Novokantovstvo

**Novokantovstvo** je poklasický filozofický smer, ktorý sa – na základe transcendentálnej logiky a epistemiológie Immanuela Kanta – vymedzuje voči materializmu. Vznikol v druhej polovici 19. storočia a za jeho iniciátorov sú považovaní nemeckí filozofi Otto Liebmann (1840 – 1912) a Friedrich Albert Lange (1828 – 1875).

Za vznikom novokantovstva je možné vidieť súdobú snahu vypracovať – práve prostredníctvom návratu ku Kantovi – takú filozofiu, ktorá by zodpovedala nárokom modernej vedy.

V rámci novokantovstva sa tradične rozlišujú dva hlavné prúdy: Marburská škola a Bádenská škola.

Charakteristickým znakom novokantovstva je záujem o vedecko-teoretické zdôvodnenie humanitných vied a filozofické zdôvodnenie politickej teórie. Napríklad, marburská vetva novokantovstva de facto poskytla teoretické základy pre revizionizmus Eduarda Bernsteina (1850 – 1932), ako aj pre austromarxizmus Maxa Adlera (1873 – 1937). A v neposlednom rade, začiatkom 20. storočia zohrávalo novokantovstvo významnú úlohu aj v ruskej filozofii, keďže predstavovalo akúsi strednú cestu medzi ortodoxnou mystickou metafyzikou a prísnym ateistickým materializmom.

## Vznik
Samotný vznik novokantovstva v druhej polovici 19. storočia je potrebné vnímať predovšetkým na pozadí vážneho súdobého ideologického sporu medzi ''prírodnými vedami'' a ''náboženstvom''. Prírodné vedy v tomto období postulovali absolútny primát matérie, v dôsledku čoho sa na *duchovno* ako také začalo hľadieť s dešpektom. Legitimita *náboženského poznania* bola systematicky spochybňovaná. Celý konflikt vyústil do generálneho útoku na koncept *ducha* *v najširšom zmysle slova*, čo napokon v roku 1854 vyvrcholilo v tzv. Spore o materializmus. Za akési „stelesnenie“ týchto názorových protikladov možno zaiste považovať dvoch nemeckých profesorov – göttingenského fyziológa Rudolfa Wagnera, ktorý považoval kresťanstvo za duchovný základ prírodných vied, a giessenského zoológa Carla Vogta, ktorý považoval existenciu tzv. „duchovných“ fenoménov len za jeden z dôsledkov štruktúry matérie. V nasledujúcich rokoch sa však spor o materializmus rozrástol až do podoby boja dvoch svetonázorov, k čomu v roku 1859 nepochybne prispelo aj Darwinovo epochálno dielo *[[Pôvod druhov|O pôvode druhov]]*. Kresťanský svetonázor mal byť úplne nahradený radikálnym materialistickým svetonázorom.

Špekulatívna idealistická filozofia bola v čase prebiehajúceho sporu o materializmus v hlbokej kríze, čo bolo zaiste logickým dôsledkom celkového vývoja, ktorý napokon vyvrcholil v revolučných rokoch 1848/1849. Nepochybne, meruôsme roky pripravili pôdu pre nevídaný rozvoj prírodných vied a úspech s nimi spojeného materialistického svetonázoru, principiálne nezlučiteľného s, tým pádom prekonaným, špekulatívnym hegelovským systémom myslenia.

Novokantovstvo – de facto zvýhodnené aj tým, že sa nezaoberalo citlivými politickými otázkami, ale predovšetkým epistemiológiou – sa však tomuto materialistickému duchu doby postavilo na odpor. A tým pádom prekonalo nielen krízu idealistickej filozofie, ale aj radikálny materializmus ako taký. Novokantovská vedecko-teoretická metodika myslenia totiž – prostredníctvom svojej kritickej epistemiológie – relativizuje absolútny nárok materializmu. Novokantovstvo tak významnou mierou prispelo k upokojeniu či aspoň zmierneniu vyššie spomínaných svetonázorových sporov, následne na istý čas prenechaných akademickej pôde a napokon odložených ad acta.

