Pracovné a sústreďovacie tábory na Slovensku v rokoch 1945 – 1948

[náhľad|Pohľad na budovu [ilavská väznica|ilavskej väznice z roku 1905. Od marca 1948 tu sídlil pracovný útvar neskôr pretransformovaný na tábor nútených prác.]]

**Pracovné a sústreďovacie tábory na Slovensku v rokoch 19451948** bola sústava táborov zriadených na Slovensku počas trvania tretej česko-slovenskej republiky. Tábory boli zriadené na základe nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR z 23. augusta 1945 Povereníctvom SNR pre veci vnútorné na dobu dvoch rokov. Do táborov boli sústreďované nielen osoby odsúdené súdom na trest na slobode v osobitných pracovných útvaroch, ale aj bez rozhodnutia súdu osoby, *„ktoré svojou činnosťou ohrozujú výstavbu štátu v duchu ľudovodemokratickom, verejnú bezpečnosť, verejný pokoj a verejný poriadok, verejné zásobovanie ... ako aj osoby, ktoré prejavujú zmýšľanie štátu nepriateľské alebo na také zmýšľanie iné osoby povzbudzujú, prípadne osoby, ktoré sa vyhýbajú práci.“*
 
Prvé tábory boli zakladané okresnými národnými výbormi už v apríli 1945. Osoby, označené ako fašisti a nepriatelia rodiaceho sa autoritatívneho režimu ľavicového typu, boli sústreďované bez súdu v miestnych budovách s väčšou kapacitou, ako kasárňach, kaštieľoch, barakoch stavebných firiem, ale aj v budovách pracovných táborov a stredísk z minulého režimu. V septembri 1945 sa v 64 táboroch sa nachádzalo 26&nbsp;296 osôb10&nbsp;317 mužov, 10&nbsp;085 žien a 5&nbsp;894 maloletých do 16 rokov K najväčším patrili tábor v Novákoch (4&nbsp;510 osôb); tábor v Petržalke (4&nbsp;329 osôb); tábor v Hornej Štubni (2&nbsp;480 osôb); tábor na bratislavskej Patrónke (1&nbsp;718 osôb); v kremnických Piargoch (1&nbsp;462 osôb); tábor v Gelnici (1&nbsp;317 osôb) a tábor v Poprade, kde sa nachádzalo 953 osôb. Z národnostného hľadiska sa sústreďovanie do táborov dotklo najmä osôb nemeckej národnosti, ktoré mali na základe záverov Postupimskej konferencie odsunúť z Československa, v menšej miere príslušníkov maďarskej menšiny. Podmienky v táboroch boli najmä spočiatku katastrofálne a len postupne sa normalizovali.

Rozhodujúcim pre ďalšiu existenciu táborov sa okrem odsunu Nemcov, čím tábory stratili veľkú časť zaradencov, stal článok Daniela Kmeťa *Koncentrační tábory na Slovensku*, ktorý 8. mája 1947 uverejnil časopis Svobodný zítřek. Ten informoval českú verejnosť o existencii pracovných táborov na Slovensku, pričom nariadenie o ich zriadení charakterizoval ako *„nezákonne kodifikované gestapáctvo"*. Po vyvolanom ohlase nebolo nariadenie SNR č. 105/1945 Zb. predĺžené. Povereníctvo vnútra preto postupne do 15. augusta 1947 zrušilo pracovné tábory zriadené na základe nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR (až na tábor Ústie nad Oravou) a z táborov prepúšťalo osoby do nich zaradené bez súdneho rozhodnutia.

## História táborov
Vznik táborov súvisel so situáciou na Slovensku na konci 2. svetovej vojny, kedy na jednej strane infraštruktúra a hospodárstvo Slovenska bolo zničené vojnovými udalosťami a na druhej strane v spoločnosti rezonoval silný pocit potreby odplaty za vojnou spôsobené škody, materiálne aj ľudské. Štátni úradníci vyzývali, aby sa do rekonštrukčných prác „zainteresoval celý národ". Zväz protifašistických politických väzňov a Zväz partizánov na Slovensku požadovali, aby *„verejný život bol urýchlene a nekompromisne očistený od ľudí, ktorí pošpinili svoje ruky spoluprácou s fašistickým režimom... (a)... aby čierni obchodníci boli prísne potrestaní a daní do pracovných táborov"*. Vina sa kládla príslušníkom nemeckej a maďarskej menšiny, ako aj československým občanom, ktorí kolaborovali s nacistickým režimom a režimom Slovenskej republiky. Tí mali byť okrem iného internovaní v táboroch a podieľať sa na rekonštrukčných prácach.

### Vznik myšlienky obnovenia táborov
Zámer využiť na prácu internované osoby vo veku 18 až 45 rokov z radov členov Deutsche Partei, príslušníkov jeho polovojenskej zložky Freiwillige Schutzstaffel, ako aj osôb, ktoré narukovali do Waffen-SS, bol deklarovaný už v návrhu Šrobárovej odbojovej skupiny z júla 1943. Počas Slovenského národného povstania na základe nariadení Povereníctva pre veci vnútorné z 8., resp. 21. septembra 1944 bolo v provizórnych zaisťovacích táboroch v Hronseku, Podbrezovej a Vlkanovej internovaných okolo 2&nbsp;500 až 3&nbsp;000 osôb nemeckej národnosti, ktoré boli nasadené na stavbu protitankových prekážok a zákopov či na výstavbu letiska Rohozná pri Brezne.

