Vasilij Andrejevič Žukovskij

**Vasilij Andrejevič Žukovskij** (; * 9. február 1783, Mišenskoe, Ruské impérium – † 24. apríl 1852, Baden-Baden, Nemecko) bol ruský básnik, literárny kritik. Najvýznačnejší predstaviteľ raného ruského romantizmu.

## Životopis
Pochádzal z nemanželského vzťahu bohatého ruského statkára Afanasija Ivanoviča Bunina (1716 − 1791) a zajatej Turkyne Saľchy (po krste Jelizavety Dementievny Turčaninovej). Priezvisko dostal Vasilij Andrejevič po svojom krstnom otcovi, šľachticovi, Andrejovi Ivanovičovi Žukovskom, ktorý si ho po smrti jeho otca adoptoval. Žil u Buninovej ženy, svojej nevlastnej matky.

Vasilij Andrejevič subjektívne trpel svojím nerovnoprávnym postavením v rodine. Kvalitné vzdelanie nadobudol v privilegovanom šľachtickom ústave Moskovskej univerzity. 
Od roku 1802 pobýval na stredoruskom vidieku, v roku 1808 sa vracia do Moskvy. Stáva sa redaktorom literárneho časopisu Vestnik Jevropy, ktorý založil Nikolaj Michajlovič Karamzin. 1812 sa zúčastnil Borodinskej bitky. V roku 1815 je povolaný do Petrohradu, kde dvadsaťpäť rokov pôsobil ako cárovnej predčítavač, učiteľ nevesty budúceho Mikuláša I. a neskôr ako vychovávateľ následníka trónu, budúceho cára Alexandra II. 
Súhlasil s Karamzinovou jazykovou reformou, v tlači vystupoval na jej obranu. Patril k významným členom Arzamasu, zároveň však oponoval snahám o jej premenu z literárneho krúžku na krúžok s politickým zameraním. Napriek svojmu občianskemu konzervativizmu sa spriatelil s väčšinou pokrokových ruských spisovateľov desiatych až tridsiatych rokov a snažil sa využiť svoj vplyv na cárskom dvore v ich prospech. 
Jeho život silno ovplyvnila nenaplnená láska k vlastnej neteri M. Protasovej. Po nie úplne dobrovoľnom odchode do výslužby sa usadil v Nemecku, kde sa oženil a aj zomrel.

## Tvorba
thumb|left|Vasilij Andrejevič Žukovskij
Literárnu dráhu začal ako Karamzinov žiak.
Raná elegická tvorba sa nesie v znamení anglickej poézie hrobov. Jeho básne, napr. parafráza anglického básnika T. Graya *Dedinský cintorín* (*Селское кладбище*, 1802) alebo náladová báseň *Večer* (*Вечер*, 1807) sú jednými z najvyspelejších prejavov ruského sentimentalizmu. Vyjadrujú znechutenie nad prázdnotou ducha vyšších vrstiev, ospevuje mravnosť prostých a pracovitých dedinčanov, v ideálnom svetle zobrazuje neporušenú prírodu a šťastie tichého života.
Jeho vlastné dielo sa prelína s prekladmi a parafrázami západnej preromantickej poézie. 
Neskôr sa jeho psychologický ponor v básňach prehlbuje, premietlo sa to do jeho reflexívnej lyrickej tvorby, ktorej hlavným motívom bol motív lásky. Jeho obľúbenou témou bolo tajomné posmrtné splynutie bytostí zaživa osudovo rozdelených, napr. báseň *Nine* (*Нине*, 1808). 
Žukovskij významne zasiahol do vývoja a formovania lyricko-epických žánrov, hlavne do vývoja balady. Už jeho prvé kroky v tomto smere, dve osobité spracovania bürgerovského námetu o návrate mŕtveho milého k rúhajúcej sa milej, v baladách *Ľudmila* (*Людмила*, 1808) a *Svetlana* (*Светлана*, 1808 − 1812), mu priniesli úspech. Stal sa zakladateľom tohto romantického žánru v ruskej literatúre. Svoju poéziu v nich otvoril silným folklórnym vplyvom. 

V iných baladách je folklór neprítomný, zameriava sa na psychológiu milostného citu, poprípade na nábožensko-mravnú problematiku a námety čerpá z antiky, napr. *Kassandra* (1809) a *Achill* (1814), a z idealizovaného západoeurópskeho stredoveku, balada *Eolova harfa* (*Эолова арфа*, 1814) podáva príbeh o tragickej láske medzi urodzeným dievčaťom zo vznešeného rodu a prostým pevcom. Žukovskij vytvoril ruský variant rytierskej balady.
Žukovskij sa spája aj s uvedením romantickej elégie do ruskej literatúry. Jeho zásluhou stúpla úroveň rozjímavých opisov prírody, či už postavených na konfrontáciu človeka a krajiny, elegická idyla *Slavjanka* (*Славянка*, 1815), alebo v snahe čo najobjektívnejšie zaznamenať dojem vyvolaný určitým prírodným obrazom, napr. *More* (*Море*, 1822).
Je tvorcom cyklu vlasteneckých romantických hymnov, prestúpených starobylo národnými a hrdinsko-folklórnymi prvkami, *Pevec v ruskom ležení* (*Певец во стане русских воинов*, 1812).

V intímnej lyrike sa jeho poézia približuje k mystickému romantizmu. Žukovskij si pre potreby vyjadrenia videnia svojho videnia sveta vytvára nové básnické prostriedky, ktoré významne obohatili ruský verš. Jeho básnická reč je plná náznakov, symbolov, odmlčaní, v metaforách je pre neho príznačný synkretizmus videnia, asociatívne a expresívne vyjadrovanie. Hudobnosť jeho verša je založená na členenej melodickej intonácii, na trochejských rytmoch.

## Iné projekty

## Dielo (výber)
thumb|right|V. A. Žukovskij
* 1802 *Dedinský cintorín* (*Сельское кладбище*)
* 1807 *Večer* (*Вечер*)
* 1808 *Ľudmila* (*Людмила*)
* 1808 − 1812 *Svetlana* (*Светлана*)
* 1812 *Pevec v ruskom ležení* (*Певец во стане русских воинов*)
* 1815  *Slavjanka* (*Славянка*)
* 1817 *Dvanásť spiacich panien* (*Двенадцать спящих дев*)
* 1822 *More* (*Море*)

## Zdroje
* JEHLIČKA, Miloslav - NEUMANN, Bohumil - PAROLEK, Radegast - ZADRAŽIL, Ladislav: *Ruská literatura 19. století*. Univerzita Karlova, Praha: 1993. 209 s. ISBN 80-7066-796-6
* 
* 
* KULEŠOV, Vasilij Ivanovič: *Istorija russkoj literatury XIX veka.* Vydavateľstvo МГУ, Moskva: 1997. 624 s. ISBN 5-211-03044-3

Kategória:Ruskí básnici
Kategória:Básnici romantizmu
Kategória:Ruskí spisovatelia
Kategória:Ruskí literárni kritici
Kategória:Držitelia Radu Pour le Mérite
Kategória:Osobnosti na ruských poštových známkach
Kategória:Držitelia Radu svätej Anny
Kategória:Nositelia Radu holandského leva