Louis Claude de Saint-Martin

**Louis-Claude de Saint-Martin** (* 18. január 1743, Amboise – † 14. október 1803, Aulnay) bol francúzsky filozof, známy ako *le philosophe inconnu* („neznámy filozof“), pod týmto menom boli publikované jeho práce; mal vplyv na vývoj mystiky a evolúciu modernej mysle. Stal sa inšpiráciou pre založenie Martinistického rádu.

Louis-Claude de Saint-Martin viedol mierny a bezúhonný život uprostred ukrutností Francúzskej revolúcie. Bol skutočným rosikruciánom, teozofom a Adeptom. Jeho doba bola svedkom ľudského utrpenia, degradácie a rozkladu v takej miere, že mnohí sa stali cynickými a nihilistickými. Saint-Martin pokojne upozorňoval na „službu človeka“, jeho nesmrteľnú prirodzenosť a božský osud, pričom na svojom živote dával príklad, že v čase chaosu možno vnímať nadčasové pravdy.

Léonce de Saint-Martin, skladateľ a organista bol vzdialeným príbuzným Louisa-Clauda de Saint-Martin.

## Životopis
Saint-Martin sa narodil v Amboise v rodine pochádzajúcej z nižšej šľachty v strednom Francúzsku, kde jeho rodný dom stojí ešte dodnes. O jeho rannom živote nie je veľa známe.
náhľad|Symbol Martinistickeho rádu.
Výchova, ktorú dostal od nevlastnej, zato osvietenej matky (jeho biologická matka Louis Tournze bola dcérou François Tournzera , dôstojníka jeho kráľovskej výsosti, zomrela keď bol ešte dieťa) v ňom od detstva podporovala rozvoj ušľachtilých citov a veľkú citlivosť duše. Chlapec sa vzdelával v Collège de Pontlevoy, kde so záujmom čítal mnohé knihy o kresťanskej mystike. Jedna z nich, ktorá naňho urobila mimoriadny dojem, bola kniha Jacquesa Abbadieho *Art de se connaître soi-même* (Umenie spoznať sám seba, 1692). Tradícia hovorí, že približne v pätnástich rokoch sa stretol s grófom de Saint Germain, ktorý sa usadil na zámku Chambord niekoľko míľ od Amboise.alt=|náhľad|221x221pixelů|Rodný dom neznámeho filozofa.Na želanie svojho otca ako štúdium a neskôr aj povolanie si zvolil právo. Po štúdiu právnej vedy sa Saint-Martin stal kráľovským advokátom na najvyššom súde v Tours, ale jeho záujem o korene ľudskej spravodlivosti prevážil nad toleranciou voči súdnym formalitám. Toto povolanie ho neoslovilo a vďaka podpore vplyvného priateľa vojvodu Étienne-François de Choiseul, guvernéra Tourainde a Ministra vojny, sa mu podarilo získať ďalšie miesto v roku 1765 (vo veku 22 rokov) keď vstúpil do armády kde bol vymenovaný za podporučíka v pluku Foix, ktorý sa vtedy nachádzal v Bordeaux. Vojenská kariéra v tom čase musela poskytnúť veľa voľného času, keďže Louis-Claude de Saint-Martin si ju vybral s cieľom získať viac času na svoje ezoterické štúdium. Rovnakú myšlienku mal neskôr aj Fabre d'Olivet. Počas pôsobenia v posádke v Bordeaux sa prostredníctvom jedného zo svojich priateľov z dôstojníckeho kruhu, kapitána de Grainville, dostal k učeniu rosikruciana, teozofa a divotvorcu Martinéza de Pasqually, zvyčajne označovaného za portugalského Žida (hoci neskorší výskum odhalil, že pravdepodobne išlo o španielskeho katolíka), ktorý vyučoval mystiku vychádzajúcu zo židovsko-kresťanskej kabali a teozofie a založil tajný rád s magickými a teurgickými obradmi *[[Martinéz de Pasqually|Ordre des chevaliers maçons elus coëns de l´universe]] –* Rád slobodomurárskych rytierov vyvolených kňazov sveta, skrátene Elus cohen.

Okolo septembra 1768 bol Saint-Martin zasvätený do Martinezovho rádu Vyvolených kňazov. Prítomnosť jeho učiteľa a jeho učenia na Saint-Martina hlboko zapôsobili, že jeho vážnosť a oddanosť svojmu učiteľovi ho vyniesli na čelo školy keď Pasqually musel odcestovať do Santo Dominga v Dominikánskej republike. Od roku 1768 do roku 1771, Saint-Martin pracoval v Bordeaux ako tajomník Martineza de Pasqually. Hoci škola vyučovala najvyššie etické zásady, jej záujem o praktické okultné sily sa zdal Saint-Martinovi nebezpečne predčasný pre duchovný pokrok jej členov, hoci medzi nimi boli aj gróf d'Hauterive, abbé Fournie, markíza de la Croix a pravdepodobne aj Cazotte. Učenie a obrady rádu mu napokon poskytli základné filozofické témy, ktoré ďalej rozvíjal vo všetkých svojich dielach.

