Kchang Šeng

**Kchang Šeng** (, ; * 4. november 1898† 16. december 1975) bol čínsky komunistický politik, od 30. do 70. rokov člen vedenia Komunistickej strany Číny, od konca 30. rokov neochvejne lojálny k Mao Ce-tungovi. V 30. a prvej polovici 40. rokov pracoval v bezpečnostnom aparáte strany, pričom zaujímal tvrdé až brutálne postoje voči skutočným aj údajným nepriateľom čínskych komunistov. V nasledujúcom desaťročí bol preto odsunutý do provincie Šan-tung. Od polovice 50. rokov sa vrátil do centrálneho aparátu KS Číny, jeho vplyv ďalej vzrástol s nástupom kultúrnej revolúcie, v ktorej predstavoval jedného z popredných vodcov ľavých radikálov, v úzkom spojenectve s Maovou manželkou Ťiang Čching. Od začiatku 70. rokov kvôli zlému zdraviu už do politiky zasahoval len obmedzene, aj keď vysoké postavenie (podpredseda ústredného výboru, štvrtý najvýznamnejší muž v strane) mu zostalo do konca života.

## Život
### Mladosť a počiatky politickej kariéry
Kchang Šeng sa narodil v okrese Ču-čcheng v provincii Šan-tung v rodine drobných statkárov pod menom **Čang Cung-kche** (, ), Kchang Šeng je pseudonym, ktorý používal od 30. rokov. Učil sa v miestnej škole, v roku 1915 sa oženil s Čchen I, manželstvo dohodli rodičia páru. S Čchen I mal dve deti, dcéru a syna. V roku 1920 navštevoval prípravné kurzy na univerzite Čching-chua v Pekingu. V rokoch 1921 až 1923 učil na dedinskej škole v Ču-ťiangu v Šan-tungu.

V roku 1924 začal štúdium na fakulte sociológie Šanghajskej univerzity. V roku 1925 vstúpil do Komunistickej strany Číny, ako stranícky aktivista pôsobil pod menami Čao Žung a Čang Šao-čching; podieľal sa na organizácii komunistických odborov, aj na hnutí 30. mája  Na jar 1927 sa zúčastnil neúspešného komunistického povstania. Unikol masakrom po jeho porážke (Šanghajský masaker) a nejaký čas potom pracoval v straníckom výbore provincie Ťiang-su. V roku 1927 sa tiež oženil so študentkou šanghajskej univerzity Cchao I-ou, ktorá sa stala jeho celoživotnou partnerkou. V druhej polovici roku 1928 bol menovaný za vedúceho organizačného oddelenia ťiangsuského provinčného výboru KS Číny. Roku 1930 bol počas pobytu v Šanghaji spolu s niekoľkými ďalšími komunistami zatknutý a neskôr prepustený.

Krátko viedol organizačné oddelenie ÚV KSČ (január – marec 1931) a potom odborové oddelenie ÚV KSČ.

### V Šanghaji a Moskve
V apríli 1931 zatkla kuomintangská polícia Ku Šun-čanga, ktorý mal na starosti bezpečnosť vedenia strany. Ku Šun-čang začal vypovedať a odovzdal polícii cenné informácie o straníckych funkcionároch, čo umožnilo zatknutie mnohých z nich, vrátane generálneho tajomníka Siang Čung-faa. V reakcii na to Čou En-laj zostavil osobitný pracovný výbor, ktorý mal reorganizovať otrasený bezpečnostný aparát komunistov a dohliadať na spravodajské a bezpečnostné operácie strany. Čou výboru predsedal, členmi boli Čchen Jün, Kchang Šeng, Pchan Chan-nien a Kuang Chuej-an. Keď Čou v auguste 1931 odišiel zo Šanghaja do centrálnej komunistickej oblasti v provincii Ťiang-si, ponechal vedenie výboru a bezpečnosti Čchen Jünovi, po jeho prevode na odborovú prácu roku 1932 prevzal vedúce postavenie vo výbore Kchang Šeng. Kchang potom riadil celý komunistický bezpečnostný a špionážny aparát nielen v Šanghaji, ale v celej Číne.

Po odchode Čou En-laja zostali v Šanghaji na jeseň 1931 z členov politbyra iba Wang Ming, ktorý vzápätí (v októbri) odišiel do Moskvy a Lu Fu-tchan. Po dohode s predstaviteľmi Kominterny prítomnými v Šanghaji bolo preto v septembri 1931 zostavené deväťčlenné dočasné politbyro ktoré sa ujalo riadenia strany. Viedol ho Čchin Pang-sien, jedným z členov bol aj Kchang Šeng, súčasne menovaný za člena ústredného výboru.

Na jar 1933 odišiel Kchang Šeng do Moskvy. Tam pracoval v delegácii KS Číny v Kominterne ako zástupca vedúceho delegácie Wang Minga. V lete 1934 sa k nim pripojil aj Čchen Jün. S rastom Veľkej čistky v Sovietskom zväze prebiehala aj čistka v kolónii čínskych komunistov v ZSSR, Kchang Šeng viedol skupinu ju vykonávajúcu, postihnutých bolo snáď až niekoľko sto Číňanov.

### Jenanské obdobie
V novembri 1937 sa Wang Ming, Kchang Šeng a Čchen Jün vrátili do Číny, do mesta Jen-an v sovietskej oblasti Šen-si-Kan-su-Ning-sia, kde sídlilo aj vedenie komunistickej strany. Na zasadnutí politbyra v decembri 1937 boli všetci traja, už členovia politbyra, zvolení do päťčlenného sekretariátu, najužšieho vedenia strany (ostatní dvaja členovia sekretariátu boli Čang Wen-tchien, ktorý riadil prácu sekretariátu a politbyra, a Mao Ce-tung). V roku 1938 Kchang Šeng údajne zoznámil Mao Ce-tunga s Ťiang Čching, úspešnou herečkou, ktorá v roku 1937 odišla zo Šanghaja ku komunistom do Jen-anu a v roku 1938 sa za Maa vydala.

Začiatkom roku 1938 bol menovaný za predsedu bezpečnostnej komisie ÚV. V apríli 1938 sa stal riaditeľom ústrednej straníckej školy (do konca roku 1938). Toho istého roku v diskusiách v politbyre prešiel na stranu Mao Ce-tunga a zostal mu lojálny do konca svojho života. Vernosť Maovi prekonávalo iba pevné spojenectvo s Ťiang Čching, ktoré tiež pretrvalo do Maovej smrti.

Počas roku 1938 Kchang Šeng aktívne podporoval čistku strany od „zradcov a trockistov“ presadzovanú Wang Mingom, a postupne preberal kontrolu nad bezpečnostným a spravodajským aparátom strany – na jar 1938 prevzal vedenie komisie pre prácu na nepriateľskom území a koncom roku 1938 vedenie ústrednej bezpečnostnej komisie. Po zriadení oddelenia sociálnych záležitostí ÚV KSČ vo februári 1939 bol Kchang Šeng menovaný za jeho vedúceho. Oddelenie prevzalo riešenie otázok bezpečnosti a spravodajstva, fungovalo ako spravodajská a diverzná služba pôsobiaca na územiach okupovaných Japoncami, aj v regiónoch ovládaných kuomintangskou vládou, na komunistickom území sa venovalo kontrarozvednej práci, odhaľovaniu a mnohokrát aj odstraňovaniu nepriateľských osôb, a tiež ochrane vedenia strany. Na oddelení pre sociálne záležitosti sa Kchang Šeng sústredil na dohľad nad kontrarozvednou prácou, zatiaľ čo jeho zástupca Li Kche-nung (dlhoročný pomocník a podriadený Čou En-laja) viedol spravodajstvo a operácie na nepriateľskom území. Od začiatku 40. rokov sa Kchang Šeng aj jeho ľudia aktívne podieľali na takzvanej nápravnej kampani, v priebehu ktorej si získal zlú povesť kvôli brutálnemu postupu voči osobám pokladaným za nespoľahlivé, resp. nepriateľskej politike strany. S rastom odporu proti čistkám, prevzal Li Kche-nung aj dohľad nad „nápravou chýb“ a rehabilitáciami nespravodlivo postihnutých komunistov.

Po zúžení sekretariátu na tri osoby v marci 1943 (Mao Ce-tung, Liou Šao-čchi a Žien Pi-š') z neho Kchang Šeng vypadol. Na VII. zjazde KS Číny v apríli – júni 1945 bol znovuzvolený do ústredného výboru (ako 17. v poradí podľa počtu hlasov pri voľbe) a potom aj do trinásťčlenného politbyra. Bol však kritizovaný za neprimeranú tvrdosť a prehmaty prejavených pri nápravnej kampani a následne odvolaný z oddelenia pre sociálne záležitosti.

### Po roku 1946
Od roku 1946 Kchang Šeng opustil prácu v bezpečnosti, namiesto toho sa podieľal na prípravách pozemkovej reformy v severočínskych provinciách a Šan-tungu. Aj tu sa prejavil ako stúpenec radikalistickej politiky, keď boli statkári nielen zbavovaní pozemkov, ale mnoho ich aj prišlo o život. Riadenie oddelenia sociálnych záležitostí zatiaľ prevzal Li Kche-nung, aj keď formálne nahradil Kchang Šenga na poste vedúceho oddelenia až v máji 1948. Vo februári 1948 bol Kchang Šeng menovaný za zástupcu tajomníka východočínskeho byra ÚV, Šan-tungu (do marca 1955) a krátko aj tajomníka šantungského provinčného výboru KS Číny.

V roku 1955 prešiel zo Šan-tungu do Pekingu, kde sa venoval teoretickej práci a podieľal sa vedeniu ústredného aparátu KS Číny, angažoval sa v kultúrnych diskusiách. Na VIII. zjazde KS Číny bol znovuzvolený do ÚV KSČ, stratil však plnoprávne členstvo v obnovenom politbyre, keď sa stal iba kandidátom politbyra. Roku 1959 bol zvolený za podpredsedu Celoštátneho výboru Čínskeho ľudového politického poradného zhromaždenia (do 1965), roku 1965 za podpredsedu stáleho výboru Celočínskeho zhromaždenia ľudových zástupcov (znovuzvolený 1975).

Roku 1962 bol zvolený do sekretariátu ÚV KS Číny. Zastával ľavicovo-radikálne postoje. Napríklad v roku 1964 v diskusii o hre *Chaj Žuej zosadený z úradu* od Wang Menga (diskusia stála pri počiatkoch kultúrnej revolúcie) tvrdil, že je nepriamou kritikou Mao Ce-tungovho postupu v záležitosti odvolania ministra a člena politbyra Pcheng Te-chuaja.

Od raných fáz kultúrnej revolúcie v nej hral významnú úlohu – bol členom vedúcich skupín riadiacich revolúciu: päťčlennej skupiny pre kultúrnu revolúciu zriadenej v júli 1964 (pod predsedníctvom Pcheng Čena), ústrednej skupiny pre kultúrnu revolúciu, ktorá nahradila predošlú v máji 1966, a bol prostredníkom, ktorý oznamoval rozhodnutia Mao Ce-tunga politbyru. V auguste 1966 bol opäť zvolený do politbyra a stal sa aj členom jeho stáleho výboru. Prakticky od jari 1967 (najmä po porážke takzvaného februárového protiprúdu) do IX. zjazdu KS Číny v apríli 1969 nahradila ústredná skupina pre kultúrnu revolúciu politbyro aj sekretariát ako *de facto* riadiaci orgán strany, keď sa najdôležitejšie stranícke a štátne záležitosti prejednávali na rozšírených zasadnutiach skupiny (ktorým predsedal Čou En-laj). Počas kultúrnej revolúcie zastával radikalistické, až extrémne postoje, podporoval masové čistky (napríklad boj proti údajným členom Ľudovej revolučnej strany Vnútorného Mongolska), podieľal sa na fabrikácii kauzy "šesťdesiatjeden zradcov".

Od novembra 1970 stál na čele skupiny ÚV pre organizáciu a propagandu, v ktorej sa sústredilo rozhodovanie tak o organizačných a personálnych záležitostiach strany, ako aj riešenie otázok ideológie a propagandy. Kvôli vysokému veku a súvisiacemu zlému zdraviu sa však každodennej riadiacej práce už nezúčastnil a rozhodujúcu úlohu v skupine na seba strhla Ťiang Čching so svojimi spojencami. Po X. zjazde strany roku 1973 bol opäť zvolený do politbyra, do jeho stáleho výboru a navyše aj za podpredsedu ÚV KS Číny (formálne ako štvrtý muž KS Číny po Mao Ce-tungovi, Čou En-lajovi a Wang Chung-wenovi). V decembri 1975 zomrel.

## Referencie

## Iné projekty

## Zdroj

Kategória:Čínski politici
Kategória:Politici Komunistickej strany Číny
Kategória:Úmrtia na rakovinu