ŠTEC, Mikuláš: *Staroslovienčina a cirkevná slovančina.* Prešov : Pravoslávna bohoslovecká fakulta PU, 1997. ISBN 80-88885-20-5
* STICH, Alexandr  JANÁČKOVÁ, Jaroslava  LEHÁR, Jan  HOLÝ, Jiří: *Česká literatura od počátků k dnešku.* Praha : Nakladatelství Lidové noviny, 1998 (1. vyd.). 1058 s. ISBN 80-7106-308-8
* VAŠICA, Josef: Slovanská bohoslužba v českých zemích, 1940
* GLANVILLE, Price et al.: *Encyklopedie jazyků Evropy.* Praha : Volvox Globator, 2002. 509 s. ISBN 80-7207-450-4
* KURZ, Josef: *Učebnice jazyka staroslověnského.* Praha : SNP 1969.
* MÁCHAL, Jan: *Slovanské literatury.* 3. zv. Praha : Matice česká, 1922, 1925, 1929. 319 s. + 605 s. + 795 s.
* heslo *staroslověnský jazyk*. In: Ottův slovník naučný, zv. XXIII, s. 1062.
* 
* 
* TRUNTE, Hartmut: Slověnьskъjь językъ. Ein praktisches Lehrbuch des Kirchenslavischen in 30 Lektionen zugleich eine Einführung in die slavische Philologie. Band 1: Altkirchenslavisch. O. Sagner. 1990. ISBN 978-3-87690-480-1.
* PAPUČEK, G. : Ako je to s tou našou "staroslovenčinou"? http://oslovma.hu/index.php/sk/archiv/187-archiv-historia/1033-ako-je-to-s-tou-naou-starosloveninou (Poznámka: Názor tohto a iných autorov, že názov staroslověnsky/starosloviensky bol zavedený Polívkovým článkom z roku 1883  [ktorého text Papuček aj takmer celý reprodukuje] na zabránenie spájania jazyka so slovenčinou, čiže jazykom Slovákov, je nesprávny v tom zmysle, že v tomto konkrétnom článku Polívkovi v skutočnosti primárne ide o odlíšenie od slovinčiny resp. celkovo o nájdenie úplne neutrálneho názvu jazyka. To, že Polívkovi napokon predsalen však išlo primárne o odlíšenie od slovenčiny vidno z iných Polívkových textov, porov. napr. nižšie Polívka 1884.)
* POLÍVKA, Jiří: Rozhledy v literatuře - Grammatika jazyka starobulharského (staroslovenského). [recenzia]. In: Slovanský sborník 1884 https://books.google.sk/books?id=Dz5EAAAAIAAJ&pg=PA684&dq=slov%C4%9Bn%C3%A9+balkan%C5%A1t%C3%AD&hl=sk&sa=X&ved=2ahUKEwjm7L_4yIb0AhW9RvEDHdSpByQQ6AF6BAgIEAI#v=snippet&q=J.%20P.&f=false S. 614 (skratka J. P. je vysvetlená v úvodnom obsahu zborníka)

## Externé odkazy
* Etymologický slovník jazyka staroslověnského
* Dudášová-Kriššáková, J.: Z problematiky staroslovienskeho a cirkevnoslovanského jazyka, in: Slavica Slovaca 45, 2010 
* Old Church Slavonic na University of Texas 
* Staroslověnština na Omniglotu
* Help Me Learn Church Slavonic 
* Church Slavonic E-Tutor
* Staroslavenski institut, Zagreb (vrátane tabuliek pre hlaholiku)
* [//cu.wikipedia.org Wikipédia v staroslovienčine]


Kategória:Južnoslovanské jazyky