Yves Congar

**Yves Marie-Joseph Congar** OP, rodným menom *Georges Yves Marie Congar*, (* 13. apríl 1904, Sedan† 22. jún 1995, Paríž) bol francúzsky rímskokatolícky teológ a kardinál.

Congar patril spolu s Jeanom Daniélouom a Henrim de Lubacom k hlavným predstaviteľom tzv. *[[Nouvelle théologie]]*, teda myšlienkového prúdu, ktorý sa usiloval o teologickú reflexiu súdobej filozofie. Táto „nová teológia“ si kládla otázku o nemeniteľnosti resp. dejinnej podmienenosti pravdy, venovala sa problematike vzťahu prirodzenosti a milosti, zdôraznila nevyhnutnosť serióznej kresťanskej reflexie marxizmu a nekresťanských náboženstiev, nanovo tiež nastolila otázku poznateľnosti Boha. Významnou mierou sa tak pričinila o nové rozprúdenie teologickej diskusie a v podstate aj o vytýčenie tém Druhého vatikánskeho koncilu.

## Životopis
Yves-Marie-Joseph Congar sa narodil 13. apríla 1904 vo francúzskom meste Sedan. Jeho matka sa volala *Lucie Congar* (rod. *Desoye*) a otec, *Georges Congar*, bol bankovým úradníkom, ktorý počas Prvej svetovej vojny padol do nemeckého zajatia a bol deportovaný do Litvy.

Nadchnutý príkladom miestneho farára *Daniela Lallementa* sa Yves Congar rozhodol vstúpiť do diecézneho seminára. V roku 1921 pokračoval v štúdiách v Paríži. K jeho učiteľom patrili aj Jacques Maritain a dominikánsky teológ Réginald Marie Garrigou-Lagrange.

Povinnú vojenskú službu absolvoval v rokoch 1924 až 1925. V roku 1925 vstúpil do rehole dominikánov. Katolícku teológiu študoval v rokoch 1926 až 1931 na dominikánskej vysokej škole *Le Saulchoir*, ktorá v tom čase sídlila v belgickom meste Kain (dnes časť mesta Tournai) a v rámci ktorej bola stredobodom záujmu predovšetkým *historická teológia*.

Za kňaza ho 25. júla 1930 vysvätil parížsky nuncius Luigi Maglione. V roku 1931 získal doktorát z teológie.

V rokoch 1931 až 1939 prednášal na *Le Saulchoir* fundamentálnu teológiu a ekleziológiu. Od roku 1935 bol sekretárom významného odborného časopisu *Revue des sciences philosophiques et théologiques*. Congara v tomto období výrazne ovplyvnili francúzski teológovia Ambroise Gardeil a Marie-Dominique Chenu, inšpiráciu však čerpal i zo spisov tübingenského teológa Johanna Adama Möhlera. Obohatením boli nepochybne i jeho početné kontakty s protestantskými a pravoslávnymi teológmi.

V roku 1937 založil Congar knižnú edíciu *Unam Sanctam*. Cieľom projektu bolo vytvoriť priestor pre publikácie, ktoré sa budú venovať kritickej reflexii historických tém v rámci katolíckej ekleziológie. Hlásal sa „návrat k prameňom“, s cieľom poukázať na spoločné teologické východiská ako základ ekumenického dialógu.

Po vypuknutí Druhej svetovej vojny musel narukovať, bol zaradený ako kaplán francúzskej armády. V rokoch 1940 – 1945 bol internovaný v nemeckom zajateckom tábore v meste Colditz a Lübeck. Po skončení vojny bol povýšený do hodnosti rytiera Radu čestnej légie, stal sa tiež nositeľom vyznamenaní *Croix de Guerre* a *Médaille des Évadés*.

Po roku 1945 sa Congar vrátil k svojej prednáškovej a publikačnej činnosti. Venoval sa predovšetkým ekleziológii a ekumenickým otázkam. Zasadzoval sa za väčšiu otvorenosť katolíckej cirkvi voči protestantskej a pravoslávnej teológii. Hlásal potrebu kolegiálneho vzťahu pápeža a biskupov. Kritizoval ultramontanizmus, častú vatikánsku klerikálnu pompéznosť a niektoré aspekty Rímskej kúrie. Vyzdvihoval úlohu laikov v cirkvi. Dlhé roky spolupracoval so zakladateľom medzinárodného hnutia *Kresťanskej robotníckej mládeže* Josephom Leom Cardijnom.