V roku 1771 Saint-Martin opustil armádu a stal sa kazateľom mystiky. Potom ako v roku 1774 v Port-au-Prince zomrel Pasqually, Saint-Martin sa presťahoval do Lyonu, kde žil s ďalším žiakom Martinèsa de Pasqually, Jeanom-Baptistom Willermozom. Jean-Baptist Willermoz v roku 1778 vytvoril Rektifikovaný škótsky obrad (RER), ktorý praktizovali mnohí slobodomurári a v ktorom mal odovzdať podstatu Martinèsovej teozofie.

Počas pobytu u Willermoza napísal Saint-Martin svoju prvú knihu *Des erreurs et de la vérité, ou les Hommes rappelés aux principes de la science* (O omyloch a pravde alebo Muži pripomínajú princípy vedy). V tomto diele Saint-Martin oponoval Boulangerovej téze, že náboženstvo vzniklo z primitívneho strachu človeka z prírodných katastrof. Pravda je taká, zdôrazňoval Saint-Martin, že „pri prvom pohľade, ktorý človek upriami na seba samého, bez problémov pochopí, že musí existovať veda alebo zjavný zákon pre jeho vlastnú prirodzenosť“. Keď táto kniha v roku 1775 vyšla, autor bol v Paríži a už sa stal „neznámym filozofom“, ktorým pre svojich nasledovníkov aj zostal.

Po cestách po Taliansku a usadení sa vo Versailles vo svojom druhom diele *Tableau naturel des rapports qui unissent Dieu, l'Homme et l'univers* (Prirodzený obraz vzťahu medzi Bohom, človekom a vesmírom, 1782) pokračoval a rozšíril svoje učenie o omyloch. Podrobne opisuje vzťahy a analógie, ktoré existujú medzi rôznymi úrovňami bytia. Vďaka správnemu pochopeniu korelácií môže vôľa pozdvihnúť človeka na vyššie úrovne sebavedomej jednoty. Toto úsilie sa musí uskutočniť v duchu odriekania a sebaobetovania. Inak nás neprestanú fascinovať hrubé relativity, ktoré nás zväzujú v padlom stave.

Od tohto obdobia sa Saint-Martin odvrátil od aktívnych techník mágie a uberal sa čoraz viac „vnútorným“ smerom: „Opravár“ (*le Reparateur*) mu podľa neho ukázal cestu k priamemu kontaktu s božstvom prostredníctvom modlitby.

Po vydaní tohto diela Saint-Martin cestoval medzi Parížom (kde si Mesmer získal veľkú pozornosť) a Lyonom a taktiež podnikol záhadnú návštevu Ruska. Vďaka svojim konverzačným schopnostiam bol vítaný v parížskych salónoch, ale jeho horlivosť ho priviedla do Talianska a Švajčiarska, ako aj do ostatných hlavných miest Francúzska. Nikdy sa neoženil, ale zdá sa, že bol mimoriadne fascinovaný ženami a v skutočnosti sa o ňom rozprávali rôzne škandalózne príbehy, z ktorých niektoré sa týkali rôznych dvorných žien francúzskej šľachty.

Vo februári 1784 Saint-Martin vstúpil do „Spoločnosti harmónie“ v Paríži. V roku 1787 sa na ceste do Londýna stretol s Williamom Lawom. V rokoch 1788 až 1791 žil v Štrasburgu, kde sa zoznámil s barónom Karlom Göranom Silfverhjelmom, synovcom Emanuela Swedenborga. Jeho pobyt v Štrasburgu možno považovať za historickú udalosť keď sa v roku 1788 zoznámil so Charlotte de Boecklin, ktorá ho oboznámila so spismi Jakoba Böhmeho. Tie ho ovplyvnili natoľko, že v júli 1790 vystúpil zo slobodomurársko Rektifikovaného škótskeho rítu a požiadal Jeana-Baptistu Willermoza, aby jeho meno vymazal zo všetkých slobodomurárskych registrov. V roku 1792 si Saint-Martin začal dopisovať so švajčiarskym filozofom Nikolausom Antonom Kirchbergerom baronom z Liebisdorfu.

