Wilhelm Weischedel

**Wilhelm Weischedel** (* 11. apríl 1905, Frankfurt nad Mohanom, Nemecká ríša† 20. august 1975, Západný Berlín, Západné Nemecko) bol nemecký filozof a profesor na *[[Freie Universität Berlin|Freie Universität]]* v Berlíne.

## Životopis
Wilhelm Weischedel, syn protestantského farára Wilhelma Gotthilfa Weischedela (1873 – 1958) a jeho manželky Cathariny Marthy rod. Beutter (1881 – 1951), vyrastal v švábskom pietistickom prostredí. Nižšie štúdiá absolvoval v Stuttgarte a Reutlingene, maturitnú skúšku zložil na humanitnom gymnáziu v Elberfelde.

Následne študoval na univerzite v Marburgu protestantskú teológiu a filozofiu. K jeho učiteľom patrili o. i. aj Rudolf Bultmann, Paul Tillich, Nicolai Hartmann a Martin Heidegger.

V roku 1933 získal na univerzite vo Freiburgu pod vedením Martina Heideggera doktorát z filozofie. Jeho dizertačná práca niesla názov *Das Wesen der Verantwortung* (Podstata zodpovednosti).

Po nástupe Hitlera k moci sa pre Weischedela začali ťažké časy. Jeho vzťah k Heideggerovi postupne chladol, až sa napokon úplne odcudzili. Weischedel, ako odporca nacizmu, totiž nemohol a nechcel akceptovať Heideggerove kontroverzné politické postoje. (