open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Svetadiel

thumb|svetadiely Zeme

**Svetadiel** (staršie názvy: **zemediel**, **diel sveta**) je tradičné označenie istých častí súše planéty Zem na základe historického, kultúrneho a spoločenského hľadiska. Svetadielmi sú Európa, Ázia, Amerika, Afrika, Austrália a Antarktída.

## Referencie

## Pozri aj
* kontinent

## Iné projekty

Kategória:Geografia
Kategória:Kontinenty a svetadiely
Austrália

**Austrália** môže byť:
* štát, pozri Austrália (štát)
* svetadiel zahŕňajúci len Austráliu, pozri Austrália (svetadiel)
* nepresne/nesprávne: svetadiel zahŕňajúci Austráliu aj Oceániu, pozri Austrália a Oceánia
Kontinent

**Kontinent** alebo **pevnina** (z latinského *contineō, -ēre*, čo znamená *držím pohromade*) je rozľahlá a súvislá časť súše obklopená svetovým oceánom. Kontinenty sú tvorené pevninským typom zemskej kôry. Kontinentmi sú Eurázia, Afrika, Južná Amerika, Severná Amerika, Austrália a Antarktída.

Keďže neexistuje žiadny štandard, ktorý by udával definíciu kontinentu, rôzne kultúry a vedné odbory považujú za kontinent rôzne časti Zeme. Všeobecne uznávané charakteristiky kontinentov ale existujú: musí to byť územie s veľkou rozlohou, ktoré musí pozostávať z neponorenej pevniny, a musí mať geologicky význačné hranice (do úvahy sa okrem morí či horských pásiem berú napr. litosferické dosky). Zatiaľčo podľa niektorých názorov existuje iba 4 alebo 5 kontinentov, častejšie sa ich počet udáva ako 6 alebo 7.

Spornými sú hlavne otázky či sa Európa a Ázia majú označovať ako spoločný kontinent Eurázia alebo oddelene, podobne, či sa majú Severná a Južná Amerika ako jeden americký kontinent, alebo dva oddelené kontinenty. Niekoľko geografov tiež navrhlo zoskupiť Európu, Áziu a Afriku do jediného kontinentu, Eurafráziu (v geopolitike sa jej tiež hovorí svetový ostrov).

Rozdelenie sveta na 7 kontinentov sa obvykle vyučuje v západnej a strednej Európe ako aj v Severnej Amerike, zatiaľ čo rozdelenie na 6 kontinentov (spojená Eurázia) sa tiež vyučuje v Severnej Amerike a aj vo východnej Európe a Južnej Amerike a Ázii. Šesť kontinentov je používaných aj vo vedeckých kruhoch.

Kontinenty sú niekedy tiež delené na subkontinenty. Definícia tohoto termínu je ešte nepresnejšia, než definícia kontinentu. V našich oblastiach sa týmto termínom obvykle označuje India (či tzv. indický subkontinent).

Ostrovy sú pričleňované ku kontinentom, ktoré sú najbližšie, alebo ku ktorým geologicky prináležia. Austrália a ostrovy v Tichom oceáne sú niekedy spoločne označované ako Australázia alebo Oceánia.

## Systémy delenia kontinentov
* **Sedem kontinentov:** Afrika, Antarktída, Ázia, Austrália, Európa, Severná Amerika a Južná Amerika.
* **Šesť kontinentov:** Afrika, Antarktída, Austrália, Eurázia, Severná Amerika a Južná Amerika.
* **Šesť kontinentov:** Afrika, Amerika, Antarktída, Ázia, Austrália a Európa.
* **Päť kontinentov:** Eurázia, Afrika, Amerika, Austrália, Antarktída
* **Štyri kontinenty:** Eurafrázia, Amerika, Austrália, Antarktída

## Referencie


## Pozri aj
* Svetadiel
* Vývoj kontinentov

## Iné projekty

## Zdroj

Kategória:Geomorfológia
Kategória:Litogeografia
Kategória:Kontinenty a svetadiely
Kategória:Povrchové útvary terestrických telies
Eurázia

thumb|Eurázia

**Eurázia** alebo **Euroázia** je prastará pevnina a jeden z kontinentov, ktorej základné časti boli konsolidované už po rozpade prvotnej prapevniny Pangey (v severnej Európe a na Sibíri). Juh Eurázie budujú staré platformy (Arabská a Indická), ktoré sa k nej pričlenili po rozpade Gondwany. Pojem Eurázie zaviedol E. Suess (pozri Eurázijská platňa). Geograficky je Eurázia najväčší kontinent Zeme, ktorý tvoria svetadiely Európa a Ázia.

## Referencie

Kategória:Litogeografia
Kategória:Kontinenty
Človek

**Človek** môže byť:
* v biológii:
**rod Homo, pozri človek (Homo)
**človek rozumný  (t. j. Homo sapiens v užšom (t. j. novšom) zmysle))
**zriedkavejšie:
***Homo sapiens
***australopitek, parantrop a Homo
**v minulosti: taxón dvojruké
* živá spoločenská bytosť, pozri človek (filozofia)
* všeobecne: opak zvieraťa, veci alebo abstraktného pojmu
*muž, chlap
*žena
*niekto, bližšie neurčená osoba
*prenesene: ľudstvo (antropológia)

## Referencie
Starý svet

thumb|Historická mapa Starého sveta

**Starý svet** je Európa, Ázia a Afrika; výraz sa často používa aj na označenie európskej kultúry, zvykov atď.

V prvom význame sa používa v niektorých historických kontextoch od 16. storočia (najmä v súvislosti so zámorskými objavmi) a v biológii (napríklad pri triedení druhov opíc z geografického hľadiska). Je to opak pojmu Nový svet.

Pojem sa používa aj vo vinárstve, tam však označuje z hľadiska pôvodu vína len Európu a severnú Afriku a z hľadiska štýlu vína akúkoľvek oblasť okrem juhovýchodu Kalifornie a Austrálie. Nový svet sú potom ostatné územia.

## Externé odkazy
* FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

Kategória:História
Kategória:Geografia
More

[thumb|Pobrežie [Severné more|Severného mora pri Lønstrupe v Dánsku]]

**More** je „časť oceána, rôznym spôsobom obklopená súšou alebo vyvýšeninami oceánskeho dna, líšiaca sa od otvoreného oceána špecifickými vlastnosťami“.

Rozlišuje sa vnútrozemské more, okrajové more a medziostrovné more. More je časť oceánu, ktorá má odlišný vodný režim od svojho oceánu. Moria na okrajoch oceánov, čiastočne ohraničené pevninou (napríklad ostrovmi, súostroviami alebo polostrovmi), sa nazývajú okrajové moria (Severné more) alebo medziostrovné moria (Karibské more). Okrajové a medziostrovné moria sa svojimi systémami prúdov, slanosťou vody alebo usadeninami príliš nelíšia od zvyšku oceánu. Ak obklopuje pevnina takmer celé more, tak sa to more označuje ako vnútrozemské more (Stredozemné more, Baltské more, Červené more). Vnútrozemské moria mávajú z dôvodu nadmerného vyparovania alebo naopak prítoku riečnej vody výrazne vyššiu resp. nižšiu slanosť ako je zvyčajných 35&nbsp;‰ a aj v mnohých ďalších charakteristikách sa od okrajových morí odlišujú. 