Samotné prírodovedné poznanie nevylučuje existenciu skutočného, faktického *duchovného poznania* *v najširšom zmysle slova*. „Ducha“ zrejme nemožno odvodiť len z matérie. Počnúc Wilhelmom Windelbandom, zakladateľom bádenskej vetvy novokantovstva, sa tak začína presadzovať názor, že existuje „svet ducha“, popisovaný *idiografickou* vedou (nem. *Geisteswissenschaft*; duchovné resp. humanitné vedy, napr. história), a „svet prírody“, popisovaný *nomotetickou* vedou (nem. *Naturwissenschaft*; prírodné vedy). Z logiky tohto dodnes prevládajúceho názoru napokon vyplýva, že idiografická veda nemôže kolidovať s nomotetickou vedou, pretože sa líšia metodikami získavania poznatkov.

Kantovu filozofiu v prvej tretine 19. storočia úplne zatlačil do úzadia Hegelov idealizmus. Arthur Schopenhauer bol azda jediným filozofom, ktorý sa v tomto období – predovšetkým v diele *Svet ako vôľa a predstava* z roku 1819 – kriticko-kreatívne vysporadúval s gnozeológiou Immanuela Kanta. Faktom však zostáva, že Schopenhauerovej filozofii sa v týchto jej začiatkoch nedostalo nijakej väčšej pozornosti.

V roku 1832 – rok po Hegelovej smrti – publikoval Friedrich Eduard Beneke spis *Kant a filozofické úlohy našej doby*, ktorým v konečnom dôsledku podnietil návrat ku – v princípe kritickému – uvažovaniu o Kantovi. Spustil sa proces „znovuobjavovania“ Kantovej filozofie. V roku 1847 prednesie Christian Hermann Weisse reč s názvom „*V akom zmysle sa dnes má nemecká filozofia znovu orientovať na Kanta*“. Na Kanta sa veľmi často odvolával aj Jakob Friedrich Fries.

## Predstavitelia
Vlastný začiatok novokantovstva sa však spája až s osobnosťami ako Friedrich Albert Lange, Otto Liebmann, Eduard Zeller a Hermann von Helmholtz.

Lange vo svojom diele *Dejiny materializmu* z roku 1866 podrobil tézy materializmu detailnej, diferencovanej, no veľmi tvrdej a ráznej kritike.

Liebmann v spise *Kant a epigóni* z roku 1865 odmietol nemecký idealizmus a Herbartov realizmus, ako aj prírodovedný empirizmus, filozoficky reprezentovaný napríklad Friesom, a napokon i Schopenhauerovu transcendentálnu filozofiu. Liebmann v závere svojej knihy preto vyzýva: „*Also muß auf Kant zurückgegangen werden!*“ Musíme sa vrátiť späť ku Kantovi!

Helmholtz – významný nemecký prírodovedec, fyziológ a fyzik – sa v roku 1877 tiež postavil proti preceňovaniu materializmu nad rámec prírodovednej pracovnej hypotézy:*Nezabúdajte, prosím, že aj materializmus je len metafyzickou hypotézou. Hypotézou, ktorá sa síce v oblasti prírodných vied ukázala byť veľmi plodná, no stále zostáva len hypotézou. Ak sa na  hypotetickú povahu materializmu jednoducho zabudne, tak sa z materializmu stane dogma, ktorá sa môže stať prekážkou pokroku vedy a viesť k fanatickej intolerancii rovnako, ako iné dogmy. Takéto nebezpečenstvo hrozí vždy vtedy, keď sa niekto snaží popierať alebo skrývať realitu.*Ďalšími vplyvnými postavami novokantovstva boli Kuno Fischer, historik filozofie, ktorý sa usiloval o syntézu kantovského kriticizmu s Fichteho idealizmom, a Jürgen Bona Meyer, autor diela *Kantova psychológia* z roku 1870.

V odbornej literatúre sa výraz *(novo)kantovstvo* (nem. *(Neu)Kantianismus*) používa približne od roku 1875.

V rámci novokantovstva možno rozoznávať dve významné filozofické školy: Marburská škola a Bádenská škola (tiež nazývaná *Juhozápadná nemecká škola*). Ostatných filozofov, ktorých síce nemožno priradiť k ani jednej z týchto škôl, no zároveň ich nemožno nepriradiť ku novokantovstvu ako takému, zaraďujeme vo všeobecnosti ku kriticizmu.

