Marijka Pidhirianka

**Marijka Pidhirianka** (vlastným menom pri narodení **Marija Omeľanivna Lenert**, po svadbe **Dombrovska**; * 29. marec 1881, Bili Oslavy, Rakúsko-Uhorsko, dnes Ukrajina† 18. máj 1963, Rudne, dnes súčasť Ľvova, ZSSR, dnes Ukrajina) bola ukrajinská poetka a šíriteľka osvety, známa Haličanka.

## Životopis
Marijka Pidhirianka sa narodila 29. marca 1881 v obci Bili Oslavy (v súčasnosti Naddnipriansky rajón Ivanofrankovskej oblasti). Mama bola Ukrajinka a otec bol Nemec. Vzťah k literatúre a zvlášť k poézii sa u nej prejavil v ranom detstve. Ako 13-ročná začala písať poéziu. V roku 1900 úspešne absolvovala skúšky na učiteľskom seminári v Ľvove, čím získala učiteľský diplom. Odvtedy pôsobila 40 rokov ako učiteľkav rôznych obciach na území Karpát na súčasnej západnej Ukrajine a desiatky rokov sa venovala literárnej činnosti.

Marijka Pidhirianka začala publikovať svoje básne v periodikách od roku 1904. Jej prvá zbierka básní *Vidhuky duši* (po slovensky *Ozveny duše*).

V roku 1904 sa v obci Rudne, kde pracovala, zoznámila s učiteľom tamojšej školy Avhustynom Antonovyčom Dombrovskýms budúcim pedagógom, občianskym činiteľom a veľvyslancom Ukrajinskej národnej rady Západoukrajinskej ľudovej republiky. V roku 1905 sa zaňho vydala a mala s ním 4 deti: Ostap prednášal francúzštinu na Ľvovskej národnej univerzite Ivana Franka a bol kandidátom filologických vied, Romanprekladateľ špecializujúci sa na nemčinu pôsobil v Mníchove pre noviny *[[Šľach peremohy]]* (po slovensky *Cesta víťazstva*), Markijan sa angažoval ako občiansky aktivista v Austrálii ako člen tamojšej ukrajinskej diaspóry, bol inžinierom, elektrikárom a autorom publikácie *Pidručnyk šofera* (po slovensky *Príručka pre šoféra*) a dcéru Darijuučiteľku ukrajinského jazyka a literatúry v školách na Haliči.

Ako učitelia boli manželia viackrát nútení sťahovať sa s deťmičasto žili v učiteľských bytoch. Medzi rokmi 1919 až 1928 pôsobili na Podkarpatskej Rusivo vtedajšej súčasti prvej Československej republiky, kde v obciach Zaričevo, Poroškovo a Dovhe poskytovali základné vzdelanie ukrajinským deťom.

Marijka Pidhirianka zomrela 18. mája 1963 v obci Rudne (dnes súčasť Ľvova). Bola pochovaná na Lyčakivskom cintoríne v Ľvove.

## Tvorba
Spisovateľka písala hlavne pre deti a o deťoch. Medzi hlavné motívy v poézii Marijky Pidhirianky písanej do roku 1939 patria túžba po krajšej budúcnosti bežných ľudí, oslava krásy rodnej zeme a karpatskej prírody. Vo veľkej miere využívala folklórne motívy, básne sú poznačené nežnosťou, ľahkosťou a často pripomínajú ukrajinské ľudové piesne (*Spivanky*, *Večir*, *Ščo robľu ja, ščo ja diju*). Marijka Pidhirianka písala aj poémy.

Aj v súčasnosti sa za svojrázne dielo považuje poéma *Maty-stradnycia* (po slovensky *Mama-mučeníčka*). Poéma z roku 1919 zobrazuje život západoukrajinských vyhnancov počas obdobia prvej svetovej vojny, kedy tisícky obyvateľov Haliče zomreli v koncentračných táboroch na následky hladu a epidémie. Dielo je charakteristické svojim vstupom a jedinečným epilógom. Spoveď mučeníčky zahŕňa v sebe 12 piesní podaných vo forme náreku.

V sovietskej ére, kým ešte Marijka Pidhirianka žila, sa jej knihy nevydávali. Publikovali sa len niektoré básne, a to iba v časopisoch. Neskôr v ľvovských a v kyjevských vydavateľstvá vyšli jej krátke zbierky diel pre deti*Bezkinečni kazočky* (po slovensky *Nekonečné rozprávočky*), *Hraj, bdžilko* (po slovensky *Hraj, včelička*), *Rostiť velyki* (po slovensky *Rastite veľké*), *Škoľaryky jduť* (po slovensky *Idú žiačikovia*).

V roku 1962 básne Marijky Pidhirianky vyšli v kolektívnej zbierke *Hirski kvity* (po slovensky *Horské kvety*), ktorá bola vydaná v Užhorode. 95-stranovú ilustrovanú zbierku zostavil Vasyľ Lazarovyč Mykytas a v ukrajinčine vydalo *Zakarpatske oblasne vydavnyctvo* (po slovensky *Zakarpatské oblastné vydavateľstvo*). Autorkami ďalších diel v zbierke boli Mykolaja Božuk a Marusia Tysianska.

