Eforos z Kýmy

**Eforos** (; * cca 400 pred Kr. – † 330 pred Kr.) bol grécky historik, známy najmä svojim dielom univerzálnej histórie, dnes už stratenej.
 
Eforos, pochádzajúci z aiolskej Kymé na západe Malej Ázie, vytvoril rozsiahlu históriu v 30 knihách, prvú „univerzálnu“ históriu zaoberajúcu sa celou minulosťou Grékov a národov, ktoré poznali. Siahala až do roku 340 pred Kr., ale nezahŕňala tretiu „svätú vojnu“ tretiu (356 – 346 pred Kr., začala v lete, vojnu vyvolal Fókis obsadením Delf, Fókis proti Tébam, Lokride a Tesálii), ktorú pridal jeho syn Démofilos. Eforos sa vyhýbal mytologickým obdobiam a začal s tým, čo sa považovalo za historickú udalosť, návratom „Heraklidov“ (Dórov), dávnych Heraklových potomkov na Peloponéz (tradične okolo roku 1102 pred Kr.). Jeho dielo sa stalo štandardným popisom gréckych a „barbarských“ dejín. Napísal aj miestne dejiny Kymé, knihu o literárnom štýle a knihu o objavoch. Všetky jeho diela sa stratili, ale jeho Dejiny (*Historiai*) boli dôležitým zdrojom pre iných historikov, najmä pre Diodora Sicílskeho. O jeho živote toho veľa nevieme. Plutarchos uvádza, že odmietol žiadosť Alexandra Veľkého, aby sa pridal k jeho výprave (Plut. Mor. 1043).
 
Eforos podľa tradície študoval v Aténach u Isokrata. Zachované fragmenty (mnohé z Oxyrhynchosu) a tá časť Diodorovho textu, ktorý je založený na Eforovi, si rozhodne zachovávajú nezameniteľný isokratovský nádych. Rovnako evidentný je aj jeho silný obdiv k Aténam. Jeho Dejiny boli všeobecnými alebo univerzálnymi dejinami od dórskej invázie až po jeho dobu, ktoré sa síce sústredili na Grékov, ale snažili sa zahrnúť aj činy a úspechy negréckych ľudí, aspoň do tej miery, do akej sa týkali Grécka. V tomto ohľade nasledoval skôr Hérodota ako Thukydida; a nielen v tomto, ale aj v jeho širšej interpretácii dejín a ich rozsahu. Napríklad dve celé knihy boli venované geografii a v raných knihách, ale aj v neskorších historických knihách, kedykoľvek to bolo vhodné, uviedol veľa z toho, čo bolo známe v 4. storočí pred Kr. o gréckej kolonizácii a zakladaní miest (údajne to bola jeho špecialita), etnológii, náboženstve, kultúre vo všeobecnosti a vede.

Podľa Polybia bol Eforos jediným historikom (samozrejme okrem neho samého), ktorý sa pokúsil o univerzálnu históriu. Hérodota k napísaniu Dejín inšpiroval titanský konflikt medzi východom a západom, Európou a Áziou, Grékmi a barbarmi (vedenými Perziou), ktorý vyvrcholil prechodom Xerxa z Ázie do Európy v roku 480 pred Kr., kde sa stretol s porážkou a hanbou. Zjednotenie Grécka pod vedením Filipa Macedónskeho a spätný prechod Alexandra Veľkého z Európy do Ázie v roku 334 pred Kr., ktorý viedol k dobytiu Perzskej ríše, čo bola úžasná udalosť, zrejme poskytli Eforovi jeho hlavnú tému: mal v úmysle pokryť obdobie gréckych (a súvisiacich barbarských) dejín od návratu Heraklidov (macedónsky kráľovský rod, ktorý sa hlásil k Héraklovi) v 11. storočí pred Kr. do roku 334 pred Kr., ale bol nútený (starobou alebo chorobou) prestať v roku 341/40 pred Kr. (atický nový rok sa začínal letným mesiacom *hekatombaión*), keďže napísal 29 kníh. Jeho syn Démofilos pridal 30. knihu, čo však stále nesplnilo Eforov pôvodný zámer. Eforos bol predovšetkým didaktický historik. V súlade s väčšinou súčasnej historiografie písal predovšetkým s cieľom vysvetliť. Morálne hodnotenia verejných činiteľov (chvála dobra a odsudzovanie zla, písal so sklonom k zábave a moralizovaniu), ktoré nachádzame v 11. a 15. knihe Diodora Sicílskeho, majú svoj pôvod u Efora. Eforos usporiadal svoje dielo podľa tém, zatiaľ čo Diodoros uvádzal ročný popis. V dôsledku toho Diodoros niekedy spája udalosti viacerých rokov do jedného roka.
 