### Marburská škola
Zakladateľom výrazne matematicky a prírodovedne orientovanej *[[Marburská škola novokantovstva|Marburskej školy novokantovstva]]* bol židovský filozof Hermann Cohen (1842 – 1918). Vo svetle Kantovej filozofie kritizoval Cohen predovšetkým psychologizmus. To, že existuje poznanie (nem. *Wissen*), ktoré je nezávislé od *psyché*, je podľa Cohena zrejmé už z toho, že matematika existuje v učebniciach nezávisle od subjektu. Poznanie resp. poznatky (nem. *Erkenntnis*) nie sú viazané výhradne na subjekt. Cohen bol spočiatku orientovaný výrazne filologicky, časom si však – samozrejme, so stálym zreteľom na Kanta – vytvoril samostatný filozofický systém, ktorý inklinoval skôr k idealizmu a za základ ľudského myslenia nepovažoval pojmy (nem. *Begriffe*), ale súdy (nem. *Urteile*).

Známy nemecký filozof Nicolai Hartmann (1882 – 1950) študoval filozofiu o. i. aj v Marburgu. Jeho myslenie v istých momentoch jasne svedčí práve o vplyve Marburskej školy novokantovstva.

Logickým základom exaktných vied sa venoval aj Paul Natorp (1854 – 1924). Odmietal existenciu *vecí o sebe* (známa Kantova téza o *Ding an sich*), ako aj existenciu od rozumu resp. rozvažovania (nem. *Verstand*) nezávislých názorov (nem. *Anschauung*).

K Marburskej škole sa radia o. i. aj Karl Vorländer (1860 – 1928), ktorý sa venoval predovšetkým filozofii dejín a marxizmu, Rudolf Stammler (1856 – 1938), ktorý sa zaoberal hlavne právnou filozofiou a ďalšími sociálnymi otázkami, alebo Walther Schücking (1875 – 1935), odborník na medzinárodné právo, ktorý vychádzal z Kantovho chápania mieru a výrazne ovplyvnil vývoj medzinárodného mierového práva (nem. *Friedensvölkerrecht*) ako aj ústavného práva v 20. storočí.

Nemecký filozof Ernst Cassirer (1874 – 1945) bol zaiste naklonený filozofickej tradícii Marburskej školy, no na strane druhej sa výberom tém – filozofia jazyka, problematika významu (nem. *Bedeutung*), filozofia kultúry resp. tzv. *filozofia symbolických foriem* – radí skôr k typickým predstaviteľom filozofie 20. storočia. Vzťah ku svetu (nem. *Bezug zur Welt*) sa podľa Cassirera nerealizuje len prostredníctvom kategórií, ale prostredníctvom rôznych iných symbolických foriem, akými sú napríklad jazyk, náboženstvo, umenie, technika, dejiny či právo.

Rumunská filozofka Alice Voinescu rod. *Steriade* (1885 – 1961) sa tiež zvykne považovať za predstaviteľku Marburskej školy. V rokoch 1911 až 1912 študovala u Cohena a Natorpa. Vo svojej dizertačnej práci, ktorú obhájila na parížskej Sorbonne, sa venovala explicitne filozofii Marburskej školy. Mimochodom, bola to prvá Rumunka, ktorá získala doktorát z filozofie. Neskôr publikovala predovšetkým v oblasti estetiky a divadelných dejín.

### Bádenská škola
Bádenská škola novokantovstva, tiež nazývaná *Juhozápadná nemecká škola*, sa na rozdiel od Marburskej školy zameriavala na filozofiu hodnôt. Hlavnými predstaviteľmi tejto školy boli Wilhelm Windelband (1848 – 1915) a Heinrich Rickert (1863 – 1936).

Windelband považoval filozofiu predovšetkým za náuku o *všeobecných hodnotách* (nem. *allgemeingültige Werte*) – o *pravde* v myslení, *dobre* vo vôli a konaní, *kráse* v cítení. Windelband videl principiálny rozdiel medzi prírodnými vedami (nem. *Naturwissenschaft*) a históriou (ako najtypickejšou z tzv. *Geisteswissenschaft*; viď vyššie). „Rozumieť Kantovi“ znamená podľa Windelbanda „nebáť sa ho prekročiť“.