Názov "more" nesú aj niektoré veľké vnútrozemské (spravidla slané) jazerá, ktoré nemajú prirodzený odtok (napr. Kaspické more alebo Mŕtve more). Nie sú to však skutočné moria, pretože nie sú súčasťou oceánu. 

Moria a oceány pokrývajú celkom 361 miliónov km², čiže 71 % povrchu planéty Zem a ich objem dosahuje 1&nbsp;370 miliónov km³ vody. Morská voda tak predstavuje 96,5 % planetárneho vodstva. Priemerná hĺbka svetového oceánu je približne 3&nbsp;790&nbsp;m.

## Zoznam morí podľa oceánov

## Jazerá, označované ako moria
* Aralské more
* Kaspické more
* Mŕtve more

## Referencie


## Pozri aj

* oceán
* rieka
* mesačné more
* geografia

## Iné projekty


Kategória:Hydrosféra
Kategória:Hydrológia
Iónske more

náhľad|Iónske more
**Iónske more** je časť Stredozemného mora medzi Balkánskym polostrovom a Apeninským polostrovom. Plocha 169 000 km², max. hĺbka 5 121 m.

Jeho hranice tvorí na severe Jadranské more oddelené Otrantským prielivom, na západe pobrežie Talianska vrátane Salenta, Kalábrie a Sicílie. Medzi Sicíliou a Talianskom spája Messinský prieliv Iónske more s Tyrrhenským morom.

Na východe tvorí hranicu juhozápadné pobrežie Albánska a veľké množstvo gréckych ostrovov, ako napr. Ithaka, Lefkada, Kefalonia, Korfu a Zakynthos, spoločne nazývaných aj  Iónske ostrovy.

Oblasť Iónskeho mora patrí medzi oblasti so zvýšenou seizmickou aktivitou.

## Významné miesta
*Albánsko: Himarë, Sarandë
*Taliansko: Tarent
**Sicília: Syrakúzy, Catania

## Iné projekty


Kategória:Moria Atlantického oceánu
Apeninský polostrov

thumb|Satelitná snímka Apeninského polostrova

**Apeninský polostrov** () je polostrov na juhu Európy medzi Tyrrhenským (čítaj thyrenským)morom, Jadranským morom a Iónskym morom. Je dlhý , 130 až  široký; jeho rozloha je asi . 

Jeho osou sú Apeniny. Zvyšok polostrova tvoria nížiny na pobreží a jednaPádska nížinavo vnútrozemí. Na juhu sa polostrov rozdeľuje na Salentinský polostrov, Kalábrijský polostrov a Garganský polostrov. Pobrežie je slabo členité.

Na polostrove leží väčšina Talianska, ďalej Vatikán a San Maríno. V minulosti tu ležalo jadro Rímskej ríše.

## Referencie

## Iné projekty

Kategória:Polostrovy Európy
Tyrrhenské more

náhľad|vpravo|Mapa zobrazujuca polohu Tyrrhenského mora
**Tyrrhenské more** (normovaný názov; zriedkavo *Tyrrhénske more, Tyrhénske more*; ) je polozatvorené more, časť Stredozemného mora. Názov je odvodený z gréckeho mena Etruskov, ktoré znie *Tyrrhénoi*.

Severovýchodný okraj mora obmýva Apeninský polostrov, na juhu leží ostrov Sicília a na západe, respektíve severozápade, ostrovy Sardínia a Korzika. Na severozápade sa stýka s Ligúrskym morom. Medzi najvýznamnejšie prístavy Tyrrhenského mora patria mestá Rím, Neapol a Palermo. Jeho plocha tvorí 214 000&nbsp;km², maximálna hĺbka je 3 830 metrov. Teplota povrchovej vrstvy vody v lete je 22 – 24,5&nbsp;°C, v zime 13 – 14&nbsp;°C, slanosť je 37,2 – 38,2 promile.

## Iné projekty

## Externé odkazy
* FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok


Kategória:Moria Atlantického oceánu
Analytická filozofia

**Analytická filozofia** je filozofický smer, ktorý je najsilnejší, najrozšírenejší a pre duchovnú situáciu doby najcharakteristickejší prúd filozofie 20. stor; je to tak preto, lebo analytická filozofia je filozofiou veku (t. j. 20. stor.) poznamenaného predovšetkým vedou a technikou. Analytická filozofia je filozofiou „obratu k jazyku“. Jej predstavitelia vychádzajú z poznania, že tým, čo nám nevyhnutne sprostredkuváva všetko naše poznanie a vedenie, je náš jazyk; že svet je pre nás vždy svetom artikulovaným jazykom. Z toho potom vyvodzujú, že filozofia sa musí opierať o filozofiu jazyka. Zásadným filozofickým problémom pre predstaviteľov analytickej filozofie je problém povahy nášho sveta a nášho poznania tohto sveta, čiže ontológia a epistemológia.

Termín „analytická filozofia“ je súborné označenie pomerne heterogénnych smerov súčasnej filozofie, ktoré vychádzajú z G. Fregeho, B. Russella, G. E. Moora, R. Carnapa, L. Wittgensteina, sú nespokojné s tradičnou filozofiou, prípadne radikálne ju odmietajú a uznávajú základnú tézu, ktorú by bolo možné formulovať asi takto: Filozofické tézy treba testovať na ich dôsledkoch.

"Spoločnou vlastnosťou analytickej filozofie je presvedčenie, že poslaním filozofie je práca na analýze jazyka. V samotnom východisku tejto školy neobjavujeme projekty vševysvetľujúcich metafyzických systémov, určitych noetických a metafyzických riešení; v činnosti tejto školy sa už nerozhoduje vopred, ktoré filozofické otázky majú zmysel. Analytická filozofia sa vyznačuje vierou, že pre filozofické uvažovanie je najvhodnejšie, ak použijeme logickú analýzu jazyka s cieľom prenikať do významu slov, ktoré nám slúžia vo všetkých oblastiach vedenia a vo všednom živote. Výsledky tejto logickej analýzy nás majú priviesť k rozjasneniu hmlistých intuícií, ktoré sú utajené v našej reči, k rozpleteniu slovných hybridov alebo matných spojení, ktoré sa zúčastňujú na našich súdoch o svete. Ani matematika, ani logika neslúžia na odhaľovanie štruktúry mimojazykového sveta, ale umožňujú používať jazykové znaky a správne odvodzovať tvrdenia." 

## Referencie


Kategória:Filozofické smery
Kabala

náhľad|vľavo|Strom života
**Kabala** (staršie názvy: **kabbala**, **kabalistika**; z hebr. kabbálá = "prijatie, schopnosť duše pochopiť nadprirodzené idey, tradícia") je mystický smer v židovskej filozofii, ktorý sa ňou vinie od počiatku a výrazné miesto nadobúda v 9. stor. až 13. storočí. V kabale dominuje problematika kozmologická. Pojem kabaly je strešný pojem rôznych spôsobov priblíženia sa k bohu prostredníctvom koncentrácie na modlitbu, ponorením sa do seba alebo vykonávaním mystických praktík. 

Rozlišuje sa teoretická kabala a praktická kabala: **Teoretická kabala** sa usiluje o poznanie, **praktickej kabale** ide o mágiu, vytváranie amuletov, o praktické dôsledky gematrie. Cieľom praktickej kabaly bolo často urýchlenie príchodu Mesiáša na zem. 