Zriadenie táborov pre *„politicky sa neprevinilších"* ľudí, ktorí sa vyhýbajú pracovnej povinnosti, a tábory pre *„politicky nespoľahlivých, alebo priamo s minulým režimom kolaborujúcich, u ktorých sa nedá predpokladať lojálnosť s režimom terajším"* požadoval 5. apríla 1945 listom prednosta 2. (bezpečnostného a spravodajského) oddelenia Národnej bezpečnosti v Košiciach Jozef V. Miller. 

Konkrétne opatrenia sa začali realizovať po prijatí Košického vládneho programu, ktorý oficiálne prezentoval zámery československej vlády voči nemeckej a maďarskej  menšine a kolaborantom. Prípis prezidiálneho odboru z 10. apríla 1945 požadoval mobilizovanie práceschopného obyvateľstva nemeckej a maďarskej národnosti v pracovných táboroch
25. apríla 1945 predložilo Povereníctvo pre veci vnútorné na základe poverenia Predsedníctva SNR návrh na pracovnú mobilizáciu občanov nemeckej a maďarskej menšiny. Práceschopní Nemci a Maďari mali byť zaraďovaní do pracovných útvarov na základe vojenskej mobilizácie, stanovenej všeobecne planým zákonom č. 131/1936 Zb. z. a n. o obrane štátu, kde však Povereníctvo pre veci vnútorné navrhlo povolať výlučne Nemcov a Maďarov narodených v rokoch 1895 až 1927. Zaradené osoby mali byť v riadnom pracovnom pomere a mal im za prácu prislúchať plat, z ktorého by boli hradené výdavky spojené s ubytovaním a stravovaním. Zamestnávateľ mal mať na starosti ubytovanie a stravovanie zaradencov, mal viesť evidenciu pridelených osôb a prípadné zmeny (napr. úteky) hlásiť Povereníctvu vnútra. Návrh Povereníctva vnútra rozlišoval medzi občanmi nemeckej a maďarskej národnosti, ktorí sa „previnili proti štátu a národu" a mali byť internovaní v pracovných táboroch, a tých, ktorí sa „nezúčastnili na vojne" a mali byť po zaradení do pracovného útvaru poskytnutí na prácu rôznym zamestnávateľom. 

### Nariadenie 105/1945 Slovenskej národnej rady zo dňa 23, augusta 1945 o zriadení pracovných táborov
Prvý oficiálny návrh nariadenia Slovenskej národnej rady o zriadení pracovných táborov predložil povereník pre veci vnútorné Gustáv Husák ešte v Košiciach 30. apríla 1945. Jeho príloha obsahovala stručný popis židovských pracovných táborov a niektorých táborov pre tzv. asociálov z obdobia Slovenskej republiky vrátane počtu osôb, ktoré je možné v danom tábore umiestniť. Pomerne jednoduchú osnovu návrhu tvorilo len šesť paragrafov. Pracovné tábory mali slúžiť na internovanie *„príslušníkov nemeckej, maďarskej a akejkoľvek inej národnosti, ktorí mali nejakú spojitosť s nacistickými a fašistickými organizáciami, ich aparátom a s ich ozbrojenými a teroristickými formáciami, všetkých vojnových previnilcov, zradcov, kolaborantov, živlov fašistických a profašistických, ktorí v kritických udalostiach rokov 1938 a 1939 a v čase nemeckej, maďarskej okupácie a ľudáckeho režimu prejavily voči štátu a národu vierolomnosť, preukázaly nespoľahlivosť a zbabelosť"*. Tábory mali spadať pod Povereníctvo pre veci vnútorné. Návrh vytváral priestor na internáciu veľkého počtu občanov,  neriešil otázku pracovného nasadenia a dĺžky internácie, neriešil inštitúciu zodpovednú za zaraďovanie osôb do táborov. ďalším relevantným otázkam. Riešil však legalizáciu spontánne zakladaných táborov, nakoľko viaceré tábory, v ktorých boli internovaní najmä príslušníci nemeckej menšiny, totiž vznikli už v apríli 1945.

Dôvodová správa zdôrazňovala internáciu Nemcov a Maďarov nakoľko *„títo, až na malé výnimky, ukázali sa nepriateľmi štátu a slovanstva"*. V prípade rodinných príslušníkov sa dávala možnosť posúdenia spoluviny a upustenia od zaradenia, mala však platiť zásada internovania celej rodiny, pričom deti do 14 rokov, *„u ktorých sa nepredpokladá vedomá spoluúčasť na tvorení fašizujúceho ovzdušia"* mali byť dané do výchovných ústavov. Tábory mali byť ohraničené a strážené. Internované osoby mali vykonávať „všeužitočné práce". Počiatočné náklady, ako aj prípadné schodky v hospodárení sa mali hradiť z Fondu na udržovanie pracovných táborov. Tento počiatočný návrh však bol výrazne  prepracovaný a doplnený napr. na základe pripomienok veliteľa Národnej bezpečnosti plk. Vladimíra Bodického riešiaceho praktické otázky fungovania táborov. Neboli však schválené pripomienky Štefana Kočvaru, poslanca Demokratickej strany, namietajúceho široký zásah do osobných slobôd. Schválené znenie nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR z 23. augusta 1945 splnomocnilo Povereníctvo SNR pre veci vnútorné zriaďovať na území Slovenska pracovné tábory a zaradiť do nich osoby:

Osoby uvedené v písm. b/ a d/ § 2 nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR boli do tábora zaraďované na maximálne dva roky, osoby uvedené v bode c/ spomínaného nariadenia boli zaraďované na dobu neurčitú. Rozhodnutie osobitnej komisie a prípadné trestné stíhanie tej istej osoby sa vzájomne neovplyvňovali. V praxi to znamenalo, že jednu osobu bolo možné za činnosť vyjadrenú v písm. b/ a d/ § 2 nariadenia o zriadení pracovných táborov odsúdiť na väzenie a zároveň zaradiť do pracovného tábora nezávisle od seba. Možnosť paralelne trestať súdom a mimosúdnou cestou bola zdôvodňovaná potrebou rýchlejšieho vyrovnania sa s osobami páchajúcimi spoločensky obzvlášť nebezpečné činy.