## Obdobie francúzskej revolúcie (17891799)
Saint-Martin vnímal Francúzsku revolúciu ako dočasný trest zoslaný Prozreteľnosťou kvôli úpadku šľachty a cirkvi a neváhal stáť na stráži pred Le Temple, ktorý sa stal väzením pre kráľovskú rodinu. Louis Blanc mu vo svojej *Histoire de la Révolution* (Dejiny revolúcie) dokonca neprávom pripísal slávne heslo Francúzskej republiky: Liberté, Égalité, Fraternité (Sloboda, rovnosť, bratstvo). Robert Amadou vydal na túto tému osobitné číslo časopisu *Renaissance traditionnelle*, v ktorom veľmi vyčerpávajúcim argumentom dokázal tento omyl.

Počas krvavých bojov 10. augusta 1792 bol Saint-Martin v Paríži, keď k tamojším udalostiam si poznamenal „Ulice v blízkosti domu, v ktorom som býval, boli bojiskom.“ Napriek tomu Saint-Martin ošetroval ranených a prešiel cez bojovú líniu, aby sa postaral o svoju sestru. Bol svedkom hrôz páchaných v mene hesla „Liberté, Égalité, Fraternité“

Ako šľachtic bol Saint-Martin potom počas Francúzskej revolúcie zatknutý a internovaný len preto, že bol rodený gentleman a jeho majetok bol skonfiškovaný. Neskôr ho oslobodili miestni úradníci, ktorí chceli, aby sa stal učiteľom.

Pokračoval v písaní a v roku 1792 vydal novú knihu *Le Nouvel Homme* (Nový človek). O dva roky neskôr bol poverený odísť do rodného Amboise kde mal preskúmať archívy a knižnice kláštorov v tomto regióne a vypracovať príležitostné správy na túto tému.

Krátko nato bol vymenovaný za profesora na *École Normale* v Paríži, v dôsledku čoho sa teraz usadil v tomto meste. Tam sa v januári 1803 zoznámil so Chateaubriandom, ktorý spisy Saint-Martina nadšene obdivoval, ale ktorý, ako sa zdá, prijal mystika s obvyklým povýšeneckým chladom.

## Smrť neznámeho filozofa
Saint-Martin bol vychovaný ako prísny katolík a vždy zostal spätý s cirkvou, hoci jeho prvé dielo *O omyloch a Pravde* bolo katolíckou cirkvou zaradené na index zakázaných kníh. Jeho celoživotná práca náhle skončila počas pobytu v dome priateľa senátora Lenoir-Laroche v Aulnay neďaleko Paríža keď dostal apoplektický záchvat a tak v dňoch 13. až 14. októbra 1803 zomrel. Po jeho smrti sa zistilo, že po sebe zanechal značné množstvo rukopisov, z ktorých niektoré boli vydané vykonávateľmi jeho poslednej vôle v roku 1807.

## Životne dielo
Saint-Martin ako prvý preložil spisy Jakoba Böhmeho z nemčiny do francúzštiny. Svoje neskoršie roky venoval takmer výlučne tvorbe svojich hlavných diel a prekladom Böhmeho. Z jeho publikovaných listov vyplýva, že sa zaujímal o špiritizmus, biomagneticku liečbu, magické evokácie a diela Emanuela Swedenborga.

Po dielach *L'Homme de désir* (Človek túžby, 1790), potom *Le Nouvel Homme* a *Ecce homo* (Nový človek a Hľa človek, určenom na poučenie vojvodkyne Bathildy z Bourbonu), ktoré vyšli v roku 1792, písal najmä pod vplyvom Böhmeho, ktorého učenie zlúčil s učením svojho „prvého učiteľa“ Martinèsa de Pasqually.

V tom istom čase (17391799) začal svoju slávnu teozofickú korešpondenciu s bernským Niklausom Antonom Kirchbergerom, členom panovníckej rady Bernskej republiky. Pokračoval v písaní ďalších diel z ktorých najprepracovanejším je nepochybne *Le Ministère de l'homme-esprit* (Služba duchovného človeka, 1802), ktoré najlepšie zosúlaďuje Böhmeho učenie s učením Martinèsa de Pasqually. V tomto období preložil Böhmeho knihy a tieto preklady aj vydal.

Jeho hlavné diela sú *Lettre à un ami, ou Considérations philosophiques et religieuses sur la révolution française* (List priateľovi alebo filozofické a náboženské úvahy o Francúzskej revolúcii), *Éclair sur l'Association humaine* (Blesk na ľudské združenie), *L'Esprit des choses ou Coup d'œil philosophique sur la nature des êtres et sur l'objet de leur existence* (Duch vecí alebo Filozofický pohľad na podstatu bytostí a predmet ich existencie) a *Le Ministère de l'Homme-Esprit* (Služba duchovného človeka).

Ďalšie pojednania (1807) vyšli v jeho *Œuvres posthumes* (Posmrtné diela). Žiadne z jeho publikovaných diel nemali uvedené skutočne meno autora až do jeho smrti.

