Aragónske kráľovstvo

**Aragónske kráľovstvo** () bolo stredoveké kráľovstvo s premenlivým územným rozsahom, existujúce v rokoch 1035 – 1516. Kráľovstvo Aragónia vzniklo z aragónského grófstva, ktoré bolo východnou časťou kráľovstva Navarra. Kráľovskou rezidenciou bolo mesto Zaragoza. V roku 1162, keď vznikla federácia Krajín Aragónskej koruny, stalo sa Aragónske kráľovstvo jadrom a centrom federácie pod spoločnou vládou aragónského kráľa. Aragónske kráľovstvo bolo rovnako ako ďalšie krajiny aragónskej koruny (Valencia, Katalánsko, Baleáry) v roku 1516 spojené s Kastíliou do nového štátneho útvaru – Španielska. Do roku 1707 užíval Aragon autonómiu, tá bola obnovená až v roku 1978, kedy bolo vytvorené Aragónske autonómne spoločenstvo.

## História
Závislosť na Leóne postupne slabla a kastílsky gróf Sancho poistil moc svojho rodu tiež výhodnými sobášmi svojich dcér; Munu Elviru vydal za Sancha Navarrského a Urraku za Bermuda III. Leónskeho. Keď syn Sancha I. Navarrského,  Garcia II. Sanchez bol po krátkej vláde roku 1029 zavraždený, jeho otec kráľ navarrský Sancho sa zmocnil Kastílie v mene svojej manželky a udelil ju pred svojou smrťou (1035) svojmu synovi Ferdinandovi I. ako kráľovstvo. Tým bola odstránená závislosť Kastílie na Leóne. Ferdinand potom v roku 1037, keď leónsky kráľ Bermudo III. padol v bitke proti Ferdinandovi I. a nezanechal po sebe dediča, ovládol Ferdinand I. aj Leónske kráľovstvo.

Aragónsky gróf García Galíndez rozšíril svoju moc na ďalšie východopyrenejské údolia a osamostatnil sa od Franskej ríše. V roku 922, ale vďaka sobášu dedičky Aragónu s kráľom Navarry pripadlo aragónske grófstvo navarrskému kráľovi. Kráľ Sancho III. Navarrský (ktorý bol tiež gróf aragónsky a kastílsky) ďalej rozšíril územie Navarrského (Pamplonského) kráľovstva a tak ho pred svojou smrťou rozdelil takto medzi svojich synov: 
* Najstarší Garcia získal Navarrské kráľovstvo.
* Druhorodený Ferdinand získal Kastíliu
* Nelegitímny, ale najstarší Ramiro získal Aragón.
Gróf Ramiro I. upevnil vojenský feudálny systém Aragónu a už v roku 1035 sa sám vyhlásil Aragónským kráľom. Jeho syn Sancho I., ktorý vládol Aragónu v rokoch 1063 – 1094 sa stal v roku 1076 tiež kráľom Navarry. Od roku 1076 tak bol Aragon v únii s Navarrou. Jeho syn Peter I. a vnuk Alfons I. ďalej rozširovali moc a územia oboch kráľovstiev. Alfons I. odrazil útoky Almorávidov a obsadil v rokoch 1118 – 1119 väčšiu časť povodia rieky Ebro so Zaragozou (z ktorej urobil nové hlavné mesto Aragónu). Po jeho smrti v roku 1134, keďže bol bezdetný bola rozdelená únia Navarry a Aragónu, navarrský trón získal García VI. Navarrský a aragónsky trón získal Ramiro II. Aragónsky. Ten bol pôvodne predurčený pre duchovnú dráhu a zo začiatku vlády musel potlačiť vzburu aragónských šľachticov, ku ktorej sa viaže hrôzostrašná povesť o zvone z Huesky. Zvesť o tomto "zvone" sa naozaj čoskoro rozšírila do celého Ramirovho panstva a prinútila ostatných vzbúrencov k ukončeniu odporu.

Po získaní pápežského Dišpenza sa Ramiro roku 1135 oženil s Agnes z Poitou a z tohto manželstva o rok neskôr vzišla jediná dcéra Petronila. Tú otec vzápätí vydal za barcelonského grófa Ramona Berenguera IV. a na kráľovský titul rezignoval. Faktickým vládcom sa tak stal Petronilin manžel (ako aragónsky knieža), švagor kastílskeho kráľa Alfonza VII. (ten sa snažil po smrti Alfonza I. získať sám trón).