Rickert zdôrazňoval rozdiel medzi *Kulturwissenschaft* (slov. *kultúrne štúdiá*) a *Naturwissenschaft* (slov. *prírodné vedy*). Okrem iného rozvinul aj vlastnú axiológiu.

### Kriticizmus
Vychádzajúc z logiky tohto článku, možno ku kriticizmu priradiť v prvom rade rakúskeho filozofa Aloisa Riehla (1844 – 1924) a jeho krajana Roberta Reiningera (1869–1955), autora mnohých prác k axiologickej a psychofyzickej problematike.

Pre Riehla je *filozofia* predovšetkým *kritikou poznania*, nie vecou svetonázoru (sic!). Podľa Riehlovho názoru je, v princípe, nielen možné, ale aj potrebné, na základe reflexie najnovších matematických a prírodovedných poznatkov (napr. neeuklidovskej geometrie), „vylepšovať“ samotnú filozofiu: teda takpovediac „pokračovať v písaní Kantových diel“.

Neskorší predstavitelia kriticizmu už patria, podobne ako Cassirer, skôr k filozofii 20. storočia. Nemožno však nespomenúť ich previazanosť s novokantovskou filozofickou tradíciou.

Hans Vaihinger (1852–1933) sa stal známym ako komentátor Kantovej *[[Kritika čistého rozumu|Kritiky čistého rozumu]]*, v roku 1896 založil odborný filozofický časopis *Kant-Studien*. Vaihingerovu filozofiu – označovanú ako *Philosophie „Als Ob“* (slov. *filozofia „ako keby“*) – však možno na základe jej chápania *pravdy* zaradiť aj k pragmatizmu: Poznanie stojí na hypotetických fikciách. Pravda je preto relatívny pojem, ktorý v prvom radi slúži praxi. Objektívna pravda je nedosiahnuteľná.

V centre filozofie Riehlovho žiaka Richarda Hönigswalda (1875 – 1947) sa nachádza problematika „toho, čo je dané“ (nem. *des Gegebenen*), ako aj problematika „všeobecnej metodiky“ (nem. *allgemeine Methodenlehre*) ľudského poznania. V protiklade k Marburskej škole, Hönigswald sa usiloval uchopiť *vec o sebe* (nem. *Ding an sich*) osobitou psychologickou metódou, pomocou ktorej popísal súvislosť medzi *vedomím* a *predmetom.* Pri tom sa, samozrejme, nemožno vyhnúť problematike *jazyka*. Objektivita predmetu sa podľa Hönigswalda *vytvára* až prostredníctvom jazyka.

Erich Kaufmann (1880 – 1972) bol významný nemecký právny filozof, ktorý novokantovstvu vyčítal, že nedokázalo k pozitivistickému empirizmu postaviť skutočnú alternatívu, a to konkrétne *objektívnu [[Metafyzika|metafyziku]]*. Namiesto konzekventnej reflexie rozmanitosti našej skutočnosti sa novokantovstvo naďalej uchyľovalo len k abstraktným, priveľmi plochým a v podstate len čisto formálnym pojmom. Kaufmann sa tak napokon stal stúpencom novohegeliánskej filozofie.

Leonard Nelson (1882 – 1927) sa vo svojej filozofii, ako aj svojich spoločensko-politických aktivitách evidentne inšpiroval Friesom i Marburskou školou. Explicitne sa však k Marburskej škole nezaraďuje.

### Ďalší filozofi inšpirovaní novokantovstvom
Spomedzi ďalších významných osobností, ktoré sa, viac či menej, inšpirovali novokantovskou filozofiou, možno spomenúť aj nasledujúce mená:

Charles Bernard Renouvier (1815 – 1903), francúzsky filozof. Vo svojom systéme, ktorý nazval *néo-criticisme*, vychádzal z Kanta. Renouvierova filozofia je však skôr transformáciou než pokračovaním tej Kantovej.

Hermann Lotze (1817 – 1881), nemecký lekár a filozof. Usiloval sa prepájať prírodné vedy s filozofiou, významne prispel k rozvoju vedeckej psychológie a estetiky. Svoj systém charakterizoval ako *teleologický idealizmus*, metafyzika má podľa neho základ v etike.

