Jať (hláska)

**Jať** bola hláska (presnejšie samohláska) v praslovančine (vrátane staroslovienčiny) a potom ešte v jednotlivých slovanských jazykoch približne do 13. storočia. 

## Vznik
Hláska jať vznikla z nasledujúcich predslovanských (indoeurópskych) hlások: 
* (zatvorené) dlhé e (obyčajne značené znakom ē),
* dvojhláska oi̯,
* dvojhláska ai̯,
* dvojhláska əi̯. 
Pritom však treba poznamenať, že zo všetkých týchto predslovanských hlások vznikli v praslovančine aj iné hlásky než len jať (ě) - napr. z ē vzniklo nielen ě, ale v istých polohách vzniklo a, v iných zas i. 

## Výslovnosť a zápis
Hláska jať sa v slavistike v súčasných odborných textoch často zapisuje znakom ě, prípadne u niektorých autorov znakom ê či ä, alebo občas ѣ. Znak ě je prebratý z českej abecedy, na rozdiel od nej však nevyjadruje zvuk [je], ale ide len o pomocný znak vyjadrujúci hlásku jať (bez ohľadu na to, ako sa reálne vyslovovala). V nasledujúcom texte sa použije na označenie hlásky jať znak ě.

Hláska jať sa spočiatku v praslovančine asi ešte vyslovovala rovnako ako v predslovanskom období, teda ako dlhé e. Jej výslovnosť na konci praslovanského obdobia (t. j. aj v období staroslovienčiny) je však sporná: Najčastejšie sa uvádza, že sa táto hláska vyslovovala ako (pravdepodobne dlhé) široké e, t. j. [æ:] či [æ]; v slovenskej fonetickej abecede tento zvuk obyčajne zapisujeme (v krátkej podobe) znakom ä, pretože zodpovedá slovenskej tradičnej výslovnosti tohto písmena (napr. v slove mäso). Podľa iných názorov sa hláska jať vyslovovala [i̯æ] (t.j. dvojhláska iä), [i̯e] (t.j. dvojhláska ie), [ea] (t.j. dvojhláska ea), alebo sa vyslovovala [ea] či [æ] v závislosti od dôkladnosti výslovnosti, podľa starších názorov sa vyslovovala [ja] a pod. Ako vidno z predchádzajúcich príkladov, spor o podobu výslovnosti spočíva vo všeobecnej rovine už v tom, že nie je jasné, či išlo o jednoduchú hlásku alebo dvojhlásku. Podľa ďalších názorov sa výslovnosť hlásky jať (prinajmenšom na konci praslovanského obdobia) líšila v závislosti od regiónu (t. j. od nárečia). 

V hlaholike (t. j. v 9. storočí) existovalo písmeno Ⱑ (nazývané jať [t.j. jať ako písmeno, nie ako hláska]). Toto písmeno síce primárne vyjadrovalo vyššie spomínanú hlásku jať (ě), ale takisto sa ním zapisovala hláska [(j)a] (podľa iných názorov [(j)æ]). Presnejšie povedané, Ⱑ sa vyslovovalo:
*po väčšine spoluhlások ako jať (ě), ktorého konkrétna výslovnosť je, ako je spomenuté vyššie, sporná, 
*po niektorých spoluhláskach [a] (podľa iných názorov [æ], čiže ä), pričom Ⱑ tu zároveň signalizuje palatalizáciu predchádzajúcej spoluhlásky, 
*na začiatku slabiky (čiže na začiatku slova alebo po samohláske) [ja] (podľa iných názorov [jæ], čiže jä). 
Skutočnosť, že pre ě aj (j)a (resp. (j)ä) bol v hlaholike len jeden znak podľa mnohých názorov svedčí  o tom, že výslovnosť týchto dvoch hlások bola (prinajmenšom) v 9. storočí veľmi podobná. Ak autori hovoria o podobnej výslovnosti týchto dvoch hlások, myslia to (ak si pre zjednodušenie odmyslíme j) buď tak, že prvá (t.j. ě) sa vyslovuje ako [æ] a druhá ako [a], pričom [æ] a [a] sú foneticky (v každom jazyku) veľmi blízko seba, alebo tak, že sa obe hlásky vyslovovali ako [æ], ale v dvoch variantoch - v prvom (t.j. ě ) sa toto [æ] výslovnostne viac blíži k [e], kým v druhom sa viac blíži k [a]. Podľa iných názorov hlásky ě a (j)ä boli jednoducho dve rôzne realizácie jednej fonémy, ktorá sa zapisovala jedným znakom hlaholiky, a teda nemuseli byť nevyhnutne veľmi podobné.