Obdobie rokov 1947 až 1956 sa pre Congara nieslo v znamení vieroučných sporov s Vatikánom (pápežom bol v tom čase Pius XII.). V roku 1952 bola oficiálne odsúdená jeho najvýznamnejšia kniha *Skutočná a nesprávna reforma cirkvi* (Vraie et fausse réforme dans l'Église). Vatikán Congarovi v rokoch 1954 až 1956 dokonca úplne zakázané vyučovať i publikovať, pretože, ako angažovaný sympatizant hnutia robotníckych kňazov, údajne zastával extrémne názory. Počas týchto troch ťažkých rokov bol nútený niekoľkokrát zmeniť pôsobisko, žil v Jeruzaleme, Ríme, Cambridgei či Štrasburgu. O Congarovu faktickú rehabilitáciu sa v roku 1956 zaslúžil najmä štrasburský arcibiskup Jean Julien Weber.

V roku 1960 sa Congar na pozvanie pápeža Jána XXIII. stal poradcom prípravnej komisie Druhého vatikánskeho koncilu.

Na Druhom vatikánskom koncile (1962 – 1965) sa zúčastnil ako teologický expert.

Congar si po skončení koncilu uvedomoval, že niektoré zásadné otázky zostávajú stále prakticky nedoriešené, či už ide o problematiku kolegiality, postavenia laikov alebo ekumenizmus.

Ťažiskom Congarovej teologickej práce sa postupne stávala náuka o Duchu Svätom, jeho trojzväzkovému dielu *Je crois en l'Esprit Saint* z konca 70. rokov sa dostalo veľkého uznania.

Congar mal už od začiatku 60. rokov vážne podlomené zdravie, časom sa u neho začali prejavovať príznaky vážneho neurologického ochorenia. Od roku 1985 trpel výraznou motorickou paralýzou.

Pápež Ján Pavol II. povýšil 26. novembra 1994 Yvesa Congara do hodnosti kardinála s titulárnym chrámom *San Sebastiano al Palatino.* Kvôli svojmu pokročilému veku a zlému zdravotnému stavu bol však dišpenzovaný od súčasného obligátneho prijatia biskupskej vysviacky.

Yves Congar zomrel 22. júna 1995 v Paríži. Je pochovaný v dominikánskej krypte na parížskom cintoríne Montparnasse.

## Výber z diela
* *Chrétiens désunis - Principes d'un «œcuménisme» catholique.* 1937.
* *Saint Thomas serviteur de la vérité.* 1937.
* *Vraie et fausse réforme dans l'Église.* 1950, 1968.
* *Leur résistance.* 1948.
* *Esquisses du mystère de l'Église.* 1953.
* *Jalons pour une théologie du laïcat.* 1953.
* *Le Mystère du temple, ou L'Économie de la Présence de Dieu à sa créature de la Genèse à l'Apocalypse.* 1958.
* *La Tradition et les traditions.* 1960 – 1963.
* *Les Voies du Dieu vivant, Théologie et vie spirituelle.* 1962.
* *Sacerdoce et laïcat, devant leurs tâches d'évangélisation et de civilisation.* 1962.
* *Chrétiens en dialogue. Contributions catholiques à l’œcuménisme.* 1964.
* *Jésus-Christ. Notre Médiateur, notre Seigneur.* 1965.
* *Situation et tâches présentes de la théologie.* 1967.
* *Cette Église que j'aime.* 1968.
* *Ministères et communion ecclésiale.* 1971.
* *Un peuple messianique. L'Église, sacrement du salut – Salut et libération.* 1975.
* *La Crise dans l'Église et M<sup>gr</sup> Lefebvre.* 1977.
* *Je crois en l'Esprit-Saint.* 1978 – 1980.
* *Diversités et communion. Dossier historique et conclusion théologique.* 1982.
* *Martin Luther, sa foi, sa réforme - Études de théologie historique.* 1983.
* *La Tradition et la vie de l'Église.* 1984.
* *Entretiens d'automne.* 1987.
* *Église et papauté - Regards historiques.* 1994.
* *L'Église. De saint Augustin à l'époque moderne.* 1997 (posth).
* *Esprit de l'homme.* 1998 (posth).
* *Journal d'un théologien (1946 – 1956).* 2000 (posth).
* *Vaste monde, ma paroisse. Vérité et dimension du Salut.* 2000 (posth).

## Externé odkazy
* www.universalis.fr
* www.global.britannica.com

## Zdroj

Kategória:Francúzski rímskokatolícki kňazi
Kategória:Francúzski kardináli
Kategória:Katolícki teológovia 20. storočia
Kategória:Francúzski spisovatelia
Kategória:Osobnosti Druhého vatikánskeho koncilu
Kategória:Pochovaní na cintoríne Montparnasse
Kategória:Francúzski dominikáni