Impérium (zvrchovaná moc)

***Impérium*** označovalo v Starovekom Ríme najvyššiu výkonnú moc v štáte, ktorá bola zverená najvyšším úradníkom doby (kráľom počas kráľovstva a konzulom, diktátorom a prétorom za obdobia republiky). Vonkajším znakom *imperia* boli liktori so zväzkami prútov (fasces).

Odlišuje sa od *auctoritas* a *potestas*, rozdielnych a vo všeobecnosti nižších druhov moci v Rímskej republike a cisárstve. *Imperium* mohlo byť vládou nad konkrétnou vojenskou jednotkou alebo nad provinciou či územím.

Jednotlivci, ktorým bola udelená takáto moc, sa označovali ako magistrati alebo promagistrati. Patrili k nim edil, prétor, konzul, *magister equitum* a diktátor. Vo všeobecnosti bolo *imperium* rozsahom niečej moci a mohlo zahŕňať čokoľvek, napríklad verejný úrad, obchod, politický vplyv alebo bohatstvo.

## Staroveký Rím
*Impérium* pôvodne znamenalo absolútnu alebo kráľovskú moc – slovo je odvodené od latinského slovesa *imperare* (rozkazovať) – ktorá sa za republiky obmedzila kolegialitou republikánskych magistrátov a právom občanov na odvolanie alebo možnosť *provocatio*.

*Imperium* si v armáde ponechalo absolútnu moc a moc imperátora (veliteľa armády) trestať zostala neobmedzená. Titul *imperator* neskôr nosil výlučne cisár ako veliteľ ozbrojených síl. V skutočnosti je latinské slovo *imperator* koreňom anglického slova *emperor*.

V Starovekom Ríme sa *imperium* mohlo používať ako výraz označujúci charakteristiku ľudí, ich majetkové bohatstvo alebo mieru formálnej moci, ktorú mali. Táto kvalifikácia sa mohla používať v pomerne voľnom kontexte (používali ju napríklad básnici, ktorí nemuseli nevyhnutne písať o štátnych úradníkoch). V rímskej spoločnosti to však bol aj formálnejší pojem právnej autority. Človek s *imperiom* (imperátor) mal v zásade absolútnu právomoc uplatňovať právo v rámci svojho magistrátu alebo promagistrátu. Mohol ho vetovať alebo zrušiť buď magistrát alebo promagistrát, ktorý bol jeho kolegom s rovnakou právomocou (napr. kolega konzul), alebo ten, ktorého *imperium* prevyšovalo jeho *imperium* – teda *imperium maius* (väčšie imperium), alebo Tribún ľudu.

Niektorí moderní znalci, ako napríklad A. H. M. Jones, definovali *imperium* ako „moc, ktorú štát udelil osobe, aby robila to, čo považuje za najlepší záujem štátu“.

*Imperium* sa prejavovalo dvoma spôsobmi: magister alebo promagister nosil palicu zo slonoviny s orlom ako osobný symbol svojho úradu; každého takéhoto magistra sprevádzali aj liktori s ''fasces'' (tradičné symboly *imperia* a moci), keď sa nachádzal mimo *pomeria*, pričom k *[[fasces]]* sa pridávali sekery na označenie právomoci cisárskeho magistráta ukladať tresty smrti mimo Ríma (sekery sa v *pomeriu* odstraňovali). Počet liktorov, ktorí sprevádzali magistráta, bol otvoreným ukazovateľom stupňa *imperia*. Keď bol v službe, magistrát, ktorý mal *imperium* väčšie alebo rovnaké ako prétor, nosil šerpu rituálne uviazanú na prednej strane kyrysu. Okrem toho každý muž uplatňujúci *imperium* v rámci svojej sféry vplyvu mal právo na kurulnú stoličku.

* Edil (*aedilis curulis*) – 2 liktori
** Keďže plebejský edil (aedilis plebis) nemal *imperium*, nesprevádzali ho liktori.
* *Magister equitum* (diktátorov zástupca) – 6 liktorov
* Prétor – 6 liktorov (2 liktori v rámci *pomeria*)
* Konzul – 12 liktorov
* Diktátor – 24 liktorov mimo *pomeria* a 12 vo vnútri pomeria; od Sullovej diktatúry sa druhé pravidlo ignorovalo.
** Na znak toho, že diktátor mohol vykonávať trest smrti v Ríme aj mimo neho, jeho liktori neodstraňovali sekery zo svojich fascií v rámci *pomeria*.

Diktátorské *imperium* bolo nadradené konzulskému, konzulské prétorovskému a prétorovské edilovskému; o tom, či prétorovské *imperium* bolo alebo nebolo nadradené „jazdecko-magisteriálskemu“ *imperiu*, sa vedú historické spory.