### Prevádzka táborov máj 1945apríl 1947
Prvé tábory boli zakladané okresnými národnými výbormi už v apríli 1945. Osoby, označené ako fašisti a nepriatelia rodiaceho sa autoritatívneho režimu ľavicového typu, boli sústreďované v budovách s väčšou kapacitou, kasárňach, kaštieľoch, barakoch stavebných firiem, ale aj v budovách pracovných táborov a stredísk z minulého režimu. 8. apríla 1945 vznikol tábor v Petržalke, 15. apríla tábor v Grinave, 20. apríla v Kremnici, 22. apríla v Želiezovciach, 24. apríla v Leopoldove, 25. apríla v Novákoch a v apríli 1945 aj tábor na košickom letisku. Od 1. mája fungoval tábor na bratislavskej Patrónke, od 3. mája vo Veľkých Kapušanoch, od 10. mája v Nových Zámkoch, 11. mája v Lučenci, 14. mája v Trebišove, 23. mája tábor Kežmarok-Priadelňa a 29. mája aj tábor v Kežmarskom hrade.

Štátna moc zaistila v desiatkach táborov postupne značný počet osôb. Životné podmienky v táboroch  boli katastrofálne. Budovy sa nachádzali v dezolátnom stave, neboli dostatočne vybavené ani tým najnutnejším zariadením. Zdravotná služba nebola organizovaná. Zásobovanie bolo nedostatočné a nepravidelné, takže väčšina zaistených osôb sa stravovala z vlastných zásob, prípadne jedlom od obyvateľov susedných obcí. Zaistené osoby boli internované v táboroch len v jednom oblečení, bez prikrývok a ďalších potrieb. Úmrtnosť detí a starších ľudí bola vysoká aj vďaka šíriacim sa epidémiam. Evidencia zaistencov sa neviedla. Zlá situácia v táboroch, ako aj pripravované nariadenie požadovali zverenie agendy táborov na celoslovenskej úrovni s príslušnými kompetenciami. 

Rozkazom hlavného veliteľa Národnej bezpečnosti (NB) z 27. júna 1945 bolo sformované 6. oddelenie NB, ktoré prevzalo správu, riadenie a organizáciu bezpečnostnej služby v pracovných táboroch. Jeho prednostom sa stal hlavný komisár Ján Krajmer. Hlavný dohľad nad tábormi aj naďalej zabezpečovalo Povereníctvo pre veci vnútorné ako orgán štátnej správy. Nové 6. oddelenie Hlavného veliteľstva NB sa zameralo na zistenie počtu a umiestnenia pracovných táborov, počtu internovaných osôb a zlepšenie životných podmienok v táboroch.

Podľa hlásenia sa 6. oddelenia sa v septembri 1945 v 64 táboroch sa nachádzalo 26&nbsp;296 osôb10&nbsp;317 mužov, 10&nbsp;085 žien a 5&nbsp;894 maloletých do 16 rokov K najväčším patrili tábor v Novákoch (4&nbsp;510 osôb); tábor v Petržalke (4&nbsp;329 osôb); tábor v Hornej Štubni (2&nbsp;480 osôb); tábor na bratislavskej Patrónke (1&nbsp;718 osôb); v kremnických Piargoch (1&nbsp;462 osôb); tábor v Gelnici (1&nbsp;317 osôb) a tábor v Poprade, kde sa nachádzalo 953 osôb. Z národnostného hľadiska sa sústreďovanie do táborov dotklo najmä osôb nemeckej národnosti, ktoré mali na základe záverov Postupimskej konferencie odsunúť z Československa, v menšej miere príslušníkov maďarskej menšiny. 

Prednosta 6. oddelenia NB Ján Krajmer postupne vydával nariadenia o rekonštrukcii budov, o zabezpečení najpotrebnejšieho zariadenia, o organizovaní strážnej a zdravotnej služby, o zaopatrení výhrevných telies a paliva. Zároveň na okresných národných výboroch zdôrazňoval povinnosť zabezpečiť stravovanie zaistencov. Od augusta bola zavedená evidencia zaradencov a príslušníkov strážnej služby.

Rozhodnutím prezídia Povereníctva pre veci vnútorné z 19. októbra 1945 vznikol V. odbor povereníctva, ktorý prevzal agendu pracovných táborov a personál 6. oddelenia Hlavného veliteľstva NB. Prednosta odboru, súdny radca Imrich Skarba pokračoval v zavádzaní poriadku a postupne odstraňoval nazhromaždené nedostatky. Od januára 1946 predkladali správy táborov tzv. ranné hlásenia, ktoré zhŕňali údaje o bezpečnostnej službe, zamestnaní zaradených osôb, počte stravovaných a druhu stravy, počte chorých a zomrelých, o prípadných neprístojnostiach, zvláštnych udalostiach a závažnejších nedostatkoch. Odbor v januári 1946 vydal aj smernice o hygienických pomeroch v zajateckých táboroch z hľadiska medzinárodného práva, ktoré mu poskytol Štátny zdravotno-sociálny ústav v Bratislave.

