Hviezdny atlas

**Hviezdny atlas** je variantom tradičného geografického atlasu, ktorý zobrazuje permanentné a polo-permanentné polohy vesmírnych objektov, napríklad hviezd, súhvezdí, hmlovín, hviezdokóp a galaxií.

Je to systematicky usporiadaný súbor hviezdnych máp. Z historických diel je známa *[[Uranometria]]* od J. Bayera (1603), v ktorom sú najjasnejšie hviezdy súhvezdí označené gréckymi písmenami, a hviezdny atlas J. Flamsteeda. Hviezdne atlasy alebo mapy boli zostrojené k mnohým katalógom hviezd, napr. ku katalógu *[[Bonner Durchmusterung]]* bol v rokoch 1857 – 1863 vydaný *[[Atlas des nördlichen gestirnten Himmels]]*, ekvinokcium 1855,0, od F. W. A. Argelandera. Má 40 listov s rozmermi  x , s mierkou 1° = . Obsahuje hviezdy do 9. magnitúdy. Tretie vydanie vyšlo roku 1954 v Bonne. Podobné mapy boli vydané aj ku katalógu *[[Córdoba Durchmusterung]]*. Fotografickou mapou oblohy je *[[Carte du Ciel]]*, ktorú začali robiť na podnet Parížskeho medzinárodného astrografického kongresu roku 1887 pracovníci hvezdární celého sveta. Snímky sa robili astrografickým refraktorom rovnakého typu (priemer objektívu , ohnisková vzdialenosť ); mierka na snímkach  = 1'. *[[Franklinova-Adamsova mapa]]* zobrazuje celú oblohu na 206 listoch s rozmermi 18° x 18°, s mierkou  = 1°; obsahuje hviezdy do 15.-17. magnitúdy.* [[Harvardský atlas]]* siaha do 11. magnitúdy, rozmery listov 30° x 30°, s mierkou  = 1°. Najväčším hviezdnym atlasom súčasnosti je *[[Palomar Sky Atlas]]* od Mount Palomar Sky Survey. Mapy tohto hviezdneho atlasu sú negatívne kópie snímok, ktoré sa robili veľkým mountpalomarským Schmidtovým teleskopom (zrkadlo s priemerom  a ohniskovou vzdialenosťou ). Zhotovilo sa 2 x 935 snímok, ktoré pokrývajú celú oblohu od deklinácie -30° až do +90°. Použili sa fotografické platne s rozmerom  x  (každá zobrazuje asi 36 štvorcových stupňov oblohy). Každá snímka sa pritom zhotovila 2 razy, v červenej a modrej oblasti spektra. Obsahuje objekty asi do 20. magnitúdy. V súčasnosti sa dopĺňajú oblasti až k južnému pólu (európske observatórium v Čile a hvezdáreň v Austrálii – Siding Spring). *[[Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0]]* od Bečvářa (3. vydanie roku 1963) obsahuje 16 máp, 35 000 objektov, hviezdy do 7,75. magnitúdy. Mapy majú rozmery 42 x , s mierkou  = 1°. Mierku  = 1° majú 3 ďalšie Bečvářove hviezdne atlasy: *[[Atlas Eclipticalis]]* 1950.0 z roku 1959, *[[Atlas Borealis]]* (okolie severného pólu) a *[[Atlas Australis]]* (okolie južného pólu), ktoré obsahujú všetky hviezdy s dovtedy známymi presnými polohami, rozlíšené farbami podľa základných spektrálnych typov (pozri spektrálna klasifikácia). Na osobitné ciele sa robia hviezdne atlasy, ktoré zachycujú iba časť oblohy. Napr. na hľadanie a identifikáciu planétok slúžia hviezdne atlasy z okolia ekliptiky (*[[Karten der Ekliptik]]* od M. Wolfa a J. Palisu alebo Bečvářov *[[Atlas Eclipticalis]]*, ktoré zachycujú hviezdy v páse ±30° okolo ekliptiky, vhodné na nadväzovanie pozičných meraní). Rozšírením Bečvářových hviezdnych atlasov je *[[Sky Atlas 2000.0]]* vydaný roku 1983 v Cambridgei (USA) pre hviezdy do 8,0. magnitúdy a ekvinokcium 2000,0. Má 26 listov, jeho autorom je W. Tirion.

## Historické hviezde atlasy
* Poeticon astronomicon
* Uranometria

## Moderné hviezdne atlasy
* Atlas Coeli Skalnaté Pleso 1950.0
* SkyAtlas 2000.0
* Uranometria 2000.0
* Millennium Star Atlas
* Pocket Sky Atlas
* Deep Sky Reiseatlas

## Pozri aj
* Planetárium (budova)

## Externé odkazy

* The Mag-7 Star Atlas Project 
* Historické hviezdne atlasy na webe