Promagister, čiže človek vykonávajúci kuriálny úrad bez toho, aby tento úrad skutočne zastával, mal tiež *imperium* v rovnakom stupni ako skutoční nositelia tohto úradu (t. j. prokonzulské *imperium* sa viac-menej rovnalo konzulskému *imperiu*, proprétorské *imperium* prétorskému) a sprevádzal ho rovnaký počet liktorov.

Niektoré mimoriadne velenia, ako napríklad Pompeiovo slávne velenie proti pirátom, mali *imperium maius*, čo znamenalo, že v rámci svojej sféry velenia prevyšovali všetkých ostatných držiteľov *imperia* rovnakého typu alebo hodnosti (v Pompeiovom prípade dokonca aj konzulov). *Imperium maius* sa neskôr stalo charakteristickým znakom Rímskeho cisára.

Ďalšie použitie tohto termínu v Rímskom práve sa týkalo právomoci rozšíriť objektívne právo nad rámec jeho jednoduchého výkladu, čím sa *imperium* dotýkalo od formálnych zákonodarcov v rámci stále republikánskej ústavy – ľudových zhromaždení, senátu, magistrátov, cisára a ich delegátov – až právnej vedy.

## Neskoršia Rímska ríša
Kým si Byzantskí Východorímski cisári zachovali úplné rímske *imperium* a podriadili si biskupstvo, na feudálnom Západe sa v rámci postrímskeho kresťanstva dlho súperilo o nadvládu medzi *sacerdotium* v osobe Pápeža a svetským *imperiom* cisára Rímsko-nemeckej ríše, počnúc Karolom Veľkým, o ktorom sa tvrdilo, že „obnovil“ úrad západorímskeho cisára medzi novými kráľovstvami západnej Európy. Obaja sa odvolávali na dedičstvo Rímskeho práva svojím titulárnym spojením so samotným mestom Rím: Pápež, *rímsky* biskup, verzus cisár Svätej ríše *rímskej* (aj keď mal sídlo Severne od Álp).

*Donatio Constantini*, ktorým pápežstvo údajne získalo územie Patrimonium Petri v strednom Taliansku, sa stalo zbraňou proti cisárovi. Prvý pápež, ktorý ju použil v oficiálnom akte a opieral sa o ňu, Lev IX. cituje „Donatio“ v liste z roku 1054 konštantínopolskému patriarchovi Michaélovi I., aby dokázal, že Svätá stolica vlastní pozemské aj nebeské *imperium*, kráľovské kňazstvo. Odvtedy „Donatio“ nadobudlo väčší význam a častejšie sa používalo ako dôkaz v cirkevných a politických konfliktoch medzi pápežstvom a svetskou mocou, napr.: Anzelm z Luccy a kardinál Deusdedit ho vložili do svojich zbierok kánonov; cirkevní spisovatelia pri obrane pápežstva počas konfliktov na začiatku 12. storočia ho citovali ako autoritatívne.

V jednej trpkej 'epizóde' pápež Gregor IX., ktorý niekoľkokrát sprostredkoval medzi Lombardmi a cisárom Rímsko-nemeckej ríše Fridrichom II., opätovne potvrdil svoje právo rozhodcu medzi spornými stranami. V početných manifestoch pápeža a cisára sa antagonizmus medzi cirkvou a štátom ešte viac prejavil: pápež si nárokoval *imperium animarum* („velenie duší“, t. j. vyslovovanie Božej vôle veriacim) a *principatus rerum et corporum in universo mundo* („prvenstvo nad všetkými vecami a telami v celom svete“), zatiaľ čo cisár chcel obnoviť *imperium mundi*, *imperium* (ako podľa rímskeho práva) nad (teraz už kresťanským) svetom. Rím mal byť opäť hlavným mestom sveta a Fridrich sa mal stať skutočným cisárom Rimanov, preto energicky protestoval proti autorite pápeža. Úspechy cisára, najmä jeho víťazstvo nad Lombardmi v Bitke pri Cortenuove (1237), len vystupňovali napätie medzi cirkvou a štátom. Pápež ho opäť exkomunikoval ako „samozvaného kacíra“, „rúhavú beštiu z Apokalypsy“ (20. marca 1239), ktorý sa teraz pokúšal dobyť zvyšok Itálie (t. j. pápežské štáty a pod.).

## Referencie

## Pozri aj
* Cursus honorum

## Zdroj

Kategória:Rímske právo
Kategória:Politická filozofia
Kategória:Filozofia práva