V októbri 1945 V. odbor vykonal prípravné práce na vytvorenie pracovných táborov podľa nariadenia č. 105 a začiatkom novembra vydal výnosy o zriadení piatich pracovných táborov k 15. novembru 1945. Išlo o tri doterajšie sústreďovacie táborySvätý Jur (zaradenci pracovali zaradenci na regulácii rieky Šúr), Nitrianska Streda (zaradenci pracovali na regulácii rieky Nitra) a Ústie nad Oravou (výstavba Oravskej priehrady), ako aj dva nové táboryKrásna nad Hornádom (poľnohospodárske práce) a Táloš (tu pracovali ženy v priemysle a pri poľnohospodárskych prácach). Už 25. novembra však tálošský tábor premiestnili do kaštieľa v obci Nebojsa (okr. Galanta). 

Začiatkom decembra 1945 vznikol pracovný tábor v Novákoch, 7. decembra tábor pre 100 osôb v Megovej Doline (okr. Nová Baňa), 14. decembra tábor v Cajle, deň nato tábor pre 200 osôb v Hornej Štubni v budove bývalej nemeckej vodcovskej školy, a 20. decembra aj tábor pre 200 osôb v Moravskom Sv. Jáne, umiestnený v miestnom kaštieli. Zvažované bolo zriadenie tábora v Jakubove s kapacitou 1&nbsp;200 osôb na práce na regulácii rieky Moravy; tábor v Bratislave na Trnavskej ceste, kde vojenské baraky mali kapacitu až 5&nbsp;000 osôb a využiť ich pri prácach v meste, tábor v Humennom pre 250 osôb a tábor pri textilných závodoch v Ružomberku.

Začiatkom roku 1946 sa v deviatich pracovných táboroch vytvorených podľa nariadenia 105 okrem nováckeho tábora nachádzalo 734 osôb, z toho 629 mužov, 73 žien a 32 detí do 20 rokov. Z národnostného hľadiska išlo prevažne o Nemcov (499), za nimi nasledovali Slováci (145) a napokon Maďari (83). Z nich pracovalo 368 mužov a 20 žien, t. j. 53 %. Strážnu službu zabezpečovalo 22 príslušníkov NB a 28 civilných osôb.

Celkovo existovalo na Slovensku k 1. januáru 1946 46 táborov, v ktorých bolo zaradených, resp. sústredených 21&nbsp;085 osôb, z toho 7&nbsp;007 mužov, 7&nbsp;576 žien a 6&nbsp;502 detí. Pracovalo len 35 % dospelých (3&nbsp;426 mužov a 1&nbsp;698 žien). V t8boroch bolo 1&nbsp;157 Slovákov, 1&nbsp;977 Maďarov a 17&nbsp;825 Nemcov. Strážnu službu vykonávalo 194 príslušníkov NB, 76 civilov a 7 vojakov. Najväčším bol tábor v Novákoch, kde sa nachádzalo 5 078 osôb (1&nbsp;083 mužov, 1&nbsp;790 žien a 2&nbsp;205 detí), z toho až 4&nbsp;902 Nemcov. K ďalším väčším táborom patrili bratislavské tábory v Petržalke (3&nbsp;369 osôb), na Trnavskej ceste (1&nbsp;342 osôb) a na Patrónke (1&nbsp;146 osôb), v Novej Lehote (1&nbsp;477 osôb), v Handlovej (986 osôb), na Kežmarskom hrade (780 osôb) a v Matejovciach pri Poprade (715).

K zmenám dochádzalo na jar 1946. Začiatkom februára 1946 sa tábor v Krásnej nad Hornádom presťahoval do obce Slanec. T8bor v Krupine sa stal pracovným táborom. Zanikol tábor v obci Nebojsa. a v marci zanikol aj novácky pracovný tábor, jeho zaradencov premiestnili do Ústia nad Oravou. V polovici apríla 1946 bol zrušený  pracovný tábor v Nitrianskej Strede, naopak, začiatkom mája 1946 zriadilo nový pracovný tábor v Tichej Doline. Začiatkom júna 1946 potom zanikol aj tábor v Moravskom Sv. Jáne.

### Odsun Nemcov
Sústreďovanie do táborov dotklo najviac osôb nemeckej národnosti, ktoré mali na základe záverov Postupimskej konferencie odsunúť z Československa. Odsun Nemcov malo zabezpečiť novovytvorené vnútorné 5. (odsunové) oddelenie V. odboru Povereníctva pre veci vnútorné, ktoré vzniklo v marci 1946. Jeho prednostom sa stal hlavný komisár verejnej správy vnútornej Štefan Jakubík. Oddelenie zodpovedalo za sústreďovanie osôb určených na odsun, organizáciu transportov, materiálne vybavenie, naloženie osôb a materiálu do transportu, vrátane ich odovzdania veliteľovi transportu, viedlo evidenciu odsunutých osôb a písomný materiál o odsune.
V súvislosti s organizovaním prvých transportov zriadil prednosta oddelenia štyri odsunové tábory, v ktorých sa postupne sústreďovali osoby nemeckej národnosti určené na odsun zo Slovenska. V polovici apríla 1946 vznikol v Poprade odsunový tábor pre severovýchodnú oblasť a začiatkom mája 1946 v Krompachoch odsunový tábor pre juhovýchodnú oblasť. Tento však bol už o mesiac neskôr z dôvodu *„väčšej priestrannosti a lepších hygienických pomerov a možností"* preložený do košických kasární Slobody. Pre stredné Slovensko fungoval ako odsunový tábor v Novákoch a pre západné Slovensko tábor v petržalských Kopčanoch. Práve z Kopčian odišiel 30. apríla 1946 prvý transport. Do polovice septembra odišlo z Petržalky ďalších päť transportov s 7&nbsp;207 osobami. Najväčší počet transportov vypravili z nováckeho tábora. Od 12. mája do polovice októbra 1946 odtiaľto v 16 transportoch odsunuli 19&nbsp;291 osôb. Z Popradu odišlo od 24. júna do polovice septembra 1946 päť transportov so 6&nbsp;001 osobami. Vzápätí po odsune osôb nemeckej národnosti sa jednotlivé odsunové tábory postupne rušili, resp. zlučovali. Do roku 1948 odišlo z odsunových táborov 27 riadnych a 12 čiastkových transportov. Do Nemecka z nich úrady odsunuli 32&nbsp;546 osôb nemeckej národnosti.
Od zriadenia sústreďovacích táborov do konca roku 1947 utieklo z táborov 2&nbsp;152 osôb nemeckej národnosti.

