Akritai

[náhľad|Byzantská slonovinová doštička s motívom akritai inšpirovaná [Byzantská literatúra|byzantskou literatúrou, 10.11. storočie, dnes pokladnica katedrály v Troyes]]
**Akritai** (-pl; ; sg: ) je grécky termín používaný v Byzantskej ríši, ako označenie vojenských jednotiek strážiacich jej východné hranice (pohraničníci, hraničiari), a obyvateľstva žijúceho danom pohraničí (a to aj moslimského obyvateľstva mimo Byzancie). Niekedy termín v prameňoch označuje veliteľov spomínaných ozbrojených skupín. Asi nikdy však neoznačoval konkrétny druh vojska alebo konkrétne formalizované jednotky. Používal sa najmä pre obdobie 9./10.11. storočia, niekedy však o nich literatúra hovorí aj neskôr, až do 13. storočia.

Termín pochádza zo slov *„akron“* či *„akra“*, ktoré možno do slovenčiny preložiť ako „končina“ či „hranica“.

## Sociálny a vojenský význam
Pohraničná stráž (lat. *[[limitanei]]*) existovala už v Rímskej ríši a Byzantskej ríši na prelome staroveku a stredoveku.  Práve tieto jednotky akritai na východných hraniciach nahradili. Termín akritai sa v prameňoch objavuje od 10. storočia, no ich pôvod sa predpokladá už v 9. storočí (vláda macedónskej dynastie). Významne sa podieľali na ochrane hraníc pred arabskými moslimami, hoci s nimi zároveň udržiavali úzke väzby. Pôvodne sa z hľadiska geografie akritai spájali s maloázijským pohorím Taurus a s povodím rieky Eufrat. Etnicky ich tvorilo najmä grécke a arménske obyvateľstvo. 

Za statky, na ktorých akritai žili, neplatili ríši dane, poprípade čerpali iné výhody, no o týchto právnych vzťahoch, či ich konkrétnych povinnostiach k ríši zachované pramene mlčia. Za vlády Komnénovcov niektorí akritai vlastnili pronie a za správu a ochranu pozemkov dostávali od cisára žold.

Správy o akritskej taktike boja pochádzajú zo spisu *De velitatione bellica* od cisára Nikefora II. (vládol 963969). Medzi ďalšie pramene patria Kekaumenov *Strategikon* či kronika Michaéla Attaleiata. Byzantskí úradníci akritov kritizovali z dôvodu ich slabých formálnych vojenských znalostí a chabej disciplíny. Poskytovali však Byzancii cenné údaje o pohraničí a dokázali odvrátiť menšie nájazdy na byzantské územie. 

V neskoršom byzantskom dejinnom období (Nikajske cisárstvo) akritai za žold chránili horské priesmyky v severozápadnej Malej Ázii a ich protivníkmi boli najmä rúmski Seldžuci. Po proti-palaiologovskom povstaní v roku 1261 boli akritai začlenení do pravidelných vojsk. Táto zmena súvisela tiež s rozpadom obrany východnej hranice, ktorú postupne posúvali na západ rozmáhajúce sa turecké štáty.

[náhľad|Basileios Akritas (hlavná postava z eposu [Digenis Akritas) a drak, byzantský tanier, 12. storočie, dnes Atény, Museio Archeas Agoras Athinón]]
## Kultúrny význam
Akritai si našli svoje uplatnenie aj v byzantskej ľudovej kultúre, pričom vystupovali vo viacerých literárnych dielach. Zrejme najznámejším je byzantský národný epos *[[Digenis Akritas]]* a cyklus akritských spevov baladického charakteru. Akritai v epose Digenis Akritas sa spájajú s konkrétnym územím pri rieke Eufrat. Rozsiahly výpočet akritai v byzantskej literatúre poskytuje Byzantský cisár Manuel I. Komnénos bol prezývaný aj ako *„Nový akrites“*.

## Referencie

## Ďalšia literatúra
* 

Kategória:Vojsko v Byzantskej ríši