Kabalisti študovali rôzne možnosti označenia boha, mnohosť božieho zjavenia a jednotu v jeho pozadí (kabala je v tomto zmysle monistická) (Boh#Kabala). Stvorenie má stupne a svet je rozdelený na duchovné sféry (sfira).Sféry, ktoré sú nám najbližšie, majú vlastnosti prístupné nášmu chápaniu; čím sú sféry bližšie k bohu, tým sú pre nás nepochopiteľnejšie. Medzi sférami existuje komunikácia v oboch smeroch. Človeku sa v systéme sfér pripisuje nezastupiteľná funkcia ako udržiavateľovi existencie sveta. Prvý človek bol nebeský, čistý a vládol prírode. V jeho duši boli zastúpené duše všetkých neskorších ľudí. Kabala verí v prevteľovanie. Dejinný vývoj vedie k zhmotneniu sveta prostredníctvom hriechu. Dnešný svet má narušenú prirodzenú rovnováhu komunikácie medzi jednotlivými sférami, tento stav sa napraví po príchode Mesiáša. Zlo vzniklo rozbitím sefirot, ktoré boli obalmi alebo nádobami udržiavajúcimi božské prvotné žiarenie. Rozbitie spôsobilo zhmotnenie sveta, ale na všetkých črepinách zostali zvyšky prvotného žiarenia. Boh sa odráža vo všetkom, dokonca aj v zle.

## Zdroje

* 

## Ďalšia literatúra
* 

## Iné projekty
 


Kategória:Judaizmus
Kategória:Židovská mystika
Kategória:Okultizmus
Kategória:Panteizmus
Kategória:Hebrejské slová a frázy
Kabalistika

**Kabalistika** môže byť:
*kabala
*náuka o kabale, najmä o mágii písmen a čísiel
*prenesene: niečo tajomné, nezrozumiteľné
Peripatetici

**Peripatetici** (z gr. PERIPATEIN = chodiť okolo) alebo **peripatetická škola** boli žiaci a prívrženci Aristotela nazvaní takto podľa toho, že sa prechádzali popri stĺporadiach či stromoradiach (peripatos) Aristotelovho filozofického učilišťa Lykeion. Medzi peripatetikmi sa pestoval záujem o prírodné vedy.

Najznámejší peripatetici: Theofrastos z Eresu, Eudemos z Rodu, Aristoxenos, Dikaiarchos, Straton, Andronikos z Rodu, Alexander z Afrodízie, Kritolaos z Fasélidy.

## Externé odkazy
* 


Kategória:Filozofické smery
Rabíndranáth Thákur

náhľad|Thákur a Gándhí, 1940
**Rabíndranáth Thákur** (nem. *Rabindranath Tagore*) (* 7. máj 1861, Kalkata, India – † 7. august 1941, Kalkata) bol bengálsky filozof, básnik, prozaik, dramatik, mysliteľ, hudobný skladateľ, sociálny reformátor. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru (1913). Na rozdiel od Gándhího hesla „non-cooperation“ požadoval spoluprácu medzi Východom a Západom a harmonické vyrovnanie sa východného a západného myslenia.

Dielo R. Thákura predstavuje jeden zo vzácnych príkladov syntézy európskej kultúry a východnej kultúry v rámci kultúry 19. storočia.

## Dielo
* *Mánasí* (*Túžba srdca*), 1890
* *Gora* (1907)
* *Gítáňdžali*, 1910
* *Dákghar* (*Pošta*), 1912
* *Ghare Báire* (*Domov a svet*), 1916
* *Raktakarabí* (*Červené oleandre*), 1924
* *Nabadžátak* (*Novorodeniatko*), 1940
*  *The Wreck* (*Stroskotanci*), 1902

## Referencie

## Iné projekty

## Externé odkazy
* 

Kategória:Indickí filozofi
Kategória:Indickí básnici
Kategória:Nositelia Nobelovej ceny za literatúru
Kategória:Absolventi University of London
Kategória:Osobnosti na argentínskych poštových známkach
Kategória:Osobnosti na brazílskych poštových známkach
Kategória:Osobnosti na indických poštových známkach
Kategória:Osobnosti z Kalkaty
Nový zákon

**Nový zákon** alebo **Nová zmluva** je zbierka svätých kníh, ktoré vznikli v kruhoch kresťanstva a sú súčasťou kresťanskej Biblie. V dnešných vydaniach v zmysle kánonu vytvoreného v 5. st. zahŕňa 27 spisov. Sú to 4 evanjeliá - Evanjelium podľa Matúša, Evanjelium podľa Marka, Evanjelium podľa Lukáša a Evanjelium podľa Jána. Nasleduje kniha Skutky apoštolov, ktorou sa uzatvára členenie Novej zmluvy podľa historických kníh, v západnom usporiadaní potom nasleduje trinásť Pavlových listov (resp. 14 v širšom zmysle), ktoré usporiadal svätý Augustín podľa istej obsahovej spätosti, a sedem tzv. katolíckych listov. Novú zmluvu uzatvára Apokalypsa čiže Zjavenie svätého Jána. Podľa východného usporiadania, ktoré používa napr. gréckokatolícka a pravoslávna cirkev, nasleduje po Skutkoch svätých apoštolov sedem katolíckych (všeobecných) listov a až potom Pavlove listy a nakoniec Zjavenie svätého Jána. Jazykom Novej zmluvy je gréčtina a aramejčina.

## Knihy Nového zákona

## Vzťah Nového zákona k Starému zákonu
Nový zákon nepredstavuje pokračovanie Starého, obe časti sú skôr navzájom komplementárne. Starý zákon má v Novom dve funkcie:
# tvrdenia zo Starého zákona sú používané na podporu kresťanských tvrdení a tradícií
# Starý zákon je chápaný ako kniha o Kristovej predhistórii.

Najcitovanejšie knihy Starého zákona v Novom zákone sú: Kniha žalmov (107 doslovných citácií), kniha proroka Izaiáša (104) a Deuteronómium (55).

Biblia (teda Starý zákon) pre prvých kresťanov nebola Biblia v hebrejčine (Tanach) ale Septuaginta. Autori novozákonných kníh boli ovplyvnení práve jazykom Septuaginty.

## Referencie

## Pozri aj
* Biblia
* Starý zákon
* Evanjelium (spisy)
* Apoštolár

## Iné projekty

## Externé odkazy
* 
* Nová zmluva (FILIT) - zdroj z ktorého (pôvodne) čerpala časť tohto článku
* Sväté písmo - rímskokatolícky preklad
* Dokumenty Katolíckej Cirkvi, iný link  - obsahujú rímskokatolícky preklad Biblie
* Biblia  - Roháčkov a evanjelický preklad
Židovská filozofia

**Židovská filozofia** bola od začiatku a doposiaľ je náboženskou filozofiou. Je súčasťou judaizmu.

Podobne ako Arabi rozvíjali filozofiu cez prizmu koránu, aj Židia pristupovali k filozofii cez posvätnú biblickú problematiku. Židia však vo svojom racionalizme zašli oveľa ďalej, hlásali prvenstvo rozumu a založili
racionalistickejšie chápanú a pestovanú filozofiu náboženstva.

Obsadením Jeruzalema chalífom Omarom v roku 636 sa Židia dostali pod nadvládu Arabov, čím prešli aj do novej duchovnej oblasti. Žijúc v moslimskej krajine si rýchle osvojovali arabský jazyk a už okolo roku 683 židovský lekár Messer-Džavaih z Basry preložil sýrske lekárske dielo do arabčiny.