### Maďarská menšina, Juhoslovania, občania Sovietskeho zväzu
Maďarskej menšiny sa internácia v sústreďovacích táboroch sa nedotkla v takej miere ako občanov
nemeckej národnosti. Začiatkom roku 1946 sa v táboroch nachádzalo 1&nbsp;977 osôb maďarskej národnosti, z toho 83 zaradencov. Väčšinu z nich však len evidovali v petržalskom tábore pre Maďarov (v januári 1946 celkovo 1&nbsp;505 osôb). Boli ubytovaní v súkromných domoch v Petržalke, odkiaľ asi dve stovky z nich dochádzali do prikázanej práce. V súvislosti s dohodou o výmene obyvateľstva medzi Československom a Maďarskom z 28. februára 1946 vydalo Povereníctvo vnútra v polovici júna 1946 výnos, podľa ktorého mali byť do sústreďovacieho tábora v Seredi v kasárňach bývalého ženijného pluku 3 sústredené všetky osoby maďarskej národnosti, vrátane rodinných príslušníkov, ktoré ľudové súdy odsúdili na základe § 14 nariadenia č. 33/1945 Zb. n. SNR. Osoby odsúdené podľa § 5 citovaného nariadenia mali zostať v pôvodných táboroch. Osoby maďarskej národnosti zaradené do táborov na základe uvedených paragrafov mali byť v budúcnosti umiestnené v táboroch vo Svätom Jure, Ústí nad Oravou (a v detašovanom oddieli v Slanici) a v Krupine. Osoby maďarskej národnosti, ktoré vyhlásili, že budú bývať v inej obci ako v Bratislave a Košiciach, mohlo PV z táborov prepustiť.
V apríli 1946 zriadilo Povereníctvo vnútra v bratislavskom tábore na Trnavskej ceste stredisko pre odsun Juhoslovanov. Ich stráženie zabezpečovala juhoslovanská vojenská stráž. Osoby ukrajinskej národnosti sa od augusta do novembra 1946 sústreďovali v záchytnom tábore v Strážskom, neskôr v repatriačnom stredisku na bratislavskej Patrónke. Občanov Sovietskeho zväzu internovali od 30. septembra 1946 v tábore na bratislavskej Patrónke, ktorý spravovalo Povereníctvo sociálnej starostlivosti spolu so sovietskymi bezpečnostnými orgánmi.

Koncom októbra 1946 po zastavení odsunu osôb nemeckej národnosti evidovalo Povereníctvo vnútra v táboroch 5&nbsp;962 osôb, 2&nbsp;862 mužov, 1&nbsp;737 žien a 1&nbsp;363 detí, išlo najmä o Nemcov (4&nbsp;241), Slovákov (960) a Maďarov (666). 

Začiatkom jesene 1946 bolo v prevádzke osem pracovných táborov. V polovici septembra 1946 zriadilo Povereníctvo vnútra pracovný tábor pre tzv. asociálov v Kraľovanoch, kde zaradenci pracovali na regulácii Váhu a stavbe tunela. Koncom októbra, zanikli pracovné tábory v Cajle-Polesí, Megovej Doline a Slanci. Zaradencov z nich presunuli na stavbu Oravskej priehrady. Začiatkom decembra 1946 Povereníctvo vnútra z hospodárskych a pracovných dôvodov presunulo tábor v Tichej Doline na zimné obdobie do Ľubochne. V dôsledku zrušenia troch pracovných táborov bolo v novembri 1946 upravené zaraďovanie osôb do táborov. Mužov maďarskej národnosti zaraďovali do tábora vo Svätom Jure, ostatných práceschopných mužov (okrem osôb nemeckej národnosti) do tábora v Svätom Jure alebo Ústí nad Oravou a trvale práceneschopných do tábora v Krupine. Nemcov zaraďovali len do nováckeho tábora a ženy do tábora v Krupine. 

K 1. januáru 1947 bol v rámci organizačných zmien na Povereníctve vnútra V. odbor prečíslovaný na VIII. odbor. Jeho pracovná náplň však zostala bez zmeny. Prednostom odboru zostal aj naďalej súdny radca Imrich Skarba. Odbor spravoval začiatkom roku 1947 šesť pracovných a dva sústreďovacie tábory. V pracovných táboroch evidovali 1&nbsp;054 mužov, 28 žien a 26 detí. V táboroch sa skutočne nachádzalo 911 osôb a z nich 716 pracovalo. Zmenilo sa aj národnostné zloženie osadenstva táborov. Znížil sa počet osôb nemeckej národnosti, ktoré postupne premiestňovali do sústreďovacích táborov, štvornásobne vzrástol počet osôb slovenskej a takmer šesťnásobne počet osôb maďarskej národnosti. Povereníctvo vnútra zrušilo počas roka 35 sústreďovacích táborov a počet sústredených osôb klesol najmä pre odsun osôb nemeckej národnosti takmer desaťnásobne, z 20&nbsp;351 na 2&nbsp;145 osôb. Nevyužité kapacity táborov spolu s ukončením stavebných a sezónnych prác viedli k ďalšiemu rušeniu táborov. V období ukončenia dvojročnej platnosti nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR sa v táboroch nachádzalo 654 osôb337 osôb zaradili do tábora ľudové a policajné trestné súdy (písm. a/), 35 osôb dopravili do táborov na základe rozkazu hlavného veliteľa NB z 12. augusta 1946, resp. rozhodnutia osobitnej komisie Povereníctva vnútra (písm. b/ a d/) a 282 tzv. asociálov. 