Počas obdobia už nezávislej Ukrajiny vydavateľstvá v Kyjeve, v Užhorode, v Kolomyji a v Ivano-Frankivsku vydali knihy Marijky Pidhirianky: *Rozpovim vam kazku, bajku* (po slovensky *Rozpoviem vám rozprávku, bájku*), *Harnyj Murko mij maleňkyj* (po slovensky *Pekný Murko, môj maličký*), *Bezkinečni kazočky* (po slovensky *Nekonečné rozprávočky*), *Kraju mij, ridnyj* (po slovensky *Kraj, môj rodný*), *Učys, maleňkyj* (po slovensky *Uč sa, maličký*), *Try vinočky* (po slovensky *Tri venčeky*), *Melodiji dytynstva* (po slovensky *Melódie detstva*), *Maty-stradnycia* (po slovensky *Mama-mučeníčka*).

Markijan Avhustynovyč Dombrovskyj, syn Marijky Pidhirianky, v roku 2009 zafinancoval zbierku obsahujúcu najväčší počet diel Marijky Pidhiranky pod názvom *Dľa Vkrajiny virno žyjmo* (po slovensky *Žime správne pre Ukrajinu*).

## Dielo

### Rozprávky

* *Podertyj kožušok* (po slovensky *Rozrhaný kožúšok*).
* *Kycia i kvačyk* (po slovensky *Mačiatko a štetec*).
* *Jižačok* (po slovensky *Jedlo*).

## Pamiatka

* V meste Tlumač v Ivano-frankovskej oblasti od roku 1991 existuje *Muzej-kimnata Marijky Pidhirianky* (po slovensky *Múzeum – izba Marijky Pidhirianky*).
* V rodisku poetkyv obci Bily Oslavy od roku 1996 existuje *Muzej Marijky Pidhirianky* (po slovensky *Múzeum Marijky Pidhirianky*), ktorý prevádzkuje Vasyľ Levyckyj.

* 13. júla 2014 bol slávnostne odhalený prvý pamätník Marijke Pidhirianke v rodnej obci Bily Oslavy. Pamätník vytvoril ukrajinský sochár Volodymyr Mychajlovyč Dovbeňuk.
* Na budove strednej školy v obci Utoropy bola 21. apríla 1991 nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhirianky.
* Na budove všeobecno-vzdelávacej školy v obci Vorona bola nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhirianky.
* Na bude školy v obci Antonivka bola nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhirianky.
* 21. júla 2016v deň, ktorý je tradične v obci Bili Oslavy venovaný Marijke Pidhirianke, pri príležitosti 135. výročia jej narodenia bola nainštalovaná pamätná tabuľa na pamiatku Marijky Pidhiranky ako národnej učiteľke a poetke.
* Na budovu v obci Rudne (dnes súčasť Ľvova) nachádzajúcej sa na ulici Hruševského, kde Marijka Pidhirianka bývala počas posledných rokov svojho života, bola nainštalovaná pamätná tabuľa.
* V roku 1990 v obci Zaričevo na budove miestneho múzea osvety bola nainštalovaná pamätná tabuľa.
* 7. mája 1991 bola Marijka Pidhirianka uvedená do *Knyhy Pam'iati* (po slovensky *Pamätná kniha*), ktorú vytvorilo tovarišstvo *[[Vseukrajinske tovarystvo Prosvita imeni Tarasa Ševčenka|Prosvita]]* (po slovensky *Osveta*) v Užhorode.

* Na počesť Marijky Pidhirianky je od roku 1991 po nej pomenované bábkové divadlo v meste Ivano-Frankivsk, ktoré vzniklo v marci 1945.
* Tovarišstvo *[[Vseukrajinske tovarystvo Prosvita imeni Tarasa Ševčenka|Prosvita]]* (po slovensky *Osveta*) v meste Ivano-Frankivsk od roku 1991 udeľuje cenu pomenovanú po Marijke Pidhirianke v kategóriách literatúry a umenia.
* Od roku 1993 Kosivský rajón udeľuje cenu pre vzdelancov pomenovanú po Marijke Pidhirianke.
* Na počesť Marijky Pidhirianky boli pomenované ulice vo viacerý mestách a obciach na západnej Ukrajine (Ivano-Frankivsk, Kolomyja, Kyjdanci, Nadvirna, Kaluš, Tysmenycia, Perečín, Chust, Užhorod, Lančyn, Kosiv, Tlumač, Zymna Voda, Rudne, Vikňany, Simer...).

## Pedagogická činnosť
Poetka mala výnimočný vzťah k škole a k deťom. Marija Dombrovska (za slobodna Lenert) viac ako 40 rokoch pôsobila v školstve. V rámci pedagogickej činnosti využívala svoj básnický a umelecký talent. Jej úprimné melodické básne predstavovali pre žiakov pomôcku na to, aby si ľahšie zapamätávali písmená a jednoduchšie porozumeli aritmetike. Ako učiteľka sa vo veľkej miere venovala aj občiansko-politickej činnostiaktívne spolupracovala s obyvateľmi obcí, kde pôsobila.

