Mikuláš II. (Rusko)

**Mikuláš II.** (; rodné meno **Nikolaj Alexandrovič Romanov**; ; * 18. máj 1868, Carskoje Selo, Všeruské impérium† 17. júl 1918, Jekaterinburg, Sovietske Rusko) bol posledný ruský cár (20. október 189415. marec 1917; skráteným oficiálnym titulom *Z milosti Božej, Mikuláš II., všeruský Imperátor a Samovládca*), titulárny poľský kráľ (18941915) a fínske veľkoknieža (18941917). V ruskej pravoslávnej cirkvi bol spolu so svojou manželkou a deťmi vyhlásený za svätého (pravoslávnou cirkvou v exile v roku 1981, v Rusku v roku 2000).

## Životopis
### Detstvo
Narodil sa v rodine cárovnej Márie Fiodorovny a cára Alexandra III. ako jedno zo šiestich detí. Už vo včasnej mladosti mal Mikuláš milenku – balerínu Matyldu Krzesinskú, ktorú opustil a po smrti svojho otca sa oženil s Alix Hessensko-Darmstadtskou, vnučkou kráľovnej Spojeného kráľovstva Viktórie, ktorá po sobáši v roku 1894 prijala nové náboženstvo a meno Alexandra Fiodorovna.

### Rodinný život
V roku 1895 sa cárskemu páru narodila prvá dcéra, Oľga Nikolajevna; v roku 1897 prišla na svet ďalšia dcéra, Tatiana Nikolajevna. Cárovná si veľmi želala chlapca, ale v roku 1899 sa jej narodila ďalšia dcéra – veľkokňažná Mária Nikolajevna, tak isto ako aj v roku 1901, keď sa narodila ich štvrtá dcéraAnastázia Nikolajevna. Cárovná s cárom zúfalo túžili mať syna a ich želanie sa napokon splnilo v roku 1904, keď sa narodil cárovič Alexej Nikolajevič, no cár sa z neho nikdy nestal. U Alexeja sa v detstve prejavila závažná porucha zrážanlivosti krvi  – hemofília, ktorá sa vyskytovala v rodine cárovnej, hoci samotná cárovná nemala nijaké príznaky tejto choroby, iba ju prenášala.

### Na čele krajiny
Mikuláš bol napriek svojej miernej povahe veľkým obdivovateľom svojho otca Alexandra III. Presadzoval cársku absolutistickú moc, ale sám bol nerozhodný a neschopný riešiť zásadné problémy, v ktorých sa krajina nachádzala. Mikuláš II. sa zúčastňoval na vedení bojových operácií počas rusko-japonskej vojny v rokoch 1904 až 1905. Pričom výrazne podcenil nepriateľské sily. Po neúspechoch Ruska, ako aj prehlbujúcej sa nespokojnosti obyvateľstva s podmienkami v krajine sa začala prvá ruská revolúcia, ktorá otriasla pozíciou cára. Mikuláš II. bol preto nútený prisľúbiť vytvorenie ústavy a vznik parlamentu – Štátnej dumy. Vznik parlamentu a dumy považoval za veľkú chybu a po celý čas sa pokúšal oslabovať jeho moc.

Mikuláš podporoval viaceré spiatočnícke a kontrarevolučné organizácie ako boli napr. radikálni černosotenci, kde bol čestným členom.

V roku 1914 Rusko držalo ochrannú ruku nad Srbským kráľovstvom, ktorému Rakúsko-Uhorsko po atentáte na následníka trónu Ferdinanda d’Este, vyhlásilo nesplniteľné ultimátum, čo malo za následok vypuknutie 1. svetovej vojny. Cár odišiel na front. Cárovná sa starala o chorého cároviča Alexeja s pomocou ruského mystika Rasputina. Spolu so svojimi dcérami sa až do roku 1916 starali v cárskej nemocnici v Carskom Sele o zranených vojakov.

### Revolúcia
Vo februári 1917 došlo v Petrohrade k nepokojom, ktoré prerástli do otvorenej revolúcie - tzv. februárová revolúcia. Viaceré vojenské jednotky v meste sa pridali na stranu vzbúrencov. Cár sa však nachádzal na fronte v Bielorusku. Situáciu vyhodnotil tak, že požadoval potlačenie nepokojov násilím. Vzhľadom na rozsah nepokojov to už však nebolo možné. Generál Alexejev, ktorý v neprítomnosti cára v hlavnom štábe zastával funkciu najvyššieho veliteľa armády zaslal Mikulášovi II. telegram, v ktorom ho varoval pred nebezpečenstvom šírenia nepokojov do armády, čo by mohlo viesť k „*hanebnému ukončeniu vojny so všetkými vážnymi následkami pre Rusko.*“ Generál vyzval cára, aby okamžite „*prijal opatrenia na upokojenie obyvateľstva a obnovenie normálneho života v krajine*“, varoval, že „*potlačenie nepokojov násilím je za súčasných podmienok nebezpečné a povedie Rusko a armádu k smrti.*“

Po korešpondencii s veliteľmi frontov a úvahách napokon Mikuláš II. oznámil svoju abdikáciu najprv v prospech korunného princa (svojho syna) Alexeja Nikolajeviča. Za jeho regenta mal byť ustanovený veľkovojvoda Michail Alexandrovič (cárov brat). Neskôr 2. marca (15. marca) 1917 o 23:40 však svoje rozhodnutie zmenil tak, že sa vzdal v prospech Michaila Alexandroviča. Veľkovojvoda Michail Alexandrovič však po diskusii s jedným z vodcov revolúcie Rodziankom pochopil, že ak by korunu prijal, nepokoje by pokračovali v rovnakej miere.