### Právne vákuum
Platnosť nariadenia o pracovných táboroch bola stanovená od 1. mája 1945 na obdobie dvoch rokov, čím začiatkom mája 1947 prestal existovať právny dôvod na izoláciu osôb v pracovných táboroch. Prezídium Povereníctva vnútra v novembri 1946 vypracovalo návrh nariadenia, ktorý dopĺňal nariadenie 105/1945 o zriadení pracovných táborov. Navrhovalo doplniť § 2 o písm. e/, podľa ktorého by sa do táborov zaraďovali aj osoby potrestané pre neoprávnené prekročenie štátnych hraníc a súčasne pre nedovolený vývoz, dovoz alebo dopravu predmetov cez štátne hranice. Predloženie návrhu zdôvodňovalo potrebou izolovať osoby, ktoré bez povolenia prechádzajú cez štátne hranice a poškodzujú štátne záujmy nepriaznivou propagandou, spravodajskou činnosťou a priekupníctvom.

Povereníctvo vnútra 23. novembra 1946 zaslalo návrh na pripomienkovanie legislatívnemu zboru. Upravený návrh si následne na schôdzi konanej 7. januára 1947 osvojil Úrad Predsedníctva Zboru povereníkov. Súhlas s predloženým návrhom vyslovilo 21. januára 1947 aj Predsedníctvo SNR. Právny výbor prerokoval návrh na svojej schôdzi 28. januára 1947 a odporučil plénu SNR schváliť ho v podobe predloženej Zborom povereníkov. Úrad Predsedníctva SNR následne zaslal schválený návrh vláde ČSR, aby o ňom podľa I. článku tretej pražskej dohody rozhodla. Československá vláda sa návrhom zaoberala 25. februára 1947 a uzniesla sa, že *„nesouhlasí s tím, aby SNR tuto osnovu dále projednávala"*, pretože upravuje otázky celoštátnej povahy. 

Povereníctvo vnútra nakoniec návrh ako bezpredmetný stiahlo z legislatívneho procesu a vypracovalo nový návrh, ktorý okrem iného obsahoval ustanovenie o predĺžení platnosti nariadenia o zriadení pracovných táborov do 30. apríla 1949. Na schôdzi 11. apríla 1947 si ho ale Zbor povereníkov neosvojil.

Tretí návrh, ktorý predseda Zboru povereníkov Gustáv Husák obratom zaslal Predsedníctvu SNR, obsahoval jediné ustanovenie o predĺžení platnosti nariadenia do 1. mája 1948. Predsedníctvo SNR 23. apríla 1947 vyslovilo s návrhom súhlas a pridelilo ho na prerokovanie právnemu výboru. Ten návrh 6. mája 1947 bez pripomienok schválil v predloženom znení. Podľa bežného postupu mal byť návrh následne predložený vláde ČSR. Na základe telefonického príkazu predsedu SNR Jozefa Lettricha z 10. mája 1947 bol však napokon vrátený Predsedníctvu SNR. Nariadenie o zriadení pracovných táborov malo totiž pomerne veľa odporcov. Kritizovala Demokratická strana, pražská vláda, ale aj širšia verejnosť. Poslanec Štefan Kočvara na 29. schôdzi Dočasného Národného zhromaždenia republiky Československej v apríli 1946 uviedol, že *„pojmová šírka, nepresnosť, a doterajšia neujasnenosť niektorých termínov je takého rázu, že Povereníctvo vnútra, poťažne jeho príslušný orgán je tu absolútnym pánom nad osobnou slobodou každého občana na Slovensku bez toho, že by tento mal zákonom zaručenú možnosť obrany a obhajoby proti insinuáciám, krivým obvineniam, pomstychtivému udavačstvu a podobne".* Zdôraznil, že obmedzovanie osobnej slobody bez právoplatného súdneho rozhodnutia je nedemokratické a zaváňa fašistickými metódami. Prijatie nariadenia 105/1945 bolo podľa jeho slov obhájiteľné len nekonsolidovanosťou pomerov v tomto období. Československá vláda poukazovala na skutočnosť, že prijatím nariadenia o pracovných táboroch porušila Slovenská národná rada prvú pražskú dohodu z 2. júna 1945, podľa ktorej patrila otázka občianskych práv a slobôd výlučne do kompetencie Národného zhromaždenia. Kritizovala aj to, že nariadenie je v rozpore s Ústavnou listinou Československej republiky, keďže upiera slovenským občanom právo na obhajobu a právneho zástupcu.

Verejnosť na Slovensku prijímala tábory opatrne. Slovné spojenie pracovný tábor vyvolávalo reminiscencie na 2. svetovú vojnu a najmä bezprostredne po skončení vojnového konfliktu bolo spájané s nacistickými koncentračnými tábormi, ktorých hrôzy boli práve zverejňované v tlači. Podobná právna norma navyše v Čechách a na Morave neexistovala, hoci problematiku nútenej práce tu upravovalo viacero administratívnych predpisov a nariadení. Dekrét prezidenta republiky č. 88/1945 Zb., ktorý zaviedol všeobecnú pracovnú povinnosť pre mužov vo veku 16 až 55 rokov a pre ženy vo veku 18 až 45 rokov. Koncom októbra 1945 zaviedol dekrét prezidenta republiky č. 126 /1945 Zb. zvláštne nútené pracovné oddiely pre odsúdencov ľudovými súdmi. Na Slovensku boli však postihy tvrdšie ako v Čechách, až na nemeckú menšinu, ktorá bola v Čechách a na Morave už v júni 1945 vysídlená alebo zaradená do táborov.