Eforos, ktorý písal v čase, keď Grécko podľahlo Macedónsku, sa prirodzene snažil vysvetliť kolaps popredných gréckych štátov a vzostup Macedónska: etické a zbožné správanie, či už jednotlivcov alebo štátov, v súkromnom, rovnako ako vo verejnom živote, bolo Eforovým (a Isokratovým) receptom na úspech, ktorý bol úplne v súlade s konvenčnou gréckou morálkou. Pre Efora bol teda neúspech Grécka v podstate morálnou záležitosťou, rovnako ako Filipov zodpovedajúci úspech. Hoci bol Eforos konvenčný vo svojom pohľade, ako historiograf bol napriek tomu veľmi inovatívny a vplyvný. Zdá sa, že bol prvým spisovateľom, ktorý rozdelil svoje dielo do kníh a každej z nich poskytol vlastný predslov. V knihách boli udalosti opísané, pokiaľ to bolo možné, od začiatku do konca bez prerušenia a boli zoskupené tak, aby tvorili tematickú jednotu (boli zoradené tematicky). Niet pochýb o tom, že išlo o vedomý pokus vylepšiť letopisné zobrazenie Thukydida a „historika z Oxyrhynchosu“ (jeho skutočné meno je neznáme), ktorých Eforos použil ako zdroje. Presvedčenie, ktoré takmer všeobecne zastávali učenci, že každá kniha bola vždy a zo zásady venovaná výlučne dejinám jedného zo štyroch hlavných regiónov, ktorými sa Dejiny zaoberali, teda pevninského Grécka, západu, východu (Perzie) a (po roku 360 pred Kr.) severu (Macedónie), sa z fragmentov a textu Diodora Sicílskeho javí ako nesprávne. Eforova metóda nebola nepružná. Udalosti z rôznych regiónov boli v tých istých knihách často uvádzané v úzkom slede, pričom všetky súvislosti medzi nimi boli zdôraznené. Eforos, ktorý často nekriticky používa svoje zdroje, má sklon k preháňaniu (napríklad zvykol zveličovať čísla o barbarských silách) a zľahčovaniu ťažkostí, nedosahuje vysoké štandardy najväčších gréckych historikov. Napriek tomu bol jeho úspech v zostavení všeobecných a systematických dejín stredomorského sveta značný a jeho Dejiny zostali kanonickým čítaním, pokiaľ bol staroveký svet schopný spracovať diela takéhoto rozsahu. Jeho popularitu naznačuje rozsah, v akom ich používali a napodobňovali iní autori. Aténsky historik Diyllos urobil z roku 340 pred Kr. (kde Eforos prerušil svoju tvorbu) východiskový bod pre svoje vlastné všeobecné, grécke a barbarské dejiny. Strabón, významný geograf, Efora pri mnohých príležitostiach citoval (v 4. a 5. knihe poskytol geografický prehľad *oikoumené*, ktorý zahŕňal Európu a Áziu); a samozrejme, veľká časť dochovaného diela Diodora Sicílskeho je v podstate Eforos, skrátený a parafrázovaný. O 4. storočí pred Kr. by sme mali oveľa slabšie znalosti, nebyť historických spisov Efora, ktoré sa zachovali v diele Diodora.
 
## Referencie

Kategória:Historici starovekého Grécka