Wilhelm Dilthey (1833 – 1911), nemecký protestantský teológ, psychológ, historik a filozof – predstaviteľ tzv. *[[Filozofia života|filozofie života]]*. Ústredným pojmom Diltheyho filozofie je pojem *živého ducha*, ktorý *sa vyvíja v historických formách.*

Afrikan Spir (1837 – 1890), rusko-nemecký filozof, špecializoval sa na logiku. Spir mal veľký vplyv na Friedricha Nietzscheho (1844 – 1900), Theodora Lessinga (1872 – 1933) a Réginalda Garrigou-Lagrangeho (1877 – 1964).

Benno Erdmann (1851 – 1921), nemecký filozof, logik, psychológ.

Émile Meyerson (1859 – 1933), poľsko-francúzsko chemik, novinár a filozof. Venoval sa predovšetkým teórii vedy. Americký fyzik, historik a filozof Thomas S. Kuhn (1922 – 1996) priznal, že pri písaní jeho slávnej knihy *The Structure of Scientific Revolutions* (1962) ho výrazne ovplyvnili práve Meyersonove myšlienky.

Ernst Troeltsch (1865 – 1923), nemecký protestantský teológ, filozof a liberálny politik. Jeho dielo je pokusom o syntézu teológie Albrechta Ritschla (1822 – 1889), sociologických koncepcií Maxa Webera (1864 – 1920) a bádenskej novokantovskej filozofie.

Jonas Cohn (1869 – 1947), nemecký filozof, pedagóg, psychológ.

Hans Kelsen (1881 – 1973), nemecký právnik, predstaviteľ právneho pozitivizmus. Významne prispel k rozvoju ústavného a medzinárodného práva. Výrazne ho ovplyvnilo marburské novokantovstvo.

Max Weber (1864 – 1920), nemecký sociológ, ekonóm a politik. Zakladateľ sociológie náboženstva, autor slávneho diela *Die protestantische Ethik und der Geist des Kapitalismus.* Je považovaný za jedného z klasikov sociológie a kultúrnych a sociálnych vied.

György Lukács (1885 – 1971), maďarský marxistický filozof a literárny kritik.

## Aktuálna recepcia
Súčasný výskum novokantovstva si z niekoľkých odlišných perspektív kladie otázku o „jednote novokantovstva“ (nem. „*Einheit des Neukantianismus*“). Táto jednota sa prejavuje predovšetkým v samotných leitmotívoch novokantovskej filozofie, no nemožno nespomenúť aj historicko-sociologický aspekt filozofického smeru alebo tému novokantovstva a jeho prínos ku kultúre.

V rámci dnešnej recepcie novokantovstva sa tak v prvom rade spracováva charakteristický spôsob myslenia samotných novokantovských filozofov. Zvlášť dôležité je uvedomiť si skutočnosť, že u novokantovcov stojí v centre pozornosti kantovská syntéza, idea jednoty, ktorej cieľom „jednota vedomia *a* rozumu“ ako predpoklad pre „jednotu skúsenosti“.

Popri spracovávaní leitmotívov a snahe o porozumenie tomu, ako vnímali samých seba samotní novokantovci, sa dnes výskum novokantovstva venuje aj histórii tohto filozofického smeru. Kvôli logike veci je totiž pojem *novokantovstvo* dnes potrebné bližšie špecifikovať. Novokantovstvo ako také evidentne presahuje Marburskú a Bádenskú školu. S odstupom času a v dôsledku nových poznatkov tak dochádza aj k prehodnocovaniu celkovej tradičnej kategorizácie novokantovstva. Bola navrhnutá nová, fakticky a historicky presnejšia a diferencovanejšia koncepcia vnútorného členenia novokantovstva. Napríklad, nemecký filozof Traugott Konstantin Oesterreich (1880 – 1949) predstavil modifikovanú klasifikáciu, podľa ktorej je v rámci novokantovstva možné rozoznať sedem odlišných smerov:

Fyziologický
* Hermann von Helmholtz (1821 – 1894)
* Friedrich Albert Lange (1828 – 1875)
* Hans Vaihinger (1852 – 1933)