Rozhodujúcim pre ďalšiu existenciu táborov sa stal článok Daniela Kmeťa „Koncentrační tábory na Slovensku“ uverejnený 8. mája 1947 v časopise Svobodný zítřek. Článok informoval českú verejnosť o existencii pracovných táborov na Slovensku, pričom nariadenie o ich zriadení charakterizoval ako *„nezákonne kodifikované gestapáctvo"*. V článku sa uvádzalo, že na Slovensku sú koncentračné tábory, v ktorých je možné internovať občanov bez riadneho súdneho rozsudku; o ich zaradení rozhoduje zvláštna komisia vymenovaná povereníkom vnútra, ktorá môže *„tajným řízením udělat z každého obyvatele Slovenska zařazenca PT"*. Ohlas článku spôsobil, že sa Predsedníctvo SNR rozhodlo nepredložiť návrh na predĺženie platnosti nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR do pléna SNR a 20. mája 1947 sa uznieslo zaujať stanovisko až po prerokovaní ďalšieho postupu s povereníkmi vnútra a spravodlivosti.

V Zbore povereníkov došlo k sporu medzi povereníkom vnútra Mikulášom Ferjenčíkom presadzujúcim predĺženie platnosti nariadenia o táboroch (*„verejná správa vnútorná by stratila účinný prostriedok na stíhanie nežiadúcich živlov"*) a povereníkom spravodlivosti Ivanom Štefánikom, ktorý navrhoval nepredlžovať platnosť nariadenia o zriadení pracovných táborov. Podľa jeho názoru bolo zaraďovanie osôb do táborov bez rozhodnutia súdu v rozpore s ústavou. Navrhoval internovať osoby na základe rozhodnutí riadnych a administratívnych súdov v donucovacích pracovniach, ktoré spravovalo ministerstvo spravodlivosti podľa zákonného článku XXI/1913 a ministerského nariadenia č. 16 000/1916 I. M.

Legislatívny proces pokračoval. Právny výbor informoval Predsedníctvo SNR, že otázku pracovných táborov treba riešiť novelou vykonávacieho nariadenia č. 55/1945 Zb. n. Predsedníctvo SNR na svojom zasadnutí 14. novembra 1947 vzalo na vedomie referát legislatívneho odboru a uznesenie právneho výboru a súhlasilo, aby sa návrh Povereníctva spravodlivosti zaslal Zboru povereníkov na schválenie. Archívne dokumenty, ktoré by ozrejmovali ďalšie legislatívne pokračovanie, sa zatiaľ nepodarilo nájsť. Vykonávacie nariadenie nebolo vydané. Dôvody môžeme hľadať v ukončení platnosti nariadenia SNR č. 33/1945 Zb. n. SNR koncom roka 1947, ale aj v udalostiach z jesene roku 1947 a politických zmenách po februári 1948.

Po skončení platnosti nariadenia o zriadení pracovných táborov sa otvorila otázka, čo so zaradenými osobami. V táboroch mohli byť aj naďalej internované osoby odsúdené ľudovými súdmi na základe nariadenia č. 33/1945 Zb. n. SNR zánikom právnej normy však Povereníctvo vnútra fakticky stratilo možnosť zriaďovať a viesť pracovné tábory, ako aj disponovať majetkom uloženým vo fonde pracovných táborov. Z hospodárskeho hľadiska to znamenalo, že ďalšie fungovanie pracovných táborov muselo byť plne hradené z prostriedkov tábora. Povereníctvo vnútra preto postupne rušilo pracovné tábory a z táborov prepúšťalo osoby zaradené podľa písm. b - d/ § 2 nariadenia o zriadení pracovných táborov. V dôsledku ukončenia platnosti nariadenia o pracovných táboroch a znižovania početného stavu zaradencov zrušilo Povereníctvo vnútra koncom júna 1947 tábor v Krupine, v polovici júla 1947 tábory v Tichej Doline a v Kraľovanoch a o mesiac neskôr aj tábor vo Svätom Jure. Zaradencov týchto táborov premiestnilo do pracovného tábora v Ústí nad Oravou na stavbu Oravskej priehrady. 
Začiatkom roku 1948 sa v dvoch táboroch nachádzalo už iba 174 osôb. Povereníctvo vnútra pritom evidovalo až 519 zaradencov (503 mužov a 16 žien). Nachádzali sa na liečení (18), na úteku (287), mali prerušený pobyt v tábore (37) alebo sa z iných príčin v tábore nenachádzali (3). Z národnostného hľadiska bolo v táboroch 191 osôb slovenskej národnosti, 63 osôb nemeckej národnosti,  254 osôb maďarskej národnosti a 11 osôb inej národnosti.