## Životná filozofia a svetonázor
Saint-Martin považoval Francúzsku revolúciu za kázanie v praxi, ak nie naozaj za miniatúru posledného súdu. Jeho ideálnou spoločnosťou bola prirodzená a duchovná teokracia, v ktorej by Boh vyzdvihol výnimočných a nadaných ľudí, ktorí by sa považovali prísne za božských splnomocnencov na vedenie ľudu. Všetky cirkevné organizácie mali zaniknúť a uvoľniť miesto čisto duchovnému kresťanstvu založenému na tvrdení, že nad rozumom je nadradená schopnosť morálneho zmyslu, z ktorej čerpáme poznanie Boha. Boh existuje ako večná osobnosť a stvorenie je presahom božskej lásky, ktorá sa nedokázala udržať. Ľudská duša, ľudský intelekt alebo duch, duch vesmíru a živly alebo hmota sú štyri stupne tohto božského vyžarovania, pričom človek je bezprostredným odrazom Boha a príroda zasa odrazom človeka. Človek však klesol zo svojho vysokého stavu a hmota je jedným z dôsledkov jeho pádu. Ale božská láska, spojená s ľudstvom v Kristovi, vykoná konečnú reintegráciu.

## Vplyv na súčasnosť
Obdivovatelia jeho diela vytvorili už v 18. storočí skupiny Priateľov Saint-Martina, ktoré sa neskôr stali známymi ako Martinisti.

## Bibliografia
* 1775: *Des Erreurs et de la Vérité* (O omyloch a Pravde)
* 1782: *Tableau naturel des rapports qui unissent Dieu, l'Homme et l'Univers* (Prirodzený obraz vzťahov medzi Bohom, človekom a vesmírom), vyd. Malvern, česky 2016
* 17891803: *Mon portrait historique et philosophique*, (Môj historický a filozofický portrét)
* 1790: *L'Homme de Désir*, (Človek túžby)
* 1792: *Le Nouvel Homme*, (Nový človek, Povinné čítanie, dobrý úvod do diela neznámeho filozofa)
* 1792: *Ecce Homo* (Hľa človek)
* 1795: *Lettre à un ami, ou Considérations philosophiques et religieuses sur la révolution française* (List priateľovi alebo filozofické a náboženské úvahy o Francúzskej revolúcii)
* 1797: *Éclair sur l'association humaine*, (Blesk na ľudské združenie)
* 1799: *Le Crocodile, ou la guerre du Bien et du Mal* (Krokodíl alebo vojna dobra a zla)
* 1799: *L'Esprit des choses ou Coup d'œil philosophique sur la nature des êtres et sur l'objet de leur existence* (Duch vecí alebo Filozofický pohľad na podstatu bytostí a predmet ich existencie)
* 1802: *Le Ministère de l'Homme-Esprit*, (Služba duchovného človeka), vyd. Vodnář, edice Bibliotheca Horev, česky (2022)

**Preklady Jacoba Böhma**
* 1802: *Les Trois Principes de l'Essence divine, ou de l'engendrement éternel sans origine*, (preklad Jacob Böhme, Tri princípy božskej podstaty, alebo večného vzniku bez pôvodu)
* 1807: *Quarante questions sur l'Origine, l'Essence, l'Être et la Propriété de l'Âme, et sur ce qu'elle est d'éternité en éternité, Bibliotheca Esoterica,* (preklad Jacob Böhme, Štyridsať otázok o pôvode, podstate, bytí a vlastnostiach duše a o tom, čo je od večnosti do večnosti)
* 1809: *De la Triple Vie de l'Homme, selon le Mystère des Trois Principes de la Manifestation divine*, (preklad Jacob Böhme, O trojitom živote človeka podľa tajomstva troch princípov božského prejavu)

**Vydané diela po smrti Saint-Martina**
* 1807: *Le Temple du coeur: Oeuvres posthumes* (Chrám srdca: posmrtné diela)
* 1843: *Les Nombres* (Čísla)
* 1862: *La Correspondance Inédite De L.C. De Saint-Martin ... Et Kirchberger, Baron De Liebistorf* (Teosofická korešponencia medzi Saint-Martin a baron Kirchberger z rokov 1792 – 1797)
* 1991: *Mon livre vert* (Moja zelená kniha)
* ?: *Dix Prières* (10 modlidieb)

## Referencie

## Literatúra
* 
* 

## Iné projekty

## Externé odkazy
* Lous-Claude de Saint-Martin Martinismus od počiatku do súčasnosti – video na youtube

Kategória:Francúzski filozofi
Kategória:Francúzski spisovatelia
Kategória:Francúzski okultisti
Kategória:Kresťanskí mystici
Kategória:Osobnosti z Centre-Val de Loire
Kategória:Filozofi 18. storočia
Kategória:Filozofi 19. storočia
Kategória:Martinizmus