Externe absolvovala ženský učiteľský seminár v Ľvove. Po absolvovaní semináru začala učiť v škole v obci Utoropy.

Marija Lenert od septembra 1900, keď začala učiť v dvojtriednej ľudovej škole v obci Utoropy, aplikovala do výučby nové prvky. Nový štýl výučby spočíval v tom, že vyučovala doobeda od ôsmej do dvanástej a poobede od druhej do štvrtej. Doobeda učila spolu tretiakov a štvrtákov. Vyučovacia hodina trvala 60 minút. Každú zároveň delila na 2 častina písomnú a na ústnukým tretiaci mali ústnu časť, štvrtáci mali písomné zadanie (a naopak). Zošity žiakov si brávala domov, kde ich opravovala a hodnotila, čo v ľudovej škole v obci Utoropy nikto nerobil. Vo výsledku jej žiaci starostlivejšie pristupovali k vypracovaniu písomných zadaní. Popoludní mala vyučovanie s prvákmi. Vzala do úvahy rady a praktiky skúsenejších učiteľov v školepočas prvých týždňov pracovala so žiakmi na pozornom vnímaní sluchom, aby sa zrak a sluch navzájom dopĺňalipoužívala farebnú kriedu, ktorou na tabuľu kreslila kvety a zvieratá. Okrem toho, že obrázky vyvolávali u detí radosť, vzbudzovali aj záujem o preberané učivo. Marija Lenert často na hodinách vytváral pre žiakov krátke básne, ktoré si zapamätávali. Výsledky aj správanie žiakov sa značne zlepšili.

V roku 1902 v ľudovej škole v obci Utoropy vykonával v škole kontrolu okresný inšpektor Šlemkevyč. Úspechy mladej učiteľky zohľadnil aj pri protokole o kontrole.

Marija Dombrovska medzi rokmi 19161918 učila v školských kurzoch deti ukrajinských emigrantov. Spolupracovala vtedy s Bohdanom Romanovyčom Zaklynským.

Počas obdobia prvej Československej republiky Marija Dombrovska v Zaričevo, Poroškovo a Dovhe poskytovala základné vzdelanie ukrajinským deťom. V rámci svojej činnosti spolu s manželom Avhustynom preukazovala patriotické prvky, kvôli čomu ju úrady odvolali z funkcie učiteľkyv roku 1927 o tom v jednom z čísel písal aj časopis *[[Naša zemľa]]* (po slovensky *Naša zem*). Aby zarobila pre rodinu na základné potreby, privátne učila vnukov Ivana Jakovyča FrankaTarasa a Myronasynov dcéry spisovateľa Hanny Franko-Kľučko.

Spolu so svojou švagrinou viedla školu v obci Antonivka, na budove ktorej sa v súčasnosti nachádza pamätná doska venovaná Marijke Pihirianke. Medzi jej žiakov v tom období patril Stefan Oleksijovyč Terleckyj, podľa ktorého spomienok obidve učiteľky spolu viedli vyučovacie hodiny pre viac ako 100 detí. Hlavný predmet mala predstavovať poľština, povolenie na vyučovanie ukrajinského jazyka a literatúry tiež získala. Marija Lenert v rámci vyučovania motivovala svojich žiakov k vytváraniu si pozitívneho vzťahu k ukrajinskej kultúre. Pod vplyvom svojej triedy v obci Antonivka napísala v roku 1934 báseň *Homin* (po slovensky *Huk*).

Marija Lenert sa v roku 1937 stala riaditeľkou štvortriednej školy v ukrajinskej obci Bratyšiv. Zúčastnila sa súťaže v poézii, ktorú usporadúvalo *Tovarystvo vzajemnoji pomoči učiteľov* (po slovensky *Tovarišstvo vzájomnej pomoci učiteľov*). Z básne *Skladajemo prysiahu* (po slovensky *Skladáme prísahu*), hudbu do ktorej napísal Stanislav Pylypovyč Ľudkevyč, sa zanedlho stala hymna učiteľov. Báseň získala prvú cenu v súťaži (s hodnotou 150 poľských zlotých). Druhú cenu v súťaži (s hodnotou 100 poľských zlotých) získala jej ďalšia báseň*Chaj nevoľa ťmy znykaje* (po slovensky *Nech sa nevôľa tmy stratí*).

Pedagogická činnosť Marije Lenert sa skončila v roku 1940 v obci Nyževi, kde sa jej udiali traumatické zážitky. Pod ich vplyvom ju ukončila, pričom si k nej počas 40-ročnej kariéry vytvorila veľmi pozitívny vzťah.

V roku 1941 manželia Dombrovskí vydali v meste Stanislav (dnešný Ivano-Frankivsk) *Bukvar dľa ukrajinskych škil* (po slovensky *Šlabikár pre ukrajinské školy*).

## Referencie

## Zdroje

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
Kategória:Narodenia 29. marca
Kategória:Úmrtia 18. mája
Kategória:Úmrtia v 1963
Kategória:Ukrajinskí spisovatelia
Kategória:Ukrajinskí básnici
Kategória:Spisovatelia pre deti a mládež