Koncom 7. storočia sa Židia stali pre Arabov sprostredkovateľmi v osvojovaní si vedeckých i filozofických diel. Na druhej strane sa u Židov pod vplyvom Arabov vypestoval väčší liberalizmus v chápaní a poslúchaní Talmudu, s čím súvisel vzrast racionalistických záujmov a opätovné zmierenie sa s filozofiou. V karaitských kruhoch sa začali učenci zaujímať o gramatiku (masora) a vo východnom chalífáte (Bagdad, Kairuan, Merv) zasa o také špeciálne vedy ako astronómia (Mašallach, ibn Atarí), medicína a matematika (Sahal al-Tabari, prekladateľ Almagestu a jeho syn Abú Sahal Alí (835 – 853)).

Začiatkom 9. stor. sa karaita Benjamin ben Mose z Nahavendu zaoberal všeobecne filozofickou problematikou v aplikácii na náboženstvo. Koncom 8. stor. sa intelektuálne oživenie prenieslo aj k Židom v západnej Európe so strediskom v Narbonne a neskôr v Mohuči a v iných mestách. K osobitnému rozkvetu židovského myslenia dochádza v Španielsku, kde boli preň obzvlášť priaznivé podmienky. Tvorcami židovsko-španielskej kultúry boli talmudista Mojžiš-Ben Chanoch, gramatik Menahem Ben-Saruk a hebrejský básnik Dunaš Ibn-Labrot. Odtiaľ židovské myslenie prúdilo takmer do všetkých krajín Európy, rozširujúc v nich vlastné, ako aj arabské vedecko-filozofické názory. 

V stredoveku, tak v Španielsku, ako aj na Blízkom východe žili Židia v úzkom kontakte s Arabmi – moslimami. Veľký vplyv na židovskú filozofiu mal Averroes, veď najvýznamnejší židovskí filozofi vtedy písali v arabskom jazyku.

Aj židovskí myslitelia stáli pred problémom, ako racionálne zdôvodniť vieru v jediného, nadprirodzeného Boha a ako ju intelektuálne obhájiť pred tými, ktorí zmýšľajú inak. Aristotelizmus preniká do židovského myslenia takmer o jedno storočie neskôr ako do arabského, takže ho väčšinou prijímajú v arabskej verzii. 

Vrchol stredovekej židovskej filozofie predstavuje Maimonides ().

## Externé odkazy
* FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok


Kategória:Židia
Nárečie

**Nárečie** alebo **dialekt** je územne a funkčne vymedzený štruktúrny jazykový útvar, ktorým spontánne komunikuje autochtónne obyvateľstvo istej oblasti.

Je to územný (zemepisný) variant národného jazyka s vlastným zvukovým, gramatickým, slovotvorným a lexikálnym systémom (napr. stredoslovenské nárečie, východoslovenské nárečie, západoslovenské nárečie), tvoriaci komplexnú lingvistickú, historickú a sociologickú kategóriu. Metodické preferovanie jednotlivých znakov týchto kategórií sa odráža v rozličných definíciách a hodnoteniach nárečia. Pri formulovaní téz o funkčne vymedzenej platnosti nárečia sa uplatňuje najmä sociologický aspekt.

Miestne (územné, oblastné, teritoriálne) nárečie má hovorený charakter; v rečových prejavoch prevažuje dialóg. V súčasnosti nárečia neplnia všetky sociálne funkcie, ktoré náležia plnohodnotnému jazykovému útvaru. Zo štyroch základných jazykovo-komunikačných činností (reč, písanie, počúvanie, hovorenie) sa v nich primárne uplatňuje iba prvá a tretia. Kognitívne funkcie definitívne prevzal jazykový útvar s vyššou prestížou, a to spisovný jazyk; zanedbateľné nie sú ani vplyvy jeho neštruktúrnych foriem.

Diachrónnym a synchrónnym štúdiom nárečí sa zaoberá dialektológia.

## Nárečie vs. dialekt
Niektorí autori rozlišujú dialekt a nárečie, pričom dialekt predstavuje zoskupenie nárečí, teda územne väčšiu jednotku ako nárečie. Napr. Viliam Mruškovič v knihe *[[Európa jazykov a národov na prahu tretieho tisícročia]]* rozlišuje (od najväčšieho po najmenšie) v niektorých prípadoch: *skupina dialektov / dialektová zóna - dialekt - skupina nárečí - nárečia - nárečie*. Napríklad pre slovenčinu uvádza: *stredoslovenský dialekt - severná skupina nárečí (stredoslovenského dialektu) - liptovské nárečia - západoliptovské nárečie*.

## Nárečie v širšom zmysle
Niekedy sa ako nárečie označuje každý (nielen územný) spoločensky a funkčne vymedzený variant niektorých z nespisovných útvarov národného jazyka. Preto sa hovorí napr. aj o sociálnych nárečiach.

## Referencie


## Externé odkazy
* 
* 

Kategória:Jazyk
Psychoterapia

**Psychoterapia** je zámerné upravovanie narušenej činnosti organizmu (choroby, poruchy) psychologickými prostriedkami, s cieľom liečby. Narušenie činnosti sa môže týkať psychických procesov a osobnosti alebo somatických procesov a orgánových funkcií. Môže byť podmienené psychogénne i somatogénne. K psychologickým prostriedkom patrí slovo, mimika, mlčanie, emotivita a emočné vzťahy, učenie, manipulácia prostredím a iné. 

## Typológia
Rozlišuje sa
* klinicky orientovaná psychoterapia – zameraná prevažne na zmiernenie alebo odstránenie symptómov,
* osobnostne orientovaná psychoterapia – jej úlohou je pomáhať pacientovi pri zmene jeho vzťahov k sociálnemu prostrediu i vlastnej osobnosti. Osobnostne orientovaná psychoterapia (individuálna i skupinová) využíva do značnej miery rôzne varianty analýzy konfliktných zážitkov chorého.

V individuálnej psychoterapii je rozhodujúcim faktorom efektívnosti liečebného pôsobenia psychoterapeutický kontakt lekára a pacienta, ktorý sa zakladá na vzájomnej úcte a dôvere, schopnosti lekára vcítiť sa (empatia).

## Psychoterapeutické metódy
Metódami klinickej psychoterapie sú:
* hypnóza
* autogénny tréning
* sugescia a autosugescia
* racionálna terapia

Ďalej sem patrí aj:
* arteterapia
* biblioterapia
* daseinsanalýza
* psychoterapia zameraná na klienta
* kognitívno-behaviorálna terapia
* psychedelická terapia
*
*
*

Používajú sa aktivizujúce terapeutické metódy, ktoré pomáhajú zvyšovať kompetenciu pacienta v medziosobnostných vzťahoch, zdokonaľovať jeho schopnosť sebapoznania i autoregulácie
* pracovná terapia,
* skupinová psychoterapia,
* rodinná psychoterapia

## Definície
Podľa P. Janet je psychoterapia aplikáciou psychologickej vedy na liečenie rôznych chorôb.

## Významní terapeuti
* Pierre Janet
* Carl Gustav Jung
* Carl Rogers
* Aaron Beck
* Sigmund Freud
* Stanislav Grof
* Irvin Yalom
* Alfred Adler
* Ferdinand Knobloch
* Virginia Satirová
* Erik Erikson
* Medard Boss
*
*
*

## Externé odkazy
* Evidence based psychotherapy 
* FILIT – Zdroj, z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
* KBT   – Kognitívno-behaviorálna psychoterapia na Slovensku
Hypnóza

**Hypnóza** (z  = uspávam,  = spánok) je stav ľudského vedomia, ktorý zahŕňa zúženie vedomej pozornosti a zvýšenú otvorenosť voči sugesciám. Pojem hypnóza sa môže používať aj na označenie zručnosti, umenia alebo aktu navodenia hypnózy. 