V cyrilike (t. j. zhruba od 10. storočia) bolo zrušené vyššie spomínané spojenie dvoch hlások do jedného písmena, ku ktorému došlo v hlaholike; v cyrilike totiž existovalo:
* písmeno ѣ (nazývané jať [t.j. jať ako písmeno, nie ako hláska]) na zápis hlásky jať (teda ě)
* písmeno ꙗ na zápis vyššie spomínanej hlásky (j)a (pôvodne príp. j(ä)). 
V prípadoch, keď sa cyrilikou len prepisujú predlohy písané hlaholikou, má však písmeno ѣ rovnakú funkciu ako hlaholské Ⱑ , čiže ѣ je v takých prípadoch aj namiesto ꙗ. 

Písmeno ѣ (teda písmeno jať) existovalo až do 20. storočia (v ruštine do roku 1917 a v bulharčine do roku 1945), resp. v cirkevnej slovančine existuje dodnes. Ale toto písmeno už dávno nevyjadruje hlásku ě (teda hlásku jať), pretože táto hláska bola zhruba v 11. storočí – 14. storočí v slovanských jazykoch kompletne nahradená rôznymi inými hláskami a teda v istom zmysle zanikla (pozri nižšie). 

Zdroje tejto kapitoly: 

## Striednice
Hlásky, ktoré nahradili bývalé jať v súčasných slovanských jazykoch (tzv. striednice, čiže reflexy) sú tieto (tu sú uvedené formou zodpovedajúcich písmen danej abecedy): 
* slovenčina – (1) na úrovni spisovnej (a teda veľkej časti severnej strednej) slovenčiny: e (dedo, celý, mesiac, leto, cena, Slovenka), ie (miera, chlieb), [ojedinele] a (ľavý); (2) na úrovni všetkých nárečí: e, é, ie (takéto ie bolo kedysi v nárečiach pomerne rozšírené, ale častom sa sčasti zmenilo na iné hlásky), i, í, je, jé, ia, a, á, (j)ä 
* čeština – e (celý, řeč), ě [t.j. ie] (květ, věřiti), ě [t.j. ňe] (měsíc), é (chléb, léto), í (víra, míra)  [české ě nie je to isté ako značka ě pre jať]
* poľština – e (levica, rzecz), ie (wierzyć), ia (wiara, miasto), a (cały)
*slovinčina – e (leto, vera) [v nárečiach sú aj iné striednice]
* srbochorvátčina:
** ekavské nárečia – e (vetar, dete)
** jekavské nárečia – je (vjetar) alebo ije (dijete)
** ikavské nárečia – i (vitar, dite)
* bulharčina – (j)a (chľab, mľako), e (leten, bregove) [v západných nárečiach je aj namiesto (j)a vždy len e]
* ruština – e (cel, belyj, les) [v nárečiach sú aj iné striednice]
* ukrajinčina – i (mira, cil, bida) [v nárečiach sú aj iné striednice]
Ako vidno, v srbochorvátčine hrá bývalá hláska jať významnú úlohu, lebo podľa jej striednic sa rozlišujú tri základné nárečové skupiny srbochorvátčiny, ktoré sú podľa nich aj priamo pomenované (e – ekavské, je – jekavské a i-ikavské).

## Referencie

Kategória:Staroslovienčina