### Zatknutie
Keď sa 8. marca (21.) 1917 výkonný výbor Petrohradského sovietu dozvedel o cárových plánoch odísť do Anglicka, rozhodol sa cára a jeho rodinu zatknúť a skonfiškovať ich majetok. Následne bola cárovná a od 9. marca aj cár zatknutí a 5 mesiacov držaní v domácom väzení v Carskom Sele.

V auguste 1917 boli prevezení do Toboľska, menšieho mesta v Ťumenskej oblasti na západnej Sibíri, spolu s niekoľkými dvornými dámami a služobníctvom (tí s cárskou rodinou odišli dobrovoľne a niektorí z nich sa už nikdy nevrátili).

Medzitým bola Dočasná vláda, ktorá bola vytvorená po februárovej revolúcii zosadená boľševikmi pri tzv. októbrovej revolúcii. V apríli 1918 boľševici rozhodli, že Romanovcov budú súdiť v Moskve. Cára spolu s manželkou a dcérou Mariou začali prevážať z Toboľska do Moskvy. Ich cesta však skončila v Jekaterinburgu (na Urale), kde boli ubytovaní v dome inžiniera Ipatieva. Začiatkom mája 1918 za nimi presunuli aj zvyšok rodiny a služobníctva.

### Poprava cára a jeho rodiny
Keď sa k Jekaterinburgu blížili oddiely bielogvardejcov začali sa boľševické orgány obávať, že by sa mohla cárska rodina dostať na slobodu. V noci z 16. na 17. júla 1918 cársku rodinu prebudili a všetkým prikázali presunúť sa kvôli bezpečnosti do suterénu. Tam do posledného momentu nič netušiacu rodinu bez súdu popravili. Zastrelení boli Mikuláš, jeho žena Alexandra, ich 5 detí, osobný lekár Botkin a traja služobníci (okrem kuchára Sedneva).

Telá odviezli do neďalekého lesa pri Sverdlovsku, prehľadali a spálili. Zvyšky boli namočené v kyseline a nakoniec zhodené do nepoužívanej banskej šachty.

V tom istom roku zavraždili aj cárovho brata Michaila Alexandroviča Romanova a sestru cárovnej, Alžbetu (Ellu) – ženu cárovho strýka Sergeja.

## Exhumácia a pohreb
Telá zavraždených objavil v roku 1979 archeológ Alexandr Avdonin v lese pri Sverdlovsku (dnes Jekaterinburg). Prvé predbežné analýzy DNA, ktoré potvrdili predpoklad, že sa jedná o pozostatky cárskej rodiny, boli vykonané v roku 1991. V januári 1998 boli pozostatky cárskej rodiny exhumované. Po analýzach DNA boli pozostatky cára a jeho najbližšej rodiny pochované 17. júla 1998 v Katedrále sv. Petra a Pavla v Petrohrade, v deň osemdesiateho výročia ich zavraždenia. Pohrebu sa zúčastnil aj ruský prezident Boris Jeľcin.

Podľa analýz DNA, ktoré vykonali nezávislé tímy ruských, britských a amerických vedcov, bolo presvedčivo potvrdené, že sa jedná o pozostatky príslušníkov cárskej rodiny. Chýbajúce telá dvoch detí (cárovič Alexej a dcéra Mária alebo Anastázia) boli pochované na inom mieste asi 70 m od zvyšku rodiny. 

## Referencie

## Literatúra
* 
* 
* 
* 
* 

## Iné projekty

Kategória:Cári Ruska
Kategória:Ruské osobnosti prvej svetovej vojny
Kategória:Obete komunistického režimu v Sovietskom zväze
Kategória:Panovníci, ktorí abdikovali
Kategória:Popravení zastrelením
Kategória:Držitelia Radu svätej Anny
Kategória:Nositelia Rádu zlatého rúna
Kategória:Rytieri Radu čiernej orlice
Kategória:Nositelia Kráľovského uhorského radu sv. Štefana
Kategória:Pochovaní v katedrále svätého Petra a Pavla v Petrohrade
Kategória:Nositelia Radu holandského leva
Kategória:Nositelia Radu svätého Alexandra Nevského
Kategória:Rytieri Radu svätého Andreja
Kategória:Nositelia španielskeho Rádu zlatého rúna
Kategória:Nositelia Radu svätého Sávu
Kategória:Zavraždení vládcovia
Kategória:Rytieri veľkokríža Rádu Kristovho
Kategória:Rytieri Rádu slona