Simeon Nový Teológ

Svätý **Simeon Nový Teológ** (iné mená pozri nižšie, * 949 ?, Paflagónia (Galatia)† 12. marec 1022, Chrysopolis, dnes Üsküdar) bol byzantský mystik, filozof svetla a teológ, ako aj spisovateľ a básnik. Hoci jeho myšlienky našli len malú rezonanciu v bezprostredne nasledujúcich generáciách, pripravil cestu pre hésychazmus, východné kontemplatívne hnutie 14. storočia. Ako taký mal obrovský vplyv na východné mníšstvo a býva niekedy nazývaný ako „*najväčší byzantský mystický spisovateľ*“. Niektoré jeho spisy sú súčasťou zbierky Filokalia. Poskytuje spojenie medzi patristickou a pravoslávnou duchovnosťou s modernými letničnými a charizmatickými témami.

Pravoslávnou cirkvou je uctievaný ako svätý, jeho sviatok si pripomínajú 12. marca. Po apoštolovi Jánovi Teológovi a svätcovi Gregorovi Teológovi je tretím nositeľom oficiálneho titulu *Teológ*.

## Mená

* **Simeon Nový Teológ**, **Symeon Nový Teológ**, **Symeón Nový Teológ**
* **Simeon Nový Bohoslovec**, **Symeon (/Symeón) Nový Bohoslovec**
*, iný prepis: **Symeon ho Neos Theologos**
*

## Životopis
Pochádzal z bohatej byzantskej rodiny z Paflagónie. Vďaka svojmu otcovi a strýkovi sa dostal na školy do Konštantínopola, kde získal dobré vzdelanie, ktoré bolo predpokladom pre ďalší kariérny rast. Už v štrnástich rokoch sa mal údajne stať senátorom. Ako zhruba dvadsaťročný mal však okolo roku 969 svoju svetskú kariéru zanechať a odísť žiť do Studitského kláštora. Jeho mentorom stal zbožný mních Symeon Eulabes (aj Symeon Studitský), ku ktorému Simeon prechovával obrovskú úctu. Počas jednej z večerných modlitieb mal uzrieť žiariace svetlo a za ním ešte väčšie vyžarovanie (jeho popis viď nižšie). Tento mystický zážitok mal naňho veľký dosah a stal sa jednou z ústredných tém jeho teológie. V kláštore Studion dlho nepobudol. Po konfliktoch s miestnym igumenom bol vyhnaný a odišiel pôsobiť do Kláštora svätého Mamu (sv. Mamas) neďaleko konštantínopolskej brány Xylokerkos. V monastieri sa v roku 980 stal kňazom a niekedy medzi rokmi 979 až 991 aj igumenom.

V rokoch 996998 sa však proti nemu pre jeho prísnosť a praktiky postavilo niekoľko mníchov z jeho kláštora. Stalo sa tak možno preto, že Simeon sa s nimi pokúsil napodobňovať blízky vzťah, ktorý mal so svojim vlastným duchovným otcom a pre jeho pokus dať liturgický výraz kultu vtedy už mŕtveho Simeona Eulabea maľbou ikony. Niektoré prvky jeho učenia, a obzvlášť uctievanie svojho duchovného vodcu, sa nepáčili ani cirkevným autoritám. Konštantínopolský patriarcha Sisinnios II. proti nemu usporiadal súd, no rozhodol v jeho prospech. V roku 1003 bol zapletený do verejného teologického sporu. Jeho odpoveď mala formu karhania hlavného teológa zvolanej synody, nikomédijskeho biskupa, cisárskeho dôverníka a synkella Štefana, ktorému vytkol snahy o teológiu bez toho, aby predtým zažil božské svetlo. (pozn. Teológiu vnímali na Východe nielen ako náuku o Bohu, ale hlavne ako náuku od Boha). Jeho prípad sa znovu otvoril za patriarchátu Sergia II. a Simeon bol nakoniec prinútený odstúpiť z postu igumena a bolo mu uložené domáce väzenie (1005). Neskôr mu bolo prikázané odísť z Konštantínopola a tak sa utiahol do malého mesta Chrysopolis na druhom brehu Bosporu (1009).