Teórie, ktoré vysvetľujú proces hypnózy sa delia na dve skupiny. Teórie *zmeneného stavu vedomia* vidia hypnózu ako zmenený stav vedomia, alebo tranz, ktorý sa odlišuje od bežného vnímania reality. Naproti tomu, procesné teórie hypnózy (*nonstate theories*) popisujú hypnózu ako formu imaginatívneho hrania rolí.  

V priebehu hypnózy sa od človeka vyžaduje koncentrácia (na predmet, myšlienku, spomienku atď.) s cieľom odpútania sa od okolitých rozptýlení. Ľudia v hypnóze sa vyznačujú zvýšenou ochotou reagovať na sugescie. Hypnóza sa začína procedúrou tzv. hypnotickej indukcie, počas ktorej sa hypnotizovaný človek riadi špecifickými pokynmi hypnotizéra. Moderné štúdie však ukazujú, že používanie hypnotickej indukcie nie je potrebné a hypnotické fenomény je možné vyvolať bežným riadeným rozhovorom.    

Využitie hypnózy v terapii sa nazýva pojmom hypnoterapia, zatiaľ čo verejné demonštrácie hypnózy sa nazývajú ako tzv. show hypnoses alebo stage hypnoses. 

## Referencie

## Externé odkazy
* 

Kategória:Psychológia
Arabčina

**Arabčina** je semitský jazyk. Kedysi ňou nehovorili iba Arabi, ale slúžila ako medzinárodný jazyk, podobne ako latinčina v stredovekej Európe. Arabčina je predmetom štúdia arabistiky.

## Regionálne rozdiely
Nárečia sa značne odlišujú od spisovného jazyka. Spisovná arabčina sa len málo odlišuje od jazyka Koránu. V&nbsp;jednotlivých hovorových jazykoch sa objavujú podobné odstredivé tendencie, aké rozdelili románske jazyky od kedysi jednotnej latinčiny.

Na rozdiel od románskych jazykov sa však rozdiely len v&nbsp;malej miere prejavujú v&nbsp;písanej forme jazyka, a to napriek tomu, že niektorí spisovatelia píšu v&nbsp;regionálnych variantoch. Hlavným dôvodom je skutočnosť, že nevokalizované arabské písmo nezachytáva zmeny v&nbsp;krátkych samohláskach a pozmenené spoluhlásky si zase ponechávajú pôvodný zápis.
Napríklad písmeno /ج/ (*žím*), ktoré sa prepisuje ako J a štandardne sa číta [ž] alebo [dž], sa v&nbsp;Egypte vyslovuje [g], ale píše sa stále rovnako.

## Vzorový text
### Všeobecná deklarácia ľudských práv

## Pozri aj
* Arabské písmo

## Iné projekty


Kategória:Arabi
Kategória:Jazyky v Alžírsku
Kategória:Jazyky v Bahrajne
Kategória:Jazyky v Džibutsku
Kategória:Jazyky v Egypte
Kategória:Jazyky v Jemene
Kategória:Jazyky v Katare
Kategória:Jazyky v Kuvajte
Kategória:Jazyky v Iraku
Kategória:Jazyky v Izraeli
Kategória:Jazyky v Jordánsku
Kategória:Jazyky v Libanone
Kategória:Jazyky v Líbyi
Kategória:Jazyky v Maroku
Kategória:Jazyky v Mauritánii
Kategória:Jazyky v Ománe
Kategória:Jazyky na Palestínskych autonómnych územiach
Kategória:Jazyky v Saharskej arabskej demokratickej republike
Kategória:Jazyky v Saudskej Arábii
Kategória:Jazyky v Somálsku
Kategória:Jazyky v Spojených arabských emirátoch
Kategória:Jazyky v Sýrii
Kategória:Jazyky v Tunisku
Predná Ázia

**Predná Ázia** môže byť:
*juhozápadná Ázia (t.j. Malá Ázia, Zakaukazsko, Cyprus, Irán, Irak, ázijské pobrežie Stredozemného mora, Arabský polostrov, prípadne aj: Afganistan (alebo Afganistan a Pakistan až po Indus) a/alebo Kaukaz)
*Malá Ázia, Kaukaz, Zakaukazsko, Irán, Irak, Sýria a Palestína 
*ázijské pobrežie Stredozemného mora (okrem Turecka), Arabský polostrov, Irán a Irak 
*Malá Ázia a ázijské pobrežie Stredozemného mora 

## Referencie
Perzia

**Perzia** (zastarano *Persia*, zriedkavo zastarano *Persko*) bol do roku 1934 názov dnešného Iránu; historicky pojem označuje „územie Peržanov“ rôzneho rozsahu, konkrétne:
*zhruba Persis (najmä pred vznikom staroperzskej ríše a v medziobdobí medzi staroperzskou a novoperzskou ríšou) 
*Perzskú ríšu (starú aj novú)
*Rôzne široko chápaný región zhruba medzi Kaspickým morom a Arabským morom, Mezopotámiou a Indiou, ktorý bol súčasťou rôznych štátov po zániku novoperzskej ríše
*štát, ktorý vznikol roku 1499/1502 po Kr., a ktorý je priamym predchodcom dnešného Iránu (premenovanie v roku 1935), pozri Dejiny Iránu

## Referencie
Krajina

**Krajina** môže byť:
* politicky vymedzené územie, spravidla štát alebo jeho časť, pozri napr. štát
* vymedzená časť zemského povrchu, pozri krajina (kraj)
* v minulosti: 
**najvyššia jednotka krajinského zriadenia v Česko-Slovensku
**Kraňsko
* federatívny štát Nemecka a Rakúska, pozri krajina (Nemecko) a spolková krajina (Rakúsko)
* skrátene: konštituentná krajina Spojeného kráľovstva, pozri konštituentná krajina
* v histórii: južnoslovanské označenie pre pohraničné územie, najmä územie Habsburskej monarchie pod správou pohraničného hlavného kapitána od 16. storočia (do slovenčiny obyčajne prekladané ako „hranica“, napr. v spojení Vojenská hranica)
* skrátene: Srbská Krajina
* v medicíne: oblasť ľudského tela
* priezvisko, pozri Krajina (priezvisko), napr.:
** Vladimír Krajina (1905 – 1993), český politik

## Referencie


## Pozri aj
* krajinka
Kanaánci

**Kanaánci** (iné názvy: **Kanaanci**, **Kananejci**, **Kanánci**, **Kanaánčania**, **Kanaančania**, zriedkavo: **Kenaanci**, **Kenanejci**) je pôvodné, prevažne semitské obyvateľstvo žijúce na území východne od Stredozemného mora v období pred imigráciou Židov.

Židia od Kanaáncov prevzali písmo, reč, architektúru a aj niektoré náboženské prvky, ktoré boli neskôr kritizované prorokmi (chrámová prostitúcia, ľudské obete).

