Donatizmus

[náhľad|[Charles-André van Loo, *[[Augustín z Hippa]] sa háda s donatistami*, maľba, 18. storočie]]
náhľad|Oblasť pôsobenia donatizmu

**Donatizmus** bol kresťanský prúd rozvíjajúci sa v 4. a 5. storočí v severnej Afrike. Katolíckou cirkvou je považovaný za schizmatický a heretický.

Donatistická schizma bola sporom medzi cirkevným purizmom a cirkevným eklektizmom, sporom medzi myšlienkou cirkvi ako spoločenstva svätých, morálne čistých ľudí a cirkvi zahŕňajúcej všetok kresťanský ľud, i hriešnikov a bývalých odpadlíkov.

Smer a jeho prívrženci (**donatisti**) boli nazvaní podľa hlavného a dlhodobého protagonistu smeru, kartáginského biskupa Donáta. Donatistická schizma začala vznikať v rokoch 307311 a už v roku 313 bola odsúdená synodou v Ríme na čele s pápežom Melchiadom. Ako bludná bola následne odsúdená aj na synode v Arles v roku 314, i cisárom Konštantínom I. v roku 316. V nasledujúcom období donatizmus pretrvával a rímska politika k nemu sa menila v závislosti od postojov vládnucich cisárov.

Významný vplyv si donatizmus udržiaval v Numídii a najmä na vidieku, kde bol podporovaný údernou silou extrémistických asketikov circumcellionov. Napriek viacerým snahám o prekonanie schizmy, konflikty donatistov a katolíckeho prúdu kresťanov pretrvávali až do roku 411, keď cisár Honorius zvolal v do Kartága verejnú konferenciu, na ktorej proti donatistom za katolícku stranu vystúpil svätý Augustín z Hippa. Augustín spolu s ďalšími katolíckymi dišputantmi v rozprave donatistov na čele s Petiliánom z Cirty porazil, a vplyv donatistov začal následne pre cisárske represie upadať. Posledné zvyšky herézy v Afrike pretrvávali až do arabskej invázie v 7. storočí.

## Počiatky schizmy
Pôvod schizmy siaha do obdobia prenasledovania kresťanov za vlády Diokleciána. Dioklecián proti kresťanom vydal štyri edikty. Prvým ediktom z roku 303 boli kresťanom boli odňaté občianske práva a bolo prikázané zbúrať ich kostoly a spáliť posvätné knihy. Na základe druhého ediktu mohlo byť kresťanské duchovenstvo kedykoľvek uväznené a vďaka Diokleciánovmi tretiemu ediktu mohli byť duchovní mučení dokiaľ sa nevzdali svojej viery. Štvrtý edikt staval i laikov do postavenia výberu medzi obetovaním rímskych bohov alebo smrťou. Ťažké prenasledovanie a hrozby mučenia, či smrti presvedčili viacerých kresťanov, aby od kresťanstva upustili. Existovalo viacero foriem odpadnutia. Osoby, ktoré podpísali libelli a neobetovali bohom bývali nazývaný *libellatici*. Osoby, ktoré obetovali rímskym modlám boli označované ako *sacrificati*. Osoby, ktoré modlám zapálili kadidlo boli prezývaný *thurificati*. Rozsiahlu skupinu, najmä kňazov, tvorili lapsi nazývaní traditori. Šlo o označenie tých, ktorí odovzdali („ vykonali tradíciu“) posvätné knihy (najmä Bibliu) rímskym úradom počas prenasledovania. Títo odpadlíci, spoločne označovaní ako lapsi („padlí“), alebo ako apostati boli horlivými kresťanmi vnímaní negatívne ako zradcovia. Viedli ich k tomu príklady mnohých mučeníkov (najmä kartáginského biskupa, mučeníka, svätého Cypriana), a učenie Tertuliána, ktorí vyzdvihovali cnostný život mučeníkov pre vieru a učili, že útek pred prenasledovaním nie je prípustný.*

Po smrti cisára [[Dioklecián]]a a nástupe [[Konštantín I. (cisár)|Konštantína Veľkého]] na cisársky trón sa situácia zmenila. Konštantín (spočiatku spolu s cisárom [[Licinius|Liciniom]]) povolili slobodné vyznávanie kresťanstva a navrátili kresťanom aj zhabané statky ([[Milánsky edikt]]). Slobodné vyznávanie [[Kresťanstvo|kresťanstva]] viedlo k tomu, že okrem nových veriacich sa do cirkvi chceli navrátiť aj viacerí odpadlíci a traditori. Podľa výsledkov šetrenia [[Synoda v Citre|synody v Citre]] v roku [[305]] bol takmer každý africký biskup vinný z odovzdania svätých kníh prenasledovateľom v roku [[303]]. Koncil povolil traditorským klerikom sa vrátiť späť do cirkvi a ujať sa úradov. Proti ich návratu do lona cirkvi sa postavila časť veriacich a klerikov, ktorá proti odpadlíkom začala verejne vystupovať. V roku [[307]] usporiadali vlastný koncil v [[Cirta|Cirte]] (Konštantii), na ktorom sa zúčastnili desiati biskupi a kde vysvätili nového biskupa. Neskôr sa toto zoskupenie rozrástlo a získalo názov donatisti.

Konflikt sa vystupňoval po tom, čo bol po smrti biskupa [[Mensurius|Mensuria]] v roku [[311]] za kartáginskeho biskupa menovaný a vysvätený arcidiakon [[Cecilián]]. Keďže bol vysvätený bez neprítomnosti akéhokoľvek numídijského biskupa a dostal vysvätenie od traditorského biskupa, donatisti na čele s numídijskym prímasom [[Secundus z Tigisi|Secundom z Tigisi]] Ceciliána označili za odpadlíka s neplatnou vysviackou, a jeho bohoslužbu za nečistý obrad. Cecilián sa odmietol pred donatistami a ich prívržencovi obhajovať, a tak bol zo strany donatistov označený za tyrana a mäsiara, bol zosadený a exkomunikovaný. Donatistické stanovisko ale nepodporila katolícka cirkev, ktorá biskupa Ceciliána ako [[Apostata|apostatu]] nezavrhla a donatisti preto vytvorili svoju vlastnú cirkev, ktorú ako jedinú vnímali ako správnu. Novým donatistickým biskupom v Kartágu bol vďaka miestnej matróne Lucille zvolený [[Majorín]], ktorý však v roku [[313]] zomrel. Novým donatistickým kartáginským biskupom a tým aj hlavnou autoritou v provincii [[Africa (provincia)|Afrika]] sa stal [[Donát]]. Mimo miestnych donatistických štruktúr bol však za biskupa naďalej uznávaný predtým zvolený [[Cecilián]]. V mnohých sídlach začali podobne vznikať duálne cirkevné štruktúry, a tak už v ranom období slobodnej Cirkvi vznikol v systémový rozkol.

=== Donatistické učenie ===
Donatisti hlásali, že skutočná Cirkev je spoločenstvom dokonalých a morálne bezúhonných osôb, a túto svoju dokonalosť si musí zachovať a strážiť. Odpadlíci nemali mať možnosť svätiť (vykonávať sviatosti), pretože účinnosť posvätných účinkov podľa nich závisela od dôstojnosti osoby, ktorá sviatosť udeľovala. Sviatosti, ktoré udeľovala nemorálna osoba boli podľa nich pochybné, neplatné a škodlivé. Toto učenie bolo v rozpore s náukou všeobecnej Cirkvi, podľa ktorej majú sviatosti pôvod v Bohu a pôsobia *ex opere operato*, t. j. sviatosti majú podľa katolíckej náuky v sebe Bohom udelenú milosť a účinnosť. Keď sa sviatosť slávi podľa úmyslu katolíckej Cirkvi a prostredníctvom kanonicky určenej formy, pôsobí v nej, a skrze ňu Božia moc nezávisle od osobnej morálky vysluhovateľa. Donatisti ďalej tvrdili tiež, že okrem samotného odpadlíka prestáva byť skutočným členom cirkvi aj ten, kto s odpadlíkom zotrváva v spoločenstve, napr. aj na bohoslužbe. Východiskom ich úvah bolo prevzatie starozákonného inštitútu „obradného poškvrnenia človeka pri kontakte s mŕtvolou“ (). Súžitie s hriešnikom, o ktorom bolo známe, že je „kontaminovaný“, prinieslo morálne pošpinenie aj tomu, kto sa sním stýkal. Keďže katolícka cirkev nezavrhla traditorov ako [[Apostáza|apostatov]], donatisti ju celú vnímali za kontaminovanú. Človek podľa donatistov svojimi činmi mohol krst aj stratiť, mohol byť ale znovu pokrstený. Ak preto chcel katolík vstúpiť k donatistom, musel byť znovu pokrstený a v prípade kňaza aj vysvätený. Aj medzi donatistami sa tak nachádzalo viacero traditorov.



== Vývoj v 4. storočí ==
Donatisti sa so žiadosťou o rozhodnutie v spore obrátili na [[Konštantín I. (cisár)|Konštantína I.]], ktorý hoci mal ku kresťanstvu sympatie bol v tom čase sám ešte pohanom. Konštantín preto rozhodnutie presunul na pápeža [[Melchiades|Melchiada]] a západných, galských biskupov zoskupených okolo Ríma. [[3. október|3. októbra]] [[313]] zvolal Melchiades do [[Laterán]]u synodu osemnástich rímskych a galských biskupov, ktorí po troch dňoch rozhodli v prospech [[Cecilián]]a a donatizmus odsúdili. Donatistom bolo povolené sa vrátiť späť do cirkvi, spor v mestách, kde sídlili dvaja biskupi sa mal vyriešiť tým, že starší si ponechá svoj úrad a novšiemu bude pridelený nový úrad. Donatisti rozhodnutie odmietli a samotnému pápežovi vytýkali, že je tiež [[traditor]]. Spor sa nevyriešil a donatistické hnutie naďalej získavalo najmä medzi vidieckym ľudom čoraz väčšiu obľubu. Druhýkrát sa donatisti s odvolaním obrátili na cisára v roku [[314]]. Konštantín preto zvolal väčšiu [[Koncil v Arles (314)|synodu do Arles]] (aj Arelates) v južnom Francúzsku, ktorej sa zúčastnilo vyše 70 biskupov z celého Západu. Synoda prijala aj viacero kánonov a rozhodla v neprospech donatistov. Veľké výsledky však synoda u donatistov nezaznamela a donatisti ďalej s katolíkmi nehodlali diskutovať.



V roku [[316]] sa donatisti znovu odvolali na samotného cisára Konštantína. Cisár si obe strany povolal do [[Miláno|Milána]] a znovu rozhodol v prospech [[Cecilián]]a. Katolíkom mali byť vrátené zhabané kostoly. Donatisti sa búrili a nesúhlasili s Konštantínovým rozhodnutím, avšak cisárovo rozhodnutie avšak už bolo v roku [[317]] podložené hrozbou pokút a represií proti odporcom, ktorí ho nerešpektovali a ohrozovali jednotu kresťanstva a mier v ríši. Cisár taktiež vydal príkazy africkej správe, avšak ani mocenským zásahom a perzekúciami sa spor nepodarilo vyriešiť, a cisár, ktorý sa snažil o mier v krajine, donatizmus dokumentom *Epistula ad universos episcopos per Africam* z roku [[321]] akceptoval ako slobodný náboženský prúd. Konštantín sa spor naďalej snažil udržiavať skôr zamrznutý. [[Prvý nicejský koncil|Prvého nicejského koncilu]] sa donatisti nezúčastnili, a naopak, koncilu sa ako jeden z mála biskupov Západu zúčastnil ich oponent [[Cecilián]], ktorý bol všeobecnou cirkvou naďalej uznávaný. V roku [[330]] sa však donatisti zúčastnili zvolanej synody. V roku [[336]] v Kartágu uskutočnili vlastnú synodu, na ktorej sa zúčastnilo 270 donatistických biskupov.

Donatisti získavali veľkí vplyv najmä na africkom, numídskom vidieku. Prostí ľudia oceňovali hrdinstvo mučeníkov, ktorí v ťažkých dobách vytrvali vo viere. Pravdepodobne ešte za Konštantínovho života rady donatistov výrazne posilnili skupiny tzv. [[circumcellioni|circumcellionov]], asketicky žijúcich ľudí, či mníchov, pravdepodobne [[Berberi|berberského]] pôvodu, ktorí putovali krajinou od domu k domu a slovom i zbraňou šírili donatistickú náuku. Boli to fantatickí prívrženci praktikami často podobní zbojníkom, ktorí tvorili extrémistické krídlo donatistov. Za vlády Konštantínovho nástupcu [[Konstantius II.|Konštantia]] (aj Konstans, či Konštanc) sa však situácia výrazne zmenila. V tomto období zomrel [[Cecilián]] a objavili sa nové snahy o zmier znepriatelených strán. [[Konstantius II.]] v roku [[347]] obnovil represívne zákony z roku [[317]] a poslal do Afriky vyslancov, ktorí mali situáciu s pomocou značných finančných zdrojov riešiť. [[Donát]], ktorí v legátoch a možných úplatkoch videl hrozbu zakázal svojim biskupom od komisárov prijímať akékoľvek peniaze. O samotnom cisárovi sa vyjadril slovami: „Čo je cisár pre cirkev?“ („*Quid est imperatori cum ecclesia?“*) Situácia sa vyhrotila až nakoniec Donát proti komisárom s pomocou ozbrojených circumcellionov povstal, za čo bol po porážke poslaný do vyhnanstva do [[Galia|Galie]], a donatizmus bol odsúdený. Konštantius a kartáginský biskup Gratus situáciu považovali za vyriešenú a prehlásili cirkev za zjednotenú. Ako sa však následne ukázalo, šlo len o dočasné zdanie.

Situácia sa opäť zmenila v prospech donatistov za vlády [[Julián (cisár)|Juliána Apostatu]], ktorý ako prívrženec helenizmu a pohanstva proti kresťanom vystúpil a snažil sa ich pozície oslabiť. Donát medzitým zomrel a Julián pomocou sily na kartáginský biskupský stolec dosadil [[Parmanián]]a. Po Juliánovom páde sa na rímsky cisársky stolec avšak znovu dostali kresťanskí katolícki panovníci a donatizmus sa opäť dostal do nemilosti zákonov. Rodila sa taktiež nová generácia opozície v radoch katolíkov. Významným protivníkom bol najmä milevský biskup, svätý [[Optátus]], ktorý proti Parmeniánovi napísal dielo *De schismate Donatistarum*. Novým nepriateľom sekty sa stali aj vnútorné konflikty. Medzi donatistami vznikalo, často vďaka circumcellionom, viacero prúdov, medzi nimi napr. [[rogatisti]] (pomenovaní podľa [[Rogát z Kartenny|Rogáta z Kartenny]]), [[urbanisti]], či [[claudinianisti]] (pomenovaní podľa rímskeho donatistu [[Claudián]]a), významným mysliteľom odlišného donatistického zmýšľania bol aj [[Tychonius]].

Významný rozkol v cirkvi nastal po smrti biskupa Parmeniána, keď sa donatistickým biskupom v Kartágu stal [[Primiánus]], ktorý čoskoro prišiel do konfliktu s donatistickými extrémistami. Vodca extrémistov [[Maximián (donatista)|Maximián]] bol exkomunikovaný, čo však jeho prívrženci ([[maximianisti]]) odmietli a v roku [[393]] zvolali v Kartágu synodu. Na nej bol Maximianus zvolený biskupom a [[Kartágo]] tak získalo po katolíckom a donatistickom biskupovi tretieho biskupa. Náboženská situácia v severnej Afrike sa tak ešte viac fragmentovala. Primián ako odpoveď zvolal v roku [[394]] veľký donatistický koncil do [[Bagai]] v Numídii, kde mal byť tristodesiatimi biskupmi potvrdený. Nasledovali tvrdé represálie a boje medzi donatistami, ktoré pretrvali až do konferencie v [[Kartágo|Kartágu]] v roku [[411]].

== Úpadok ==
Donatistická kontroverzia pretrvala až do [[5. storočie|5. storočia]] a zapojil sa do nej aj kresťanský učenec [[Augustín z Hippa]], ktorý žil v Severnej Afrike. Po svojej konverzii na kresťanstvo začal Augustín proti donatistom vystupovať a bez väčšieho úspechu proti nim napísal i niekoľko diel. Spôsobené to bolo i tým, že donatisti odmietali akýkoľvek dialóg s katolíkmi. Katolíci sa s donatistami snažili viesť i diskusie, donatisti však akúkoľvek rozpravu odmietali a naopak, stupňovali svoj odpor voči katolíkom a teror spôsobovaný circumcellionmi.

V roku [[405]] sa v Kartágu uskutočnila katolícka synoda, ktorá sa so žiadosťou o pomoc obrátila na cisára Honoria. [[Honorius]] žiadosti vyhovel a prostredníctvom ministra Stilikóna vydal tzv. [[Edikt zjednotenia (405)|Edikt zjednotenia]] (*Edictum de unitate*, *lex unitate*, či *lex unitatis*), ktorým povolil perzekúcie proti donatistom. Edikt donatistickú schizmu zrovnoprávnil s herézou. Zakázal darovanie a dedenie v prospech donatistov, či opakované udelovanie krstu. Donatistické baziliky mali prejsť do vlastníctva katolíkov. Laikom hrozili pokuty, vyhlasoval sa exil pre donatistických klerikov zotrvávajúcich v schizme.

Po poprave Stilikóna, ktorý bol označovaný ako hlavný hýbateľ predchádzajúcich udalostí však donatisti na čas pookreli a katolíci znovu požiadali cisára o zásah. Rím na žiadosti na prelome rokov [[408]]/[[409]] reagoval sprísnením zákonov, avšak ešte v roku [[409]] bola znovu vyhlásená tolerancia k donatistom. Pravdepodobne šlo ale len o *oraculum'', ústne rozhodnutie z iniciatívy prokonzula, pretože sa nenachádzalo v neskorších cisárskych zbierkach (napr. v Codex Theodosianus). Proti tolerančnej politike sa zásadne postavil katolícky kresťanský prúd, ktorý cisárovi poslal petíciu. 14. októbra 410 vydal v Ravenne cisár Honorius dokument, ktorým zveril Flaviovi Marcellinovi špeciálnu jurisdikčnú právomoc nad sporom katolíkov a donatistov.

19. januára 411 bola na jún 411 do Kartága zvolaná konferencia znepriatelených cirkví. Boli pozastavené represie proti donatistom a obnovený stav spred roku 405. Diskusie sa mali rovnocenne zúčastniť obe strany, vylúčení boli len maximianisti (ostatné donatistické vetvy boli potlačené). Obe strany mali v dišpute 4 zapisovateľov a 7 dišputantov, ktorí mohli vystúpiť a ktorí mali 7 pomocníkov. Hlavné slovo za 286 katolíckych biskupov mal Augustín z Hippa, 279 donatistických biskupov zase reprezentoval predovšetkým Petilián z Cirty. Trojdňová diskusia avšak strany k zmieru nepriviedla a víťaza musel ako kognitor určiť cisársky komisár Marcellinus. Spor bol rozhodnutý v neprospech donatistov. Keďže porazená strana nepristúpila k zmieru, boli prijaté represie. Donatisti boli prinútení vrátiť kostoly a bolo im zakázané sa zhromažďovať. Rozpustené museli byť aj bandy circumcellionov. Donatisti, ktorí sa odmietli svojho učenia zrieknuť boli následne v roku 412 potrestaní pokutami, či exilom a v roku 414 zbavení všetkých civilných práv. O rok neskôr im bolo pod trestom smrti zakázané sa zúčastňovať bohoslužieb. Situácia sa však neupokojila a donatisti i naďalej protestovali. Extrémistické krídlo sa dopustilo viacerých zločinov a zavraždený bol aj Marcellinus, ktorý predsedal dišpute.

Veľkou ranou pre celú africkú cirkev a zvlásť donatistov bol vizigótsky vpád do Afriky a príchod arianizmu. Zvyšky donatistov následne v krajine v menšine prežívali až do 7. storočia, keď bolo africké kresťanstvo potlačené prichádzajúcim islamom.

## Odkaz v cirkvi
V priebehu ďalšieho vývoja dejín kresťanstva boli puristické prúdy v cirkvi a ich predstavitelia často označovaní termínom donatisti. Takto označované boli napr. prúdy valdénskych kacírov, anabaptistov, evanjelistov, pretože členstvo vo svojich cirkvách podmieňovali „svätosťou“ členov, ale takisto konciliaristi, galikáni, či početné protestantské prúdy, pretože útočili na Katolícku cirkev a ako jediné sa považovali za pravé cirkvi. Počas gregoriánskej reformy bol za donatistu označený aj kardinál Humbert de Silva Candida.

## Poznámky

## Referencie

Kategória:Kresťanské smery
Kategória:Herézy
Kategória:Donatizmus
Kategória:Dejiny Tuniska