## Nástup barcelonskej dynastie a vznik krajín aragónskej koruny
Sobášom kráľovnej Petronily s grófom Raimundom Berengarom IV. bol položený základ krajín aragónskej koruny. S nástupom ich syna Alfonza II. roku 1162 tak bolo Barcelonské grófstvo trvalo spojené personálnou úniou s Aragónským kráľovstvom, v rámci ktorého sa stalo základom novovytvoreného kniežatstva Katalánska, s ktorým potom zdieľalo ďalšie osudy. Zároveň tým nastúpila na trón barcelonská dynastia.

Za vlády jeho jediného syna Jakuba I. boli k aragónskému kráľovstvu pripojené Baleárske ostrovy, kráľovstvo Valencia a Murcia. Tým sa podstatne zväčšila federácia krajín aragónskej koruny a zahŕňala už väčšinu budúcej „aragónskej časti“ dnešného Španielska. Preto je tiež pre tieto územia súhrnne používaný skôr názov Aragónske kráľovstvá než krajiny Aragónskej koruny.

V roku 1282 získala aragónská dynastia vďaka tzv. sicílskym nešporám Sicíliu a vyvolala tým dlhodobú rivalitu s Francúzskom. V boji o prevahu v Stredomorí obsadil Aragón Maltu (1284), Sardíniu (1323 – 1324) a Aténske vojvodstvo (1379, stratili ho už v roku 1388). V roku 1410, ale vymrela vládnuca barcelonská dynastia, potom nasledovalo 2 roky tzv. Interregnum teda bezkrálie než bol dedične zvolený nový kráľ.

## Nástup trastamarskej dynastie
Keď v roku 1410 vymrela pôvodná aragónska kráľovská barcelonská dynastia, rozhorel sa boj o trón. Jedným z kandidátov bol tiež druhorodený syn kastílskeho kráľa Jána I. Ferdinand z Antequery. Ten nakoniec na základe rozhodcovského výroku z Caspe nastúpil v roku 1412 ako Ferdinand I. čím založil Aragonskú líniu trastamarskej dynastie.

Syn Ferdinanda I. kráľ Alfons V. Aragonský získal v roku 1442 kráľovstvo neapolské, bol tak kráľom Aragonským, valencijským, sicílskym, neapolským a grófom barcelonským. Neapolské kráľovstvo po jeho smrti pripadlo jeho nelegitímnemu synovi Ferdinandovi I. Ferrantemu. V Aragóne nastúpil Ferdinandov legitímny syn Ján II. Aragónsky, ktorý sa stal sobášom aj kráľom (horno) navarrským. Za jeho vlády zažívalo aragónske kráľovstvo hospodársky rozkvet, ktorý prispel k rozvinutiu systému feudálnej reprezentácie, nazývaného paktizmus (rozdelenie vládnej moci medzi panovníka a kortesy jednotlivých krajín koruny). 

Jeho syn Ferdinand II. Aragónsky uzavrel v roku 1469 ešte ako dedič trónu sobáš s dedičkou kastílskeho trónu Isabelou Kastílskou (taktiež z dynastie Trastámára). V roku 1474 sa tak spolu so svojou ženou stal „kráľom manželom“ v Kastílii. V roku 1504 získal Ferdinand II. Aragónsky tiež späť pre Aragónsku korunu Neapolské kráľovstvo a stal sa kráľom ako Ferdinand III. Neapolský. V krajinách aragónskej koruny vládol až do svojej smrti v roku 1516, kedy nastúpil na trón jeho vnuk Karol I. (V.) z rodu Habsburgovcov, ktorý zjednotil kastílske a aragónske územia a stal sa prvým španielskym kráľom.

Definitívny koniec aragónskej autonómie v rámci krajín aragónskej koruny prišiel až s nástupom Bourbonovcov na španielsky trón v roku 1707. To urobili tzv. Dekréty de Nueva Planta, ktoré zo Španielska utvárali centralizovaný štát.

## Iné projekty

## Zdroje
* cojeco.cz Aragonské království 
* 

Kategória:Historické územia v Španielsku