## Referencie

## Pozri aj
* Kanaán

Kategória:Dejiny Izraela
Kategória:Etniká, národy a národnosti
Izraeliti

**Izraeliti** sú staroveké semitské kmene, ktoré si pod vedením Jozueho podrobili pôvodné kmene na území Kanánu okolo roku 1230 pred Kr. a vytvorili politický a náboženský zväz 12 kmeňovych štátov. Súčasne asimilovali, alebo si podrobili pôvodné obyvatelstvo, najmä príbuzných Hebrejcov (Kananejcov atď.).

## Pozri aj
*Židia

## Externé odkazy
* FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

Kategória:Dejiny Izraela
Kategória:Etniká, národy a národnosti
Hebrejci

**Hebrejci** (v hebr. = pôvodní, dávni ľudia) sú staroveký národ pochádzajúci zo semitskej skupiny na uzemí Kanánu. Starí hebrejci sa považujú za praobyvateľov tohto územia a odvodzujú svoj pôvod od patriarchu Abraháma. O ich kultúre informuje Starý zákon. Neskoršie príbuzné kmene Izraelitov si po príchode na územie Kanánu podrobili Hebrejcov, avšak osvojili si ich písmo a reč (hebrejčina). Etnicky a jazykovo boli navyše príbuzní s Kananejcami.

## Externé odkazy

FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

Kategória:Dejiny Izraela
Kategória:Etniká, národy a národnosti
Hebraistika

**Hebraistika** je náuka o hebrejskom jazyku a hebrejskej literatúre (napr. Biblii). Hebraistiku zaraďujú ako disciplínu do orientalistiky; na Slovensku to bola prvá orientalistická disciplína.

Počas komunizmu nebolo v Česko-Slovensku možné hebraistiku vyučovať na univerzitách. Po roku 1989 je možné hebraistiku študovať na *Ústave Blízkeho východu a Afriky* Karlovej univerzity v Prahe.

## Pozri aj
* judaistika

## Externé odkazy
* FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

Kategória:Orientalistika
Kategória:Judaistika
Kategória:Jazykoveda
Orientalistika

**Orientalistika** je interdisciplinárna veda skúmajúca dôležité aspekty spoločenského a kultúrneho vývinu ázijských a afrických národov. Prvým orientalistickým odborom na Slovensku bola hebraistika, po tureckej invázii sa rozvinula turkológia. 

## Odbory orientalistiky
Orientalistika obsahuje viacero odborov:

* arabistika – Arábia
* egyptológia – Egypt
* hebraistika – Izrael
* indológia – India
* iránistika – Irán
* japanológia – Japonsko
* sinológia – Čína
* turkológia – Turecko

## Externé odkazy
FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok





Kategória:Spoločenské vedy
Poznatok

**Poznatok** je kognitívny významový útvar, ktorý je výsledkom poznávacieho procesu, napr. v rámci vedeckého výskumu. Poznatok je produkt poznávacej činnosti, realizáciou jej cieľa, spracovaným predmetom poznania. Z filozofického hľadiska je poznatok spracovaná informácia.

Poznatok je reprodukcia určitej vymedzenej časti objektívneho sveta vrátane zákonitostí, ktoré v ňom platia. Poznatky vznikajú ako produkt pracovnej, spoločenskej a myšlienkovej činnosti ľudí. Ich bezprostrednou funkciou je prenos rozptýlených nejasných predstáv a tušení do všeobecnej formy, pričom sa z nich zachováva to, čo možno oznámiť iným ako ustálený základ racionálneho konania. Ich komunikovateľnosť, t. j. ich vyjadriteľnosť v istej (aj umelej) jazykovej podobe, je ich charakteristickou vlastnosťou.

Filozofia skúma poznatky napríklad z aspektu histórie a dynamiky ich narastania, logiku ich organizovanosti a vzájomnej prepojenosti, základné, všeobecne platné predpoklady poznateľnosti a poznávania, všeobecné otázky vzťahu poznatkov ku skutočnosti atď.

## Iné projekty

## Externé odkazy

Kategória:Poznávanie
Emotivizmus

**Emotivizmus** (angl. *emotive* = vyvolávajúci emócie) je filozofický smer, etická teória vytvorená na základe logického pozitivizmu; podľa emotivizmu nie sú morálne výroky a termíny ani pravdivé, ani nepravdivé, nemajú kognitivny obsah, takže ich nemožno ani skúsenostne overovať. Význam morálnych výrokov a termínov tvoria mravné emócie. Emotivizmus sa rozšíril vo Spojenom kráľovstve, Rakúsku a USA v 20.-40. rokoch dvadsiateho storočia. Hlavnými predstaviteľmi sú: Alfred Jules Ayer, Bertrand Russell, Rudolf Carnap, Hans Reichenbach. 

## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Kategória:Metaetika
Empiriokriticizmus

**Empiriokriticizmus** je filozofický smer - učenie R. Avenaria. Veľmi príbuzné názory zastával aj E. Mach (**machizmus**). Obaja filozofi "nastolili požiadavku, aby sa veda obmedzila na čo možno najexaktnejší a najekonomickejší opis bezprostredne daného. Dané sú však iba také kvalitatívne elementy, ako farby, tóny, vône atď., ktoré sa nazývajú pocity. To, čo označujeme ako telesá, sú iba relatívne konštantné komplexy takýchto elementov; aj naše telo je takýto komplex a dokonca aj samo vlastné ja nie je nič iné ako zhluk pocitových, predstavových, spomienkových, citových elementov viazaných na určité telo. 

Úlohou vedy je čo najjednoduchší opis závislostí týchto elementov a komplexov elementov medzi sebou. Fyzika opisuje závislosti medzi tými elementami, ktoré patria ku komplexom zvaným 'telesá', zatiaľ čo psychológia opisuje závislosti medzi takými elementami, ktoré prináležia ku komplexu 'ja'. Keď úlohu reálnych vied zredukujeme na funkciu takéhoto opisu, zmiznú také otázky ako otázka reality vonkajšieho sveta alebo existencie vecí mimo vedomia. Neexistuje nič okrem daných elementov a závislostí medzi nimi." 

## Empiriokriticizmus podľa Schlicka
M. Schlick označoval empiriokriticizmus výrazom *Immanenzpositivismus*; považoval ho za nerealizovateľný a staval proti nemu gnozeologický
(erkenntnitheoretischer) realizmus. 

## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Epikureizmus

**Epikureizmus** alebo **epikurejská škola** alebo **Epikurova záhrada** je filozofický smer - učenie Epikura a jeho žiakov. Epikureizmus si o. i. kládol dve úlohy: 1. teoreticky vysvetliť svet prírody spolu s doň patriacim človekom a 2. poskytnúť človeku koncepciu života v podobe podrobne vypracovaného systému, opierajúcu sa o toto vysvetlenie. V prvom prípade nadväzoval na Demokritov atomizmus, v druhom na filozofiu kyrenaikov. Cieľom epikurejskej filozofie bolo zabezpečiť človeku pokoj a šťastie, ktoré malo plynúť z oslobodenia sa v oblasti vlastného individuálneho života od všetkých nepokojov a starostí.