Na nátlak niektorých bohatých byzantských aristokratov mu však po čase bolo Sergiom povolené vrátiť sa do pozície igumena. Obdržal menšie pozemky neďaleko mesta, kde mu bolo povolené vybudovať nový monastier pomenovaný po svätej Marine. Čoskoro k nemu začali putovať mnohí ľudia, ktorý hľadali duchovný život. I v novom kláštore však mal Simeon problémy, tento raz s poblíž bývajúcimi roľníkmi. Po jeho rehabilitácii mu bolo tiež ponúknuté miesto biskupa, čo však odmietol. Zomrel 12. marca 1022. Jeho relikvie boli prijaté späť do Konštantínopola až v roku 1054, keď jeho žiak Nikétas Stéthatos pre túto príležitosť skomponoval jeho životopis *Vita*.

náhľad|Ikona svätého Simeona|vľavo
## Dielo a myslenie
Simeonova tvorba pozostáva z 34 katechéz (ponaučení) a 18 kázní určených jeho mníchom, ako aj série krátkych pravidiel *Centuria* (alebo *Praktické, teologické a etické kapitoly*). Významným dielom je 58 *Hymnov Božej lásky* (iný názov: *Vrúcna láska Božích hymnov*), opisujúcich jeho duchovné zážitky. Gregor Sinajský mu pripisuje kratšie dielo *Metóda modlitby a pozornosti*. Jeho práce patria k vrcholným dielam byzantskej náboženskej literatúry a boli preložené do latinčiny, ruštiny a modernej gréčtiny. 

V myslení kombinoval cenobitskú tradíciu Bazila Veľkého a Theodóra Studitu s kontemplatívnou tradíciou Izáka Sýrskeho. Ovplyvnený bol ale aj ďalšími cirkevnými otcami a ich dielami, medzi nimi napr. *Homíliami* pripisovanými Makariovi Egyptskému či dielom Ióanna Klimaka. Býva radený do pozície mystického realistu. 

Simeonova mystická teológia bola fázou evolučného procesu v gréckej kresťanskej duchovnosti, ktorý sa začal koncom druhého storočia. Jeho uvažovanie je trinitárne a kladie dôraz na nepoznateľnosť plne transcendentného ukrytého Božstva (= jeho podstaty). Božstvo v jeho myslení možno vhodne opísať najmä s odkazom na to, čím nie je. Radí sa tým do tradície byzantskej apofatickej (negatívnej) teológie, ktorú vyvinul Pseudo-Dionýz Areopagita. Tento postoj v jeho ponímaní však neznamenal, že by veril v absolútnu nepoznateľnosť Boha. Pre Simeona bolo náboženstvo do značnej miery otázkou skúseností.

Ústrednou témou jeho diel je presvedčenie, že pri použití klasických metód duchovnej modlitby človek prežíva kontemplatívnu víziu nestvoreného svetla. Symbolický výraz označuje intuitívne osvietenie, zážitok prostredníctvom vnemu (*aisthesis* - aistéza), ktorý mystik realizuje pri svojom stretnutí s Božským neznámym - svetlom, vrúcnou láskou a najvyšším stavom blaženosti. Hoci sa snaží o podrobný opis vlastností nestvoreného svetla, nehovorí úplne zreteľne o tom, aké presne svetlo je. Na základe dialógu však dochádza k záverom, že zjavené svetlo je zjavením Boha a videné svetlo je Kristus. Iba prostredníctvom tohto svetla, t.j. Krista (= Bohočloveka) možno istým spôsobom spoznať Božstvo.

Simeon zdôraznil, že takúto skúsenosť môžu dosiahnuť všetci, ktorí sa úprimne ponoria do života modlitby a tieto skúsenosti sú nevyhnutné pri interpretácii svätých Písiem. Mystické zážitky preto nepovažoval za výnimočné ale dostupné pre každého a nebránil sa rozprávaniu o nich. Jeho skúsenosť s Bohom často nachádzala výraz v slzách.

[náhľad|Simeon Nový Teológ, [ikona]]
Vyvinul koncept individualistickej cesty k spáse. Nadväzujúc na vtedajšiu mníšsku asketickú tradíciu odmietol priateľské a rodinné zväzky. Toto myslenie odrážalo tendencie k izolácii, ktoré možno vidieť aj v iných aspektoch vtedajšej byzantskej spoločnosti. Odmietnutie hmotného sveta vytvára stav skrúšenosti (*metanoia*), z ktorého vznikajú očistné slzy kajúcnika zmývajúce dušu od hriechov. Slzy bolesti a strachu kajúcnika sa završovaním procesu očisty menia na slzy šťastia. Očistený človek (mních) sa následne nachádza v stave vnútorného pokoja (*apatheia*), kde prebýva asketickým životom v neustálej Božej prítomnosti zjednotený s ním (*hénosis*, pozri aj zbožštenie nižšie). Jeho vlastná prax, ako aj spisy, významne prispeli k úlohe duchovného otca pri sprostredkovaní vzťahu medzi Bohom a jeho učeníkom. Duchovnému otcovi preto patrila úplná poslušnosť. Náuka o duchovnom otcovstve mala výrazný vplyv na pravoslávnu duchovnú prax v období filokalického obrodenia v 18. storočí.

Spása sa podľa neho nedosahuje cez milosrdenstvo a nie je podmienená sviatosťami, ale poslušnosťou duchovným otcom, pokorou a bázňou pred Bohom ako aj nadväzovaním vzťahu s ním. Takéto učenie vyvolávalo pochybnosti, pretože mohlo viesť k znižovaniu hodnoty sviatostí. Samotný Simeon navyše zastával názor, že nie všetci, ktorí sú pokrstení, prijímajú Krista. Voda a olej použité pri krste symbolizovali podľa jeho názoru slzy a vnútorné pôsobenie Ducha Svätého, ktoré prichádza s druhým, duchovným krstom. Učil, že tí, ktorí si uvedomujú, že v sebe vlastnia Boha, nepotrebujú čítať Bibliu, pretože ich spoločníkom je originálny pôvodca, ktorý inšpiroval autorov Biblie. Uvedomujúc si, že správy o prvých mníchoch nezdôrazňovali osobný vzťah s Bohom v takej miere, v akej to robil on, navrhol, aby texty, ktoré ich popisovali, hovorili iba o ich vonkajších praktikách mníšskeho života.

Významným motívom jeho teológie je zbožštenie () ľudského tela. Jeho časté používanie tohto pojmu naznačuje, že ide o jednu z centrálnych ideí jeho teologického myslenia, pričom vychádza mimo iné z Ireneja Lyonského a Atanáza Alexandrijského. S procesom zbožštenia stotožňuje už vtlačenie Božieho obrazu ako akéhosi zálohu daného ľuďom pri stvorení. Zbožštenie sa týka celého tela a nie len duše. Žiadna časť tela preto nie je zbytočná, pričom však uznáva, že žiadna časť tela neintegruje plné Božstvo. Zbožštenie človeka vníma ako skutočný stav človeka už aj počas jeho života. Chápe ho ako začiatok dlhého procesu duchovnej cesty postupného zdokonaľovania sa, ktorý sa napĺňa vo večnom živote v Božom kráľovstve. V duchu náuky púštnych otcov záujemca pri tom musí prejsť tromi štádiami - očisťovaním, osvietením a zjednotením. Z filozofického hľadiska zbožštenie vidí ako synergické vyústenie spolupráce Božej energie a ľudských snáh, resp. iniciatív. Zmenu ľudskej prirodzenosti na Božskú opisuje podľa vzoru Jána Damašského príkladom obrazu železa v ohni.

## Referencie
 
 
## Ďalšia literatúra
### Heslá v slovníkoch  a encyklopédiách
* 
*

### Monografie, zborníky a iné
* 
*
* 
* 

## Iné projekty

Kategória:Byzantskí teológovia
Kategória:Byzantskí filozofi
Kategória:Byzantskí spisovatelia
Kategória:Kresťanskí mystici
Kategória:Opáti
Kategória:Pravoslávni svätci
Kategória:Zakladatelia kláštorov
Kategória:Byzantskí mnísi
Kategória:Katolícki svätci majúci sviatok 12. marca
Kategória:Pravoslávni svätci majúci sviatok 12. marca