Prehľad pracovných táborov zriadených na základe nariadenia č. 105/1945 Zb. n. SNR:

### Rok 1948pracovné útvary
Po februárovom prevrate v roku 1948 mala formujúca sa komunistická moc na Slovensku eminentný záujem na urýchlenom prijatí novej legislatívnej normy a formálnom obnovení inštitútu pracovných táborov na Slovensku. Už začiatkom marca 1948 sa uskutočnili personálne zmeny vo vedení odborov Povereníctva vnútra. Z funkcie prednostu VIII. odboru odišiel Imrich Skarba (stal sa prednostom V. odboru) a do čela odboru nastúpil Jozef Lietavec. Povereníctvo vnútra následne pripravilo osnovu nariadenia, ktorým sa obnovovalo nariadenie o zriadení pracovných táborov. Osnova bola takmer úplne totožná s nariadením č. 105/1945 Zb. n. SNR. Spravodajcom návrh určený právnym výborom bol a správu pre plénum SNR koncipoval Anton Rašla. Rašlova správa vyjadrovala dôvody prijímania nariadenia, ako aj mocenské ambície komunistického režimu. Zmenu názvu tábor na útvar bola vysvetľovaná tým, že hlavný dôraz sa nekladie *„na princíp izolácie asociálnych osôb v tábore, ale na to, aby tieto osoby boli zaradené do pracovného procesu"*. Zdôvodňovanie zaraďovania osôb do pracovných útvarov však ukázalo, že princíp izolácie nemal byť až tak zatlačený do úzadia. V osnove nariadenia navyše zostal najviac kritizovaný nedostatok: zaraďovanie osôb bez súdneho rozsudku, čo vytváralo priestor na uplatnenie ustanovení nariadenia voči širokým vrstvám obyvateľstva. *„Spravodlivosť a rýchlosť pri rozhodovaní o tom, ktoré osoby sú tak sociálne škodlivé"* mala zabezpečiť trojčlenná komisia zložená zo zástupcov Povereníctva vnútra, spravodlivosti a sociálnej starostlivosti.

Plénum SNR na svojom 16. zasadnutí 23. marca 1948 schválilo osnovu nariadenia bez pripomienok v rozprave. O mesiac neskôr vydal Zbor povereníkov aj vykonávacie nariadenie k nariadeniu o zriadení pracovných útvarov. Nariadenie č. 7/1948 Zb. n. SNR splnomocnilo Povereníctvo vnútra zriaďovať podľa potreby pracovné útvary a zaradiť do nich osoby:

Začiatkom marca 1948 zrušilo Povereníctvo vnútra pracovný útvar v Novákoch a jeho zaradencov premiestnilo do Ústia nad Oravou. V rovnakom čase vznikol pracovný útvar v Ilave, situovaný vo väzenskom komplexe. V júni tu bolo zaradených 23 osôb (z toho 3 ženy) a v septembri 42 osôb. Pracovali v dubnickej tehelni a v kameňolome v Ladcoch.
K 15. júlu 1948 vznikli pracovné útvary v Ľubochni a v Tichej Doline, kde zaradenci pracovali na lesných prácach. Začiatkom septembra obnovilo Povereníctvo vnútra pracovný útvar pri sústreďovacom tábore v Novákoch. Zaradenci útvaru pracovali na stavbe ciest a výstavbe miestnej elektrárne.

V piatich pracovných útvaroch sa v septembri 1948 nachádzalo 722 zaradencov, z ktorých 50 % tvorili tzv. zaháľači, 35 % politickí a hospodárski rozvratníci, 13 % osoby odsúdené policajnými trestnými súdmi na základe zákonov č. 15/1947 Zb. o stíhaní čierneho obchodu a nariadenia č. 106/1945 Zb. n. SNR o prísnejšom trestaní niektorých priestupkov. Zvyšné 2 % tvorili osoby, ktoré bezdôvodne nenastúpili alebo zanechali zamestnanie.

Povereníctvo vnútra v spolupráci s Povereníctvom techniky plánovalo v júni 1948 zriadiť pracovný útvar pri stavbe tehelne v Sučanoch (pre 100 mužov na šesť mesiacov), pri stavbe továrne elektrotechnických závodov v Krompachoch (pre 250 mužov na osemnásť mesiacov), pri stavbe továrne Kriváň ČKD v Turčianskom Svätom Martine (pre 400 mužov na dva roky), pri stavbe textilky v Liptovskom Mikuláši (pre 150 mužov na šesť mesiacov), pri stavbe továrne TESLA v Liptovskom Hrádku (pre 200 mužov na šesť mesiacov), ako aj pri stavbe Oravskej priehrady (pre 70 osôb) a pri stavbe vodnej nádrže v Hnilci pri Dobšinej (pre 10 - 200 osôb). Návrhy sa však najmä z finančných dôvodov nerealizovali.

V súvislosti s prijatím ostrého kurzu proti reakcii v septembri a zákona na ochranu republiky (zák. č. 231/1948 Zb.) sa kmeňový stav osôb zaradených do pracovných útvarov zvyšoval až na novembrových 1&268 osôb (1&nbsp;158 mužov, 110 žien), z toho 889 v táboroch, 89 s prerušeným zaradením, 244 zbehov, 23 v nemocnici a 23 v inom stave. V rovnakom čase sa zmenila aj národnostná štruktúra osadenstva táborov. Kým dovtedy v pracovných táboroch tvorili väčšinu osoby maďarskej národnosti, od jesene roku 1948 prevažovali osoby slovenskej národnosti (735) na Maďarmi (396), Nemcami (102) a inými národnosťami (35). Výrazne sa začala meniť aj sociálna skladba zaradených osôb; do táborov sa dostávalo čoraz viac robotníkov.

## Dohra
Po prijatí zákona 247/1948 o táboroch nútenej práce v októbri 1948 sa pracovné útvary postupne pretransformovávali na tábory nútených prác.

## Referencie

## Iné projekty

Kategória:Dejiny Česko-Slovenska
Kategória:Tretia česko-slovenská republika
Kategória:Väznice na Slovensku