Poznanie prírody, jej zákonov i nimi riadených javov a zdôvodnenie, že nad všetkým vládnu zákony hmoty, malo oslobodiť človeka od strachu pred bohmi a pred smrťou a naučiť ho, že všetko závisí od jeho slobodnej vôle. Takto veda o prírode pripravuje v epikureizme základy materialistickej etiky, ktorá je hlavným obsahom epikurejskej filozofie.

Epikurova škola mala charakter spolku alebo akejsi náboženskej obce, v ktorej Epikurovi žiaci i s rodinami uvádzali do praxe katecheticky chápanú filozofiu svojho majstra. Po smrti Epikura vznikol okolo neho zvláštny kult a jeho filozofia sa začala šíriť ako umenie života. Epikureizmus prenikol ako prvý z gréckych filozofických smerov na územie Ríma a už koncom 2. stor. pred Kr. vznikli latinské epikurejské diela.

## Zdroje

## Ďalšia literatúra
* 


Kategória:Filozofické smery
Kategória:Eponymické termíny vo filozofii
Filozofia života

**Filozofia života** je filozofický smer súčasnej filozofie, ktorý v spore s pozitivizmom a novokantovstvom utvára v poslednej tretine 19. storočia prvú ideovú formáciu poklasickej filozofie.

Filozofia života sa vyvíjala v 19. storočí a na prelome 19. a 20. storočia. Za jej zakladateľov sa považuje Arthur Schopenhauer a Friedrich Nietzsche. Filozofia života sa vyznačuje redukovaním pojmu reality na pojem života. Prameňom poznania života je podľa nej intuícia, inštinkt, zrenie, tvorivé myslenie. Medzi predstaviteľmi filozofie života dominujú: Henri Bergson, Wilhelm Dilthey, Georg Simmel, Spranger, Troeltsch, Blondel, Le Roy.

## Externé odkazy
* 

Kategória:Filozofické smery
Hedonizmus

**Hedonizmus** (po grécky *hedone* – rozkoš) je filozofický smer, etické učenie, podľa ktorého je dobro to, čo ľuďom poskytuje rozkoš alebo ich zbavuje utrpenia. Podľa tohto učenia je ľudské konanie motivované výlučne snahou získať slasť a vyhnúť sa strasti. Prax je motivovaná príjemnosťou alebo nepríjemnosťou.

Uspokojenie zmyslových afektov, sklonov, inštinktov má povahu slasti. Slasť určuje hodnotu konania. Mravne dobré je to, čo prináša slasť. Zmysel praxe spočíva v realizovaní kalkulu slasti a strasti.

Rozum podľa hedonizmu slúži tomuto kalkulu slasti a strasti – má ho optimalizovať.

Úlohou etiky je podávať pravidlá, ktoré v zmysle pozitívneho kalkulu slasti a strasti umožňujú čo možno najslastiplnejší život.

## Filozofický hedonizmus
Hedonizmus ako filozofický smer založil v antike Aristippos z Kyrény.

## Kresťanský hedonizmus
Kresťanský hedonizmus je kresťanská doktrína, učená najmä v kruhoch protestantských cirkví, obzvlášť vo vyznávajúcich kalvinizmus. Pomenovanie vytvoril reformovaný, baptistický teológ John Piper v knihe Desiring God, ktorú vydal v roku 1986.

Kresťanský hedonizmus anachronicky opisuje teológia Jonathana Edwardsa, a John Piper zhrňuje toto učenie slovami, „Boh je v nás najviac oslávený, keď sme najviac *potešení a nasýtení* [ v angličtine, v origináli iba "satisfied" ] v ňom".

Niektorí kresťania však kritizujú Piperove pomenovanie tohoto učenia, pretože hedonizmus ako taký, uprednostňuje slasť/šťastie pred Bohom, a to je proti prvému z Desiatich Božích prikázaní: „Nebudeš mať iných bohov okrem mňa!" Piper na to odpovedá v knihe Desiring God, že "Kresťanským hedonizmom, my nemyslíme, že naše šťastie je najväčšie dobro."

## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Kategória:Etické prístupy
Evolučný emergentizmus

**Evolučný emergentizmus** alebo **teória emergentnej evolúcie** (lat. *emergere* znamená objavovať sa, vynárať sa, vychádzať na povrch) je smer súčasnej filozofie, ktorý sa rozšíril v anglickej a americkej filozofii v prvej tretine 20. storočia. Podľa emergentistov sa vývoj odohráva v logicky nerekonštruovateľných aktoch (náhlych skokoch). Zakladateľom evolučného emergentizmu bol Samuel Alexander.

## Externé odkazy
* 

Kategória:Filozofické smery
Filozofická hermeneutika

**Filozofická hermeneutika** je filozofický smer 20. storočia, ktorý nadväzuje na predchádzajúci vývin hermeneutiky, chápanej ako umenie zvestovať, tlmočiť a vykladať (z gr. HERMÉNEUS = herold, tlmočník, vykladač). Dnes je problémom hermeneutiky výklad, vysvetlenie a pochopenie textov, náuk, udalostí, faktov atď. Hermeneutická problematika dostala rozhodujúce impulzy od teológie, presnejšie od jej problémov výkladu (exegézy) Písma (Biblia). 
## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Kategória:Hermeneutika
Hylozoizmus

**Hylozoizmus** (z  = látka a  = život) je filozofický smer - učenie, podľa ktorého je život, a teda aj citlivosť vlastná všetkým veciam v prírode. Termín *hylozoizmus* bol po prvý raz zavedený v 17. storočí.

## Referencie

Kategória:Filozofické smery
Novotomizmus

**Neotomizmus** = **novotomizmus** je filozofický smer súčasnej filozofie, súčasná etapa tomizmu. Neotomizmus je najvplyvnejší smer súčasnej kresťanskej filozofie a jadro neoscholastiky počnúc protireformáciou, najmä však od čias cirkevného oficiálneho obnovenia filozofie Tomáša Akvinského pápežom Levom XIII. (Enzyklika Aeterni Patris, 1879). Neotomizmus sa snaží budovať systém kresťanskej filozofie. Najintenzívnejšie sa rozvíja vo Francúzsku a Belgicku, je však zastúpený takmer vo všetkých krajinách. Najvýznamnejšie centrum štúdia neotomizmu je Institut supérieur de philosophie na univerzite v Louvain (Belgicko), ktorý 1882 založil kardinál Désiré Mercier. Najznámejším predstaviteľom súčasného neotomizmu je J. Maritain. Okrem neho E. Gilson a Sertillanges. 

Neotomizmus sa zaoberá hlavne metafyzikou (učenie o akte a potencii: pasívna potencia znamená reálne obmedzenie aktu; súcno je aktom tak-bytia; dianie je prechodom od potencie k aktu), filozofiou prírody (hylemorfizmus: hyle sa má k forme ako potencia k aktu; usporiadanie súcna podľa plnosti bytia: mŕtve telesá, rastliny, živočíchy, človek), duchom (funkciou poznávania a chcenia), Bohom (existencia všetkých vecí závisí od slobodnej vôle Boha, konečné bytie sa zameriava na Boha ako plnosť bytia), etikou (blaho človeka možno dosiahnuť jedine priradením sa k číremu a dokonalému bytiu).

## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Objektívny idealizmus

**Objektívny idealizmus** je filozofický smer - jeden zo základných druhov idealizmu. Objektívny idealizmus zastáva stanovisko, že duch resp. ideálne je prvotné a hmota druhotná, odvodená alebo nejako závislá od ducha/ideálneho. Základom všetkého, čo existuje, je podľa objektívneho idealizmu objektívne, transcendentné vedomie, absolútny duch, svetový rozum a pod.

## Pozri aj
* idealizmus
* subjektívny idealizmus

## Zdroj

Kategória:Filozofické smery
Subjektívny idealizmus

**Subjektívny idealizmus** je filozofický smer, ktorého predstavitelia odmietajú oprávnenosť tézy o existencii objektívnej reality. 

K známym proponentom subjektívneho idealizmu patrí írsky filozof 18. storočia George Berkeley. Svoju teóriu rozvinul v reakcii na Lockeov materializmus.

## Pozri aj
* idealizmus
* objektívny idealizmus

## Zdroje
* 
* 

Kategória:Filozofické smery
Imanentizmus

**Imanentizmus** je filozofický smer konca 19. storočia, ktorého predstaviteľmi boli: W. Schuppe, R. Schubert-Soldern, J. Rehmke, A. Leclair. 

Podľa imanentizmu existuje len to, čo si myslíme, bytie je imanentné vedomiu. 

## Externé odkazy
* 

Kategória:Filozofické smery
Intuitivizmus

**Intuitivizmus** je filozofický smer, ktorý pokladá intuíciu za prameň poznania. Hlavnými predstaviteľmi sú: Schelling, Schopenhauer, Bergson. 
## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Konfucianizmus

**Konfucianizmus** (iné názvy: **konfuciánstvo**, **konfucionizmus**; ; ) je filozofický smer - jedna z dvoch vetví osobitného čínskeho polonáboženského kultu univerza a občianskych cností; prúd čínskej filozofie spájaný s osobou Konfucia, ktorý už nezastáva vieru vo viacerých bohov, vyhýba sa metafyzickým otázkam, pestuje skôr občiansky kult a moralistné normovanie vlastností užitočných pre štát. Vytvoril rôzne právne a filozofické školy.

V učení konfucianizmu zaujíma ústredné miesto koncepcia „žen“ (ľudskosť), ktorá je systémom ideí „čžu“ (oddanosti vladárovi), „i“ (zachovávania povinnosti), „siao“ (synovskej úcty).

Medzi ďalších významných predstaviteľov konfucianizmu patria: Meng-c’, Sün-c’ a Tung Čung-šu.

Feng Jou-lan k postupnosti Konfucius-Meng-c’-Sün-c’: *„Konfucius […] má v čínskych dejinách porovnateľné miesto ako Sokrates na Západe. Pozícia Meng-c’eho je porovnateľná s Platónovou, jeho temperament a filozofia sú oboje idealistické; zatiaľčo Sün-c’ova je podobná Aristotelovi, jeho temperament a filozofia sú realistické.“*

## Zdroje

## Ďalšia literatúra
* 

## Pozri aj
* neokonfucianizmus


Kategória:Filozofické smery
Marxizmus-anarchizmus

**Marxizmus-anarchizmus** je filozofická koncepcia N. Chomského sformulovaná o. i. v jeho práci „Language and Mind. New York etc. 1968“. Chomsky svoj marxizmus-anarchizmus rozvíja o. i. v nadväznosti na Marxove Filozoficko-ekonomické rukopisy a Kritiku gothajského programu. Chomsky formuluje koncepciu ľudskej prirodzenosti a ľudských potrieb, pričom za najdôležitejšiu ľudskú potrebu považuje potrebu kreativneho sebavyjadrenia, potrebu slobodného rozhodovania o všetkých aspektoch života a myslenia. V súlade s tym treba vytvárať také formy spoločenskej organizácie, ktoré by umožňovali najslobodnejší a najdokonalejší rozvoj každého jednotlivca v ktoromkoľvek smere a ktoré by mu umožňovali, aby sa stal opravdivým človekom v tom zmysle, že má maximálny priestor pre svoju slobodu a iniciatívu.
## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Francúzsky materializmus 18. storočia

**Frencúzsky materializmus 18. storočia** je filozofický smer – materialistická škola  francúzskeho osvietenstva, ktorá chápala hmotu ako prírodné bytie vyznačujúce sa mechanickými vlastnosťami. Zároveň sa tu objavujú zárodky gnozeologického chápania hmoty.

## Predstavitelia
* Julien Offroy de La Mettrie
* Claude Adrien Helvétius
* Denis Diderot
* Paul Heinrich Dietrich Holbach

## Externé odkazy
* 

Kategória:Filozofické smery
Iracionalizmus

**Iracionalizmus** je filozofický smer, ktorého postupy odmietajú možnosť rozumového vysvetlenia sveta. Podstatu skutočnosti možno podľa iracionalizmu pochopiť iba citom, vôľou, intuíciou, vierou a pod.

Iracionalizmus je filozofické učenie, ktoré za základ výkladu skutočnosti berie iracionálne princípy (vôľu a podobne).

## Externé odkazy
* 

Kategória:Filozofické smery
Senzualizmus (filozofia)

**Senzualizmus** je filozofický smer - názor, že jediným prameňom  poznania sú zmyslové javy,  pocity a  vnemy. Základom celého nášho poznania je zmyslové nazeranie (či už konceptualizované alebo nie). V zmyslovom nazeraní je aj pôvod aj overenie nášho poznania. Základný princíp senzualizmu vyjadril  J. Locke v téze: Nič nie je v našom rozume, čo by predtým nebolo v našich zmysloch. Zástanca senzualizmu je **senzualista**.

Podľa senzualizmu je naše poznanie v podstate dané už v zmyslovom nazeraní a úloha rozumu spočíva len vo formálnom usporiadaní zmyslového materiálu.

Predchodcom novovovekého senzualizmu sa stal R. Bacon.
## Externé odkazy

Kategória:Filozofické smery
Kynizmus

**Kynizmus** alebo **kynická škola** alebo **cynizmus** je filozofický smer a jedna zo sokratovských škôl v antickom Grécku. Zakladateľom bol Antisténes, ktorý bol žiakom Sokrata v druhej polovici 5. storočia pred našim letopočtom. Najznámejším predstaviteľom kynizmu bol Diogenes zo Sinope, ktorý bol nasledovníkom Antisténa. Za základ šťastia a cnosti pokladala opovrhovanie spoločenskými normami, odmietnutie bohatstva, slávy, všetkých zmyslových pôžitkov, dosiahnutie nezávislosti a vnútornej slobody.

Hlavnými zásadami kynikov boli:

* čím múdrejší je človek, tým menej má potrieb;
* treba pohŕdať márnosťami, ktoré si ľudia obyčajne vážia;
* človek je slobodný vtedy, keď nič nepotrebuje;
* múdry človek stačí sám sebe, patrí mu všetko a je vo svojej chudobe najbohatší;
* nemáme uznávať iné zákony ako zákony prírody, ktorých jediný predpis je cnosť;
* nemáme sa vyhýbať práci a námahe; naopak - máme ich vyhľadávať. 

## Referencie

## Pozri aj
* Asketizmus

## Iné projekty

## Externé odkazy
* 

Kategória:Filozofické smery
Sokratovské školy

**Sokratovské školy** boli školy antickej filozofie, ktorých predstaviteľov spájala Sokratova filozofia. Išlo o tieto školy:

# megarská škola
# elidská škola
# kyrénska škola
# kynická škola

## Externé odkazy

Kategória:Filozofické školy