Metafyzický
* Otto Liebmann (1840 – 1912)
* Friedrich Paulsen (1846 – 1908)
* Johannes Volkelt (1848 – 1930)

Realistický (nazývaný aj kritický realizmus)
* Alois Riehl (1844 – 1924)
* Richard Hönigswald (1875 – 1947)
* Oswald Külpe (1862 – 1915)

Logicistický (nazývaný aj Marburská škola)
* Herman Cohen (1842 – 1918)
* Paul Natorp (1854 – 1924)
* Ernest Cassirer (1874 – 1945)
* Nicolai Hartmann (1882 – 1950)

Axiologicko-kriticistický (nazývaný aj teoreticko-axiologický alebo Bádenská škola)
* Wilhelm Windelband (1848 – 1915)
* Heinrich Rickert (1863 – 1936)
* Hugo Münsterberg (1863 – 1916)
* Bruno Bauch (1877 – 1942)
* Emil Lask (1875 – 1915)

Relativistický
* Georg Simmel (1858 – 1918)
* Gustav Radbruch (1878 – 1949)

Psychologizujúci (nazývaný aj psychologický)
* Jakob Friedrich Fries (1773 – 1843)
* Leonard Nelson (1882 – 1927)
* Hans Cornelius (1863 – 1947)

Novokantovstvo je nepochybne veľmi rôznorodé. Táto jeho vnútorná diverzita však zároveň vyvoláva otázku: „Čo je vlastne kritériom pre priradenie konkrétneho filozofa ku novokantovstvu samotnému?“ Alebo inak povedané: „*Čo je ešte novokantovské*?“ (nem. „*Was steht innerhalb des Neukantianismus?“*) a „*Čo už nie je novokantovské?*“  (nem. „*Was steht außerhalb des Neukantianismus?“*).

Novokantovstvo nepochybne ovplyvnilo aj kultúru 19. storočia. Svojím úsilím o praktické prepojenie kantovskej „kultúry rozumu“ s dobovou kultúrou prispelo k rozvoju samotného pojmu kultúry i kultúrneho povedomia.

## Súčasné novokantovstvo
Termínmi *novokantovstvo* alebo *novokantovský* možno vo všeobecnosti označiť akúkoľvek filozofiu, ktorá – či už úplne alebo čiastočne – preberá Kantove filozofické tézy. Súčasná epistemiológia a ontológia sa tiež „vracia späť (aj) ku Kantovi“ a v konečnom dôsledku tak má  nepochybne (aj) *novokantovský charakter*. V tomto kontexte nemožno nespomenúť dielo oxfordského filozofa Petra Strawsona (1919 – 2006) *The Bounds of Sense* z roku 1966, ktoré onen „návrat“ v podstate iniciovalo.

Významné miesto v rámci európskej filozofie zaujíma aj uvažovanie o vzťahu fenomenológie a transcendentálnej filozofie. Tu vyniká predovšetkým francúzsky filozof Jean-Luc Nancy (* 1940).

Filozofia Michaela Friedmana (* 1947) je explicitne novokantovská.

## Zhrnutie
Novokantovstvo vo všeobecnosti inklinovalo k rigoróznemu vedeckému (až scientistickému) chápaniu Kantovej filozofie, pričom často zdôrazňovalo *koncept* na úrok *intuície*.

Novokantovská etika mala vo všeobecnosti veľmi blízko k socializmu. Novokantovstvo malo významný vplyv na austromarxizmus a revizionizmus Eduarda Bernsteina. Lange a Cohen na viacerých miestach zdôrazňovali vzájomnú previazanosť kantovského myslenia a socializmu.

Ďalším významným počinom novokantovstva bol pokus o nové chápanie judaizmu. Veľké zásluhy na tomto poli má nepochybne Cohen.

Vplyv nemeckého novokantovstva siahal a dodnes siaha ďaleko za hranice nemecky hovoriacich krajín.

Novokantovstvo zdôrazňovalo predovšetkým význam epistemiológie, ontológia sa stala sekundárnou záležitosťou.

