Atentát na Františka Ferdinanda d’Este

**Atentát na Františka Ferdinanda d'Este**, arcivojvodu a následníka rakúsko-uhorského trónu, bol spáchaný 28. júna 1914 v&nbsp;Sarajeve, hlavnom meste Bosny a Hercegoviny. Počas jazdy ulicami mesta boli arcivojvoda František Ferdinand a jeho manželka Žofia Chotková napadnutí skupinou šiestich atentátnikov, ktorých vodcom bol Danilo Ilić. Atentátnici najprv podnikli nepodarený bombový útok a neskôr na inom mieste oboch manželov zastrelil Srb Gavrilo Princip, príslušník organizácie Mladá Bosna.

Na vrchole spiknutia stáli veliteľ srbskej vojenskej rozviedky Dragutin Dimitrijević, jeho pravá ruka, major Vojislav Tankosić, a špión Rade Malobabić. Major Tankosić mal na starosti výcvik a ozbrojenie atentátnikov a umožnil im prístup do siete agentov a konšpiračných bytov, do ktorých boli na územie Rakúska-Uhorska pašované zbrane.

Atentátnici, kľúčoví členovia siete agentov a srbskí vojenskí činitelia zodpovední za organizáciu atentátu boli neskôr uväznení, súdení a potrestaní. Páchatelia uväznení na území Bosny boli súdení v&nbsp;Sarajeve v&nbsp;októbri 1914, ostatní aktéri boli súdení v&nbsp;rokoch 1916 a 1917 pred pololegálnym súdom vo Francúzmi okupovanom gréckom Solúne.

Atentát v&nbsp;Sarajeve, ktorý bol spáchaný na následníka rakúsko-uhorského trónu, vyvolal medzinárodnú krízu známu ako júlová kríza a bol zámienkou na&nbsp;vyhlásenie vojny Srbsku Rakúsko-Uhorskom a je považovaný za jednu z&nbsp;príčin prvej svetovej vojny.

## Pozadie atentátu

Podľa Berlínskej zmluvy z&nbsp;roku 1878 získalo Rakúsko-Uhorsko mandát obsadiť a spravovať Bosnu a Hercegovinu, ktoré boli doposiaľ provinciami Osmanskej ríše, pričom Osmanská ríša si zachovala formálnu zvrchovanosť. Viedeň sa touto zmluvou zaviazala zaistiť v&nbsp;Bosne a Hercegovine mier a poriadok. Podľa tejto zmluvy bolo Srbsko uznané veľmocami nezávislým a zvrchovaným štátom. Srbsko vo svojich hraniciach od začiatku zahŕňalo iba časť etnickej srbskej populácie.
náhľad|vľavo|Politická mapa Európy v&nbsp;1. svetovej vojne
V&nbsp;roku 1903 napadli srbskí dôstojníci pod vedením Dragutina Dimitrijevića srbský kráľovský palác. Po prudkom boji útočníci zajali generála Lazara Petrovića, veliteľa palácovej stráže, a donútili ho prezradiť miesto, v ktorom sa kráľ Alexander a kráľovná Draga skryli. Kráľ bol potom zasiahnutý tridsiatimi strelami a kráľovná osemnástimi. MacKenzie o&nbsp;tom píše: „Kráľovskí vojaci boli potom vyzlečení do naha a brutálne zmasakrovaní.“ Spiklenci potom dosadili na trón Petra&nbsp;I.&nbsp;z&nbsp;dynastie Karađorđevićov.

Nová dynastia bola viac nacionalistická, bližšie mala k Rusku než Rakúsko-Uhorsku. Nasledujúce desaťročie sa rozhoreli spory medzi Srbskom a jeho susedmi a Srbsko začalo budovať svoj vplyv a snažilo sa znovu získať svoju ríšu zo 14. storočia. Tieto spory zahŕňali aj&nbsp;konflikt s&nbsp;Rakúskom-Uhorskem v&nbsp;roku 1906.

Počas Bosnianskej krízy v&nbsp;roku 1908 Rakúsko-Uhorsko anektovalo Bosnu a Hercegovinu, ktorá bola doposiaľ protektorátom. Proti tejto anexii Srbsko razantne protestovalo. K&nbsp;Srbsku sa pridalo taktiež cárske Rusko a Osmanská ríša. Srbsko mobilizovalo, čím sa situácia vyostrila takmer až k&nbsp;vojne. S&nbsp;anexiou Bosny a Hercegoviny bolo nakoniec Srbsko nútené súhlasiť potom, keď cárske Rusko zistilo, že by pre prípadný konflikt nezískalo podporu západoeurópskych mocností. Počas balkánskych vojen medzi rokmi 1912 a 1913 Srbsko vojensky dobylo Macedóniu a Kosovo, čím obsadilo skoršie provincie Osmanskej ríše a Bulharska.

Nemecko prišlo na konci prvého desaťročia 20. storočia k&nbsp;záveru, že je na vojnu pripravené, že je lepšie vyzbrojené než ostatné mocnosti a že čím skôr vojna vypukne, tým lepšie pre Nemecko. Sami začať vojnu sa však Nemci z&nbsp;vnútropolitických aj&nbsp;vonkajších politických dôvodov neodvážili. Obzvlášť nemecká sociálnodemokratická strana vystupovala proti prípadnej vojne. Vhodná zámienka sa nemeckým vládnucim kruhom naskytla v&nbsp;júni 1914, keď rakúsko-uhorská armáda uskutočnila v&nbsp;Bosne veľké vojenské manévre. Obyvatelia Bosny a Hercegoviny sa nechceli zmieriť s&nbsp;nedávnym pripojením svojej krajiny k&nbsp;Rakúsko-Uhorsku a ich odboj bol podporovaný Srbskom. Manévre sa provokatívne konali pri srbských hraniciach. Následník trónu František Ferdinand d’Este ako vrchný inšpektor rakúsko-uhorskej armády prišiel na manévre a na ich záver okázalo navštívil Sarajevo, hlavné mesto Bosny.

Dôležité v tomto kontexte je zdôrazniť, že v tejto dobe boli hrôzy vojny často romantizované.

## Príprava atentátu

### Plán akcie
náhľad|Atentátnik Gavrilo Princip
V roku 1914 prišiel Danilo Ilić na oddelenie zvláštnej služby pre odposluchy v Užici, aby si prehovoril s veliacim dôstojníkom, srbským kapitánom (neskôr plukovníkom) Cvjetko A. Popovićem. Ten poslal Ilića do Belehradu, aby záležitosť prediskutoval s náčelníkom srbskej vojenskej rozviedky, plukovníkom Dragutinom Dimitrijevićom, prezývaným Apis.

O tom, čo sa konalo medzi Ilićom a Apisom, nie sú žiadne správy, ale skoro po ich stretnutí Apisov prvý major Vojislav Tankosić zvolal srbské separatistické stretnutie vo francúzskom Toulouse. Stretnutie medzi separatistami v Toulouse sa zúčastnil Mehmed Mehmedbašić. Počas tohto januárového stretnutia v roku 1914 bolo prediskutovaných niekoľko potenciálnych cieľov atentátu vrátane Františka Ferdinanda. Účastníci sa však rozhodli vyslať Mehmeda Mehmedbašića do Sarajeva s cieľom zabiť guvernéra Bosny a Hercegoviny Oskara Potioreka.

Na ceste z Francúzska do Bosny a Hercegoviny polícia prehľadala vlak ktorým cestoval, keď pátrala po zlodejovi. Mehmedbašić si myslel, že polícia ide po ňom, a tak vyhodil svoje zbraně (dýku a fľaštičku s jedom) z okna vlaku.

### Cieľ: ''František Ferdinand d’Este''
Mehmedbašić potreboval nahradiť zbrane, o ktoré prišiel počas policajnej prehliadky vlaku. To oneskorilo jeho útok na Oskara Potiorka, a keď bol pripravený jednať, Danilo Ilić ho zavolal do Mostaru. Dňa 26. marca 1914 Danilo Ilić informoval Mehmedbašića, že Belehrad odmietol misiu zabiť guvernéra a plán je teraz zavraždiť arcivojvodu Františka Ferdinanda d’Este a Mehmedbašić má počať na inštrukcie k novej operácii. Podľa výpovedí Ilića, Čubrilovića a Popovića pred sarajevským súdom zrekrútoval krátko po Veľkej noci Ilić pre tento účel srbských mladíkov Vaso Čubrilovića a Cvjetko Popovića. Gavrilo Princip, Trifun Grabež a Nedeljko Čabrinović, rakúsko-uhorskí bosenskí Srbi žijúci v Belehrade, pred sarajevským tribunálom vypovedali, že toho času boli všetci už nedočkavosťou bez seba uskutočniť atentát. Kontaktovali teda bývalého guerillového vojaka (partizána) Milana Ciganovića, o ktorom bolo známe, že má dobrý prístup ku zbraniam. Prostredníctvom neho kontaktovali majora Tankosića, ktorý im udelil súhlas na prepravu zbraní do Sarajeva a ich účasti na atentáte.

Zvolenie im bolo udelené pomerne rýchlo, dodávka zbraní sa však oneskorila viac než o mesiac. Ciganović mal však neskôr v úmysle celú akciu odriecť a počas jedného stretnutia povedal Grabežovi: „Nebudeme nič robiť, starý cisár je chorý a jeho dedič do Bosny asi nepôjde.“ Keď sa však zdravotný stav Františka Jozefa zlepšil, bola operácia opäť spustená.

Zbytok zbraní bol dodaný 26. mája. Traja atentátnici z Belehradu pred súdom vypovedali, že major Tankosić prostredníctvom Ciganovića okrem šiestich granátov, štyroch poloautomatických pištolí Browning a streliva poskytol aj finančné prostriedky na chod akcie, kyanidové ampulky, výcvik, špeciálne mapy s vyznačeným umiestnením policajných staníc, kontakty na podzemný kanál, ktorým sa na územie Rakúsko-Uhorska pašovali zbrane, a špeciálny preukaz pre prístup k tomuto kanálu. Major Tankosić neskôr novinárom a historikovi Magrinimu prezradil, že Principovi, Grabežovi a Čabrinovićovi skutočne poskytol pištole a výbušniny a že taktiež stál za myšlienkou mať pri sebe kyanidové ampulky.

### Pašovanie zbraní
náhľad|vľavo|Cesta atentátnikov z Belehradu do Sarajeva
Gavrilo Princip, Grabež a Čabrinović odcestovali 28. mája z Belehradu a išli pozdĺž Sávy do Šabacu, kde kapitánovi Popovićovi odovzdali preukaz srbskej pohraničnej stráže. Popović im obratom odovzdal dopis pre srbského kapitána Prvanovića a vyplnil formulár s menami troch colných úradníkov, ktorých mali kontaktovať za účelom obdržania výrazně zľavnených vlakových lístkov do pohraničného mestečka Loznica.

Gavrilo Princip, Grabež a Čabrinović prišli do Loznice 29. mája. Kapitán Prvanović vyzval troch svojich podriadených, aby naplánovali čo možno najbezpečnejší plán prechodu štátnej hranice. Zatiaľ čo čakali na spomínaných troch úradníkov, došlo medzi Principom, Grabežom a Čabrinovičom k opakovaným hádkam kvôli Čabrinovičovej častej nedbalosti ohľadne bezpečnosti akcie. Čabrinović nakoniec odovzdal Principovi a Grabežovi zbrane, ktoré mal pri sebe, a bol Principom vyzvaný, aby sám odišiel do Zvorniku, kde mal oficiálne prekročiť štátnu hranicu s Bosnou a Hercegovinou (Rakúskom-Uhorskom) za použitia Grabežovho cestovného dokladu. K Principovi a Grabežovi sa mal Čabrinović opäť pridať v meste Tuzla.

náhľad|Cesta zbraní z Belehradu do Sarajeva
Dňa 30. mája v ranných hodinách dorazili Prvanovićovi podriadení. Seržant Budivoj Grbić súhlasil s prevedením ozbrojených Principa a Grabeža cez štátnu hranicu. Dňa 31. mája sa prebrodili na Ostrov Isaković, malý ostrov nachádzajúci sa uprostred hraničnej rieky Drina. Grbić odovzdal ozbrojených atentátnikov agentom srbskej Národnej Odbrany, aby ich priviedli do Bosny, na rakúsko-uhorské územie. Na území Bosny dorazili 1. júna. Grabež s Principom boli aj so zbraňami odovzdávaní od agenta k agentovi až do tej doby, než dorazili do Tuzly, kde svoje zbrane odovzdali členovi Národnej Odbrany Miškovi Jovanovićovi. Tu sa opäť pripojili k Čabrinovićovi.

Agenti Narodnej Odbrany informovali o svojich aktivitách prezidenta hnutia Boža Jankovića, ktorý správy obratom posielal tajomníkovi srbského ministerského predsedu, Nikolu Pašićovi. Jedna zo správ uvádza meno nového spiklenca zo srbských vojenských kruhov, majora Kostu Todorovića. Pašićove ručne písané poznámky z porád zahŕňali aj prezývku jedného z atentátnikov („Trifko“ Grabež) a aj meno majora Tankosića. Rakúšania sa týchto zápiskov a ďalších súvisiacich dokumentov neskôr zmocnili.

Z Tuzly pokračovali Grabež a Čabrinović do domov svojich rodičov, aby si tu oddýchli do tej doby, než dorazí arcivojvoda Ferdinand na plánovanú návštěvu. Princip sa ubytoval v domě Ilićovej matky v Sarajeve a neskôr sa tu spolu streli. Dňa 14. júna sa Ilić vydal do Tuzly, odkiaľ mal zbrane previesť do Sarajeva. Miško Jovanović zbrane schoval vo veľkej bedni od cukru a 15.júna potom obaja separátne odišli vlakom do Doboj, kde Jovanović odovzdal bedňu Ilićovi. Nbeksôro toho istého dňa sa Ilić vrátil vlakom do Sarajeva a schoval zbrane v kufri pod pohovkou v dome svojej matky.

### Predvečer útoku
Ilić začal 27. júna postupne rozdávať zbrane medzi jednotlivých atentátnikov. Ilić sa až do 27. júna snažil držať mena aktérov z Belehradu v utajení pred tými, ktorí boli rekrutovaný v Sarajeve. Ten večer povedal Mehmedbašić Albertinimu: „Večer útoku ma Ilić v kaviarni Sarajevo predstavil Principovi so slovami „toto je Mehmedbašić, ktorý ide zajtra s nami do toho.“

## Atentát
*Poznámka: Presný priebeh udalostí zostáva nejasný, vzhľadom k rozporuplným podaniam svedkov.*
[náhľad|200px|Voz [Gräf & Stift *Double Phaeton* r. v. 1911, v ktorom išiel arcivojvoda v dobe atentátu]]
[náhľad|200px|Mapka s vyznačením miesta, kde bol arcivojvoda Ferdinand smrteľne zranený: hviezdička označuje miesto neúspešného bombového útoku; smrtka miesto, kde [Gavrilo Princip|Princip smrteľne zasiahol arcivojvodu Ferdinanda aj s jeho manželkou]]
náhľad|200px|Arcivojvoda Ferdinand s manželkou Žofiou opúšťajú sarajevskú radnicu
náhľad|200px|Uniforma Františka Ferdinanda zafarbená krvou
náhľad|200px|Zatknutie okoloidúceho (chybne považovaného za Gavrila Principa)
náhľad|200px|Lavica obžalovaných počas Sarajevského procesu

### Kolóna vozidiel
Dňa 28. júna 1914 sa František Ferdinand d’Este so svojim doprovodom vydal na cestu vlakom z kúpeľov Ilidža do Sarajeva. Na sarajevskom nádraží boli očakávaní guvernérom Oskarom Potiorekom a pre Ferdinandovu družinu tu bolo pripravených celkom šesť vozidiel. Kvôli nedorozumeniu do prvého vozidla omylom nastúpili traja miestni policajti spolu s vedúcim bezpečnostnej služby. Členovia služby, ktorí mali svojho vedúceho sprevádzať, nastúpili až do jedného zo zadných vozidiel. Do druhého automobilu v poradí nastúpil sarajevský primátor a riaditeľ sarajevského policajného oddelenia. Tretím automobilom v kolóne bol športový Gräf & Stift so stiahnutou strechou, ktorý riadil Leopold Lojka. Do tohto vozidla nastúpil František Ferdinand d’Este, jeho manželka Žofie vovodkyňa z Hohenbergu, guvernér Oskar Potiorek a podplukovník Franz von Harrach. Prvou zastávkou a bodom v oficiálnom programe arcivojvodovej kolóny bola inšpekcia vojenských kasární. Podľa programu sa kolóna v 10:00 vydala od kasární smerom k radnici triedou Appel.

### Bombový útok
Kolóna vozidiel prvého útočníka Mehmedbašića bez ublíženia minula. Organizátor Danilo Ilić útočníka Mehmedbašića postavil pred zahrádku kaviarne Mostar Café a vyzbrojil ho bombou. Mehmedbašić si však čin na poslednú chvíľu rozmyslel a nezaútočil. Neďaleko od neho stál Vaso Čubrilović, vyzbrojený bombou a pištoľou, ktorý sa však taktiež k činu neodhodlal. V ďalšej časti plánovanej trasy, neďaleko rieky Miljacka, stál Nedeljko Čabrinović, ozbrojený bombou.

V 10:10 sa automobil s arcivojvodom Ferdinandom priblížil k Čabrinovićovi, ktorý na auto hodil bombu. Tá sa však odrazila od poťahu stiahnutej strechy a spadla naspäť na cestu. Nastavenie časovača bomby zapríčinilo, že vybuchla až pod nasledujúcim autom, ktoré bolo okamžite vyradené z provádzky. Výbuch vytvoril na ceste asi 30 cm hlboký kráter a podľa agentúry Reuters zranil celkom dvadsať lľudí.

Čabrinović potom prehltol pripravenú ampulku s Kyanidom a skočil do rieky Miljacka. Čabrinovićov pokus o samovraždu však nevyšiel, pretože ampulka s kyanidom spôsobila iba vracanie. K utopeniu tiež nedošlo, pretože rieka Miljacka je veľmi plytká. O chvíľu neskôr bol zadržaný davom prizerajúcich sa svedkov a odovzdaný polícii.

Kolóna vozidiel rýchlo pokračovala bez zničeného vozidla ďalej smerom k mestskej radnici. Cvjetko Popović, Gavrilo Princip a Trifun Grabež sa na veľmi rýchlo prechádzajúcu kolónu zaútočiť neodvážili.

### Príchod na radnicu
Kolóna prišla k radnici na plánovanú recepciu, arcivojvoda tu však prejavil pochopiteľné príznaky stresu tým, že si odmietol vypočuť pripravený prejav primátora Curcica so slovami: „Pán primátor, prišiel som sem na návštevu a bol som privítaný bombami. To prekračuje všetky medze!“ Vojvodkyňa Žofia si na chvíľu zobrala Ferdinanda stranou, niečo mu pošepkala do ucha; arcivojvoda potom povedal primátorovi: „Začnite teda svoju řeč.“ Arcivojvoda sa upokojil a starosta začal svoj prejav. Akonáhle starosta dohovoril, pokračoval so svojim prejavom František Ferdinand, ktorý k pripravenému textu pridal ešte zmienky o udalostiach, ktoré sa stali toho istého dňa v Sarajeve a poďakoval jeho obyvateľom za uvítacie ovácie: „Videl som v nich radosť z nepodareného atentátu.“

Členovia Ferdinandovho doprovodu začali diskutovať o možnostiach, ako zabrániť ďalším prípadným pokusom o atentát, pričom však nevyvodili žiadne konkrétne závery. Návrh presunúť vojenské jednotky nachádzajúce sa neďaleko mesta, aby lemovaly celú trasu prejazdu, bol zamietnutý z toho dôvodu, že vojaci nemali so sebou na manévroch slávnostné uniformy. Bezpečnosť arcivojvodu tak spočívala v rukách malej sarajevskej policajnej jednotky. Jediným účinným opatrením bolo presadnutie grófa Harracha vo vozidle tak, aby sedel po Ferdinandovej ľavici a chránil tak jeho srdce.

### Smrteľný zásah
Po návšteve radnice sa arcivojvoda Ferdinand rozhodol, že v nemocnici navštívi ranených členov doprovodu zasiahnutých Čabrinovićovou bombou. Žofia sa rozhodla zrušiť svoj oficiálny program, aby mohla sprevádzať svojho manžela. V 10:45 nastúpil František Ferdinand spolu s manželkou Žofiou do automobilu, opäť tretieho v poradí.

Gavrilo Princip sa práve nachádzal v kaviarni pred lahôdkarským obchodom Moritza Schillera, kde stretol svojho priateľa, keď sa pred ním objavila limuzína s arcivojvodom a jeho spolujazdcami, ktorá chybne odbočila a pri cúvaní sa na chvíľu zastavila. Princip priskočil z pravej strany k vozidlu a vypálil dve rany z poloautomatickej pištole (*[[FN Model 1910|Fabrique Nationale FN Browning Model 1910]]* ráže 9 mm so sériovým číslom #19074). Podľa Albertiniho „prvá strela zasiahla Ferdinanda priamo do krčnej tepny, druhá ťažko zranila Žofiu Chotkovú v oblasti žalúdka“. Princip neskôr vypovedal, že mal v úmysle usmrtiť guvernéra Potiorka a nie Žofiu. Obe obete atentátu zostali sedieť na svojich sedadlách, zatiaľ čo boli prevážané do guvernérovej rezidencie na lekárske ošetrenie. Podľa výpovede grófa Harracha boli posledné slova arcivojvodu Ferdinanda: „Sopherl! Sopherl! Sterbe nicht! Bleibe am Leben für unsere Kinder!“ (slovensky „Žofinka, Žofinka, neumieraj! Zostaň nažive pre naše deti!“) nasledované slovami „Nič mi nie je.“ Ferdinand zomrel ešte pred príchodom do guvernérovej rezidencie, vojvodkyňa Žofia z Hohenbergu zomrela o niekoľko minút neskôr.

### Nasledovné dianie
Všetci útočníci boli po čine zadržaní. Tí, ktorí boli uväznení pod rakúsko-uhorskou jurisdikciou, boli súdení spoločne s komplicmi a členmi konšpiračnej siete, pomocou ktorej boli do Sarajeva doručené zbrane použité pri atentáte. Mehmedbašić bol síce uväznený v Čiernej Hore, neskôr mu však bolo umožnené uniknúť do Srbska, kde sa pripojil k majorovi Tankosićovi, v roku 1916 bol na základe úplatku vydaný úradom a opäť uväznený.

Onedlho po atentáte vypukli v Sarajeve protisrbsky ladené pouličné nepokoje a museli byť ukľudnené použitím vojenskej sily.

## Súdy a tresty pre páchateľov
### Sarajevský tribunál
Rakúsko-uhorské úrady stíhali a uväznili páchateľov sarajevského atentátu (okrem Mehmedbasića, ktorý utiekol do Čiernej Hory a následne do Srbska) spoločne s agentami a pomocníkmi, ktorí im pomáhali s prípravou. Hlavným bodom obžaloby bolo vlastizradné spiknutie, do ktorého boli zapojené aj oficiálne srbské kruhy. Sarajevský tribunál sa konal od 12. do 23. októbra, konečné rozsudky boli vynesené 28. októbra 1914. Plnoletí páchatelia, ktorým hrozil trest smrti, sa pred tribunálom snažili vykresliť ako nevedomí spolupáchatelia činu. Napríklad Vaso Čubrilović, ktorý organizoval dodávky zbraní pre atentát, vypovedal: „Gavrilo Princip na mňa veľmi ostro pozrel a prudko na mňa vyšiel so slovami, Ak to chceš teda vedieť, vieš o našom pláne zavraždit dediča trónu, takže buď ticho. Ak nás podrazíš, bude to koniec teba aj tvojej rodiny.’“ Počas vypočúvania Vaso Čubrilović začal bližšie popisovať svoj strach z fyzickej likvidácie, ktorý ho mal prinútiť k spolupráci s Principom a Grabežom. Vaso Čubrilović uviedol, že mal veľký strach zo spikleneckých síl stojacích za Principom a bál sa o život svojej rodiny. Keď sa ho opýtal, prečo sa odhodlal riskovať trestný postih za svoj čin a nevyužil radšej právnu ochranu štátu, odpovedal: „Mal som ďaleko väčší strach z teroru než zo zákona.“

Belehradskí účastníci atentátu, ktorým z dôvodu nízkeho veku nehrozil trest smrti, sa účelovo priznávali a prispôsobovali svoje výpovede na súdu tak, aby im bol udelený čo najnižší trest. Gavrilo Princip počas krížového výsluchu vypovedal: „Som juhoslávsky nacionalista a verím v myšlienku zjednotenie všetkých juhoslovanských bratov a vytvorenie pre nich samostatného, od Rakúska nezávislého štátu.“ Keď sa potom Pricipa opýtali na prostriedky, akými by toho chcel dosiahnúť, odpovedal: „Prostredníctvom teroru.“

Konečný verdikt znel podľa Albertiniho nasledovne: „Súd na základě vyšetrovania úznáva, že do tohoto zradného činu bola zapojená ako Národna Odbrana, tak aj vojenské kruhy Srbského kráľovstva prostredníctvom tajných agentov.“

Tresty odňatia slobody, smrti a oslobodzujúce rozsudky boli nasledujúce:
::

Pred súdom obvinený Nedeljko Čabrinović vyjadril ľútosť nad spáchanými vraždami a následne po vynesení rozsudku obdržal dopis s odpustením od troch detí, ktorých rodičia počas atentátu zahynuli. Gavrilo Princip a Nedeljko Čabrinović počas väznenia zomreli na turberkulózu. Spolupáchatelia, ktorým v dobe činu bolo menej než dvadsať rokov, mohli podľa vtedajších rakúsko-uhorských zákonov obdržať maximálny trest vo výške 20 rokov. Gavrilo Princip sa tak vďaka svojmu veku absolútnemu trestu vyhol.

### Solúnsky proces
Na prelome rokov 1916 a 1917 sa medzi Rakúsko-Uhorskom a Francúzskom uskutočnili mierové rozhovory. Existujú aj dôkazy o paralelných rozhovoroch medzi Rakúsko-Uhorskom a Srbskom. Srbský ministerský predseda Pašić poslal do Ženevy svojho pobočníka Stephana Protića a princ Alexander I. Karadjordjević poslal na rokovanie svojho dôverníka (a milenca), plukovníka Živkovića. Cisár Karol I. tu vyslovil kľúčové požiadavky Rakúska-Uhorska na vrátenie Srbska do rúk srbskej exilovej vlády: Srbsko sa malo zaručiť, že už nebude podporovať snahy smerujúce k odtrhnutiu Srbska od monarchie.

Princ Alexander svojho času uvažoval o fyzickej likvidácii srbského armádneho plukovníka Dragutina Dimitrijevića a jeho nasledovníkov, ktorí predstavovali hrozbu pre jeho moc. Mierové požiadavky Rakúsko-Uhorska predstavovali ďalší impulz k takémuto zmýšľaniu. Dňa 15. marca 1917 bola skupina okolo Dimitrijevića zatknutá na základe vykonštruovaných obvinení a prevezená na vojenský súd do Francúzmi okupovaného gréckeho Solúna. Dňa 23. marca 1917 boli Dimitrijević a osem jeho blízkych spoločníkov odsúdených na trest smrti, dvaja ďalší boli odsúdení na pätnásťročné odňatie slobody. Jeden z obvinených počas procesu zomrel, preto bolo obvinenie stiahnuté. Princ Alexander nakoniec šesť rozsudkov smrti na základe nedostatku dôkazov zrušil, štyrom obvineným bola vina preukázaná.
::

V snahe ospravedlniť rozsudky smrti ministerský predseda Pašić napísal v dopise srbskému veľvyslancovi do Londýna: „…Dimitrijević (Apis) okrem iného priznal svoju účasť na vražde Františka Ferdinanda. Ako by sme ich mohli nechať nepotrestaných?“ Je potrebné zmieniť, že Vojislav Tankosić, ďalší zúčastnený atentátu, nebol súdený, pretože v roku 1915 padol v boji.

## Následky atentátu

[náhľad|200px|Vyhlásenie vojny [Nemecko|Nemeckom v roku 1914]]
[náhľad|200px|Kapesník s krvou nasledovníka trónu Františka Ferdinanda d'Este je v expozícii Sarajevský atentát na [Zámok Velké Meziříčí|zámku Velké Meziříčí]]

Atentát na nasledovníka Rakúsko-Uhorska a jeho ženu šokoval celú Európu a vyvolal zo začiatku veľké sympatie pre Rakúsko. Dva dni po atentáte Rakúsko-Uhorsko a Nemecká ríša požiadali Srbsko o začatie vyšetrovania, ale Gruic odpovedal, „Nič nebolo doposiaľ urobené a záležitosť sa netýka Srbskej vlády“. Rakúska vláda to videla ako šancu vyriešiť srbskú otázku a využila situáciu na odovzdanie ultimáta, ktoré bolo schválne neakceptovateľné a vytvorené s jediným cieľom, vyvolať medzi oboma krajinami vojnu a zároveň nevystaviť Rakúsko-Uhorsko obvineniam z neopodstatnenej agresie. Dňa 28. júla 1914 vypovedalo Rakúsko-Uhorsko Srbsku vojnu a o deň neskôr začalo jeho podunajské loďstvo ostreľovať Belehrad.

Ruská vláda vyhlásila 30. júla mobilizáciu, rakúsko-uhorská 31. júla. Dňa 3. augusta vyhlásilo Nemecko vojnu Francúzsku (deň predtým obsadilo Luxembursko) a 4. augusta vstúpili nemecké vojská do neutrálneho Belgicka, aby tak získali priechod do Francúzska. Porušenie neutrality Belgicka dalo podnet Spojenému kráľovstvu na vypovedanie vojny Nemecku (4. augusta). Dňa 6. augusta Rakúsko-Uhorsko vypovedalo vojnu Rusku, 7. augusta ohlásila vojnu s Rakúsko-Uhorskom Čierna Hora, do týždňa vstúpili do vojny proti Rakúsko-Uhorsku aj Francúzsko a Spojené kráľovstvo.

Z ázijských krajín vstúpilo do vojny po boku Dohody Japonsko (23. augusta, Japonsko zabralo v Číne nemecké teritória v provincii Šan-tung), a Turecko, resp. Osmanská ríša po boku Nemecka a Rakúsko-Uhorska (30. októbra). Malý srbský konflikt sa rozrástol do svetovej vojny.

## Kontroverzie a zodpovednosť za atentát
### Srbské „varovanie“ Rakúsko-Uhorsku
Po atentáte srbský veľvyslanec vo Francúzsku Milenko Vesnić a srbský veľvyslanec v Rusku Spalaiković vydali vyhlásenie, že Srbsko varovalo Rakúsko-Uhorsko o hrozbe atentátu. Srbsko čoskoro potom poprelo varovanie a akúkoľvek vedomosť o atentáte. Premiér Pašić však v denníkoch *Az Est* 7. júna a v parížskom vydaní *New York Herald* 20. júna všetko poprel.

### Rade Malobabić
V roce 1914 bol Rade Malobabić agentom srbskej vojenskej rozviedky. Jeho meno sa objavuje v srbských dokumentoch, ktorých sa Rakúsko-Uhorsko zmocnilo počas vojny. Tieto dokumenty popisujú tok zbraní, munície a agentov zo Srbska do Rakúsko-Uhorska pod Malobabićovým riadením. Kvôli zatajení Apisovho priznania Srbskom a prepisom Solúnskeho procesu historici najprv nespájali Malobabića s atentátom.

## Múzejné výstavy

Principova zbraň (poloautomatická pištoľ Browning M 1910 s kalibrom .380 acp [9&nbsp;mm kurz], v roku 2004 objavená v rakúskej jezuitskej ubytovni, v ktorej žil kňaz, ktorý poskytol Františkovi Ferdinandovi s manželkou posledné pomazanie a pištoľ získal), prestrelená uniforma Františka Ferdinanda, automobil Gräf & Stift Double Phaeton, v ktorom arcivojvoda išiel, a nosítka, na ktorých zomrel, sú umiestnené na výstavě v *Heeresgeschichtliches Museum (Vojenskom múzeu)* vo Viedni.

Druhá guľka, ktorú Gavrilo Princip vystrelil, niekedy nazývaná *„guľka, ktorá začala prvú svetovú vojnu“*, je vystavená v múzejnej expozícii na zámku Konopišti v sttedných Čechách.

Batistový kapesník s krvou nasledovníka trónu Františka Ferdinanda d’Este je v expozícii Sarajevský atentát na zámku Velké Meziříčí.

## Referencie

## Literatúra
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Michèle Savary, *La vie et mort de Gavrilo Princip*, L'Age d'Homme 2004. (francouzsky)
* Dušan T. Bataković (dir.), *Histoire du peuple serbe*, Lausanne, L'Age d'Homme 2005. (francouzsky)

## Pozri aj
* Berlínsky kongres
* Príčiny prvej svetovej vojny
* Prvá svetová vojna

## Iné projekty

## Externé odkazy
* 
*  Atentát na Františka Ferdinanda na FirstWorldWar
* 
* Sarajevský atentát: bomby, kulky, nezdařilé utonutí i&nbsp;otrava – článek na Před 100 lety, speciálním webu Českého rozhlasu o&nbsp;1. světové válce
* Sto let od Sarajeva: Svatbu Františka Ferdinanda bojkotovala jeho vlastní rodina
* Takhle nám zabijí Ferdinanda! Sarajevský atentát minutu po minutě.
* Sedm kulí v&nbsp;Sarajevu: První světovou válku nepřímo zavinil Čech!
* Pořad Českého rozhlasu Plus A&nbsp;bude se to řezat! aneb Příběh řidiče arcivévody Františka Ferdinanda, obsahuje velké množství málo známých informací o&nbsp;řidičích následníka trůnu a o&nbsp;jejich osudech během atentátu i&nbsp;po něm.

## Zdroj

Kategória:Atentáty