Natorp mal výrazný vplyv na vývoj fenomenológie, Edmund Husserl (1859 – 1938) si vďaka nemu osvojil výrazové prostriedky transcendentálneho idealizmu. Mimochodom, Husserlove myšlienky ovplyvnili filozofiu Emila Laska (1875 – 1915), a ten mal zas výrazný vplyv na mladého Martina Heideggera (1889 – 1976).

Debata medzi Cassirerom a Heideggerom ohľadom interpretácie Kantovej filozofie napokon doviedla Heideggera k názoru, že Kant bol v podstate akýmsi predchodcom fenomenológie. Tejto problematike sa venoval aj nemecký filozof Eugen Fink (1905 – 1975).

Významným míľnikom novokantovského hnutia bolo založenie už spomínaného odborného časopisu *[http://www.kant-gesellschaft.de/en/ks/ Kant-Studien] *, ktorý vychádza dodnes.

V anglo-americkom svete vzbudilo záujem o novokantovstvo dielo britskej filozofky a sociologičky Gillian Rose (1947 – 1995). Vo svojich spisoch totiž kritizovala vplyv novokantovstva na modernú filozofiu. Veľká pozornosť sa venuje tiež odkrývaniu novokantovským aspektov v diele Maxa Webera.

Intencie Kantovej epistemiológie ovplyvnili koncom 19. storočia aj nemeckú antipozitivistickú sociológiu. V tomto kontexte nemožno nespomenúť Georga Simmela (1858 – 1918): jeho slávna otázka *„Čo je spoločnosť?“* je priamou alúziou na Kantovu otázku *„Čo je príroda?“*.

Po nástupe nacistov k moci v roku 1933 sa mnohé novokantovské kruhy v Nemecku postupne rozpadli.

## Referencie


## Pozri aj
* Immanuel Kant
* kantovstvo

## Literatúra
* BERGUNDER, Michael. *Das Streben nach Einheit von Wissenschaft und Religion. Zum Verständnis von Leben in der modernen Esoterik.* In: HERMS, Eilert (ed.). *Leben. Verständnis, Wissenschaft, Technik.* Gütersloh: Gütersloher Verlagshaus, 2005. s. 559 – 578.
* EDEL, G. *Von der Vernunftkritik zur Erkenntnislogik. Die Entwicklung der theoretischen Philosophie Hermann Cohens.* Freiburg / München, 1988. ISBN 978-3-938095-13-3.
* HÄUßER, Hans-Dieter. *Transzendentale Reflexion und Erkenntnisgegenstand. Zur transzendentalphilosophischen Erkenntnisbegründung unter besonderer Berücksichtigung objektivistischer Transformation des Kritizismus. Ein Beitrag zur systematischen und historischen Genese des Neukantianismus.* Bonn: Bouvier, 1989. ISBN 3-416-02032-4.
* HEINZ, Marion – KRIJNEN, Christian (ed.). *Kant im Neukantianismus. Fortschritt oder Rückschritt? Studien und Materialien zum Neukantianismus.* Würzburg: Königshausen und Neumann, 2007. ISBN 978-3-8260-3299-8.
* HOERES, Peter. *Kants Friedensidee in der deutschen Kriegsphilosophie des Ersten Weltkriegs.* In: *Kant-Studien*, 2002, roč. 93, s. 84 – 112.
* HOLZHEY, Helmut. *Cohen und Natorp.* 2 zväzky. (Band 1: Ursprung und Einheit. Die Geschichte der ‚Marburger Schule‘ als Auseinandersetzung um die Logik des Denkens. Band 2: Der Marburger Neukantianismus in Quellen. Zeugnisse kritischer Lektüre – Briefe der Marburger – Dokumente zur Philosophiepolitik der Schule). Basel: Schwabe, 1986. ISBN 978-3-7965-0839-4.
* HOLZHEY, Helmut (ed.). *Ethischer Sozialismus. Zur politischen Philosophie des Neukantianismus.* Frankfurt: Suhrkamp, 1994.
* HOLZHEY, Helmut. *Neukantianismus.* In: RÖD, Wolfgang (ed.). *Geschichte der Philosophie.* Band 12. München: Beck, 2004. ISBN 3-406-31349-3.
* KRIJNEN, Christian. *Nachmetaphysischer Sinn. Eine problemgeschichtliche und systematische Studie zu den Prinzipien der Wertphilosophie Heinrich Rickerts.* Würzburg: Königshausen und Neumann, 2001. ISBN 3-8260-2020-0.
* KRIJNEN, Christian. *Philosophie als System. Prinzipientheoretische Untersuchungen zum Systemgedanken bei Hegel, im Neukantianismus und in der Gegenwartsphilosophie.* Würzburg, 2008. ISBN 3-8260-3726-X.
* KÖHNKE, Klaus Christian. *Entstehung und Aufstieg des Neukantianismus. Die deutsche Universitätsphilosophie zwischen Idealismus und Positivismus.* Frankfurt am Main: Suhrkamp, 1986. ISBN 3-518-57759-X. (pozri aj recenziu: *Frankfurter Allgemeine Zeitung, 30. September 1986, S. L25*)
* LEMBECK, Karl-Heinz. *Platon in Marburg. Platon-Rezeption und Philosophiegeschichtsphilosophie bei Cohen und Natorp.* Würzburg: Königshausen und Neumann, 1994. ISBN 3-88479-900-2.
* MARX, Wolfgang – ORTH, Ernst Wolfgang. *Hermann Cohen und die Erkenntnistheorie.* Würzburg: Königshausen und Neumann, 2001. ISBN 3-8260-2178-9.
* MERZ-BENZ, Peter-Ulrich – RENZ, Ursula (ed.). E*thik oder Ästhetik. Zur Aktualität der neukantianischen Kulturphilosophie.* Würzburg: Königshausen & Neumann, 2004. ISBN 3-8260-2724-8.
* OLLIG, Hans-Ludwig. *Der Neukantianismus.* Stuttgart: Metzler, 1979. ISBN 3-476-10187-8.
* ORTH, Ernst Wolfgang (ed.). *Neukantianismus: Perspektiven und Probleme.* Würzburg:  Königshausen & Neumann, 1994. ISBN 3-88479-887-1.
* PASCHER, Manfred. *Einführung in den Neukantianismus: Kontext, Grundpositionen, praktische Philosophie.* München: Fink, 1997. ISBN 3-8252-1962-3.
* SIEG, Ulrich. *Aufstieg und Niedergang des Marburger Neukantianismus: die Geschichte einer philosophischen Schulgemeinschaft*. Würzburg: Königshausen und Neumann, 1994. ISBN 3-88479-944-4.
* STOLZENBERG, Jürgen. *Ursprung und System. Probleme der Begründung systematischer Philosophie im Werk Herman Cohens, Paul Natorps und beim frühen Martin Heidegger.* Göttingen,  1995. ISBN 3-525-30509-5.
* WARREN, Nicolas de – STAITI, Andrea (ed.). *New approaches to Neo-Kantianism.* Cambridge:  Cambridge University Press, 2015.
* WINTER, Eggert. *Ethik und Rechtswissenschaft: Eine historisch-systematische Untersuchung zur Ethik-Konzeption des Marburger Neukantianismus im Werke Hermann Cohens.* Berlin: Duncker und Humblot, 1980. ISBN 3-428-04624-2.
* ZEIDLER, Kurt Walter. *Kritische Dialektik und Transzendentalontologie. Der Ausgang des Neukantianismus und die post-neukantianische Systematik R. Hönigswalds, W. Cramers, B. Bauchs, H. Wagners, R. Reiningers und E. Heintels.* Bonn: Bouvier, 1995. ISBN 3-416-02518-0.
* ZIEMANN, Sascha. *Neukantianisches Strafrechtsdenken. Die Philosophie des Südwestdeutschen Neukantianismus und ihre Rezeption in der Strafrechtswissenschaft des frühen 20. Jahrhunderts*. Baden-Baden: Nomos, 2009. ISBN 978-3-8329-4210-6.

## Externé odkazy
* http://www.gleichsatz.de
* http://www.geert-edel.de
* https://web.archive.org
* http://library.fes.de
* https://plato.stanford.edu
* http://www.iep.utm.edu
* http://sites.google.com
* http://www.uni-paderborn.de 
* http://www.uni-marburg.de
* http://www.philosophie.uni-bremen.de
* http://ontology.buffalo.edu

## Zdroj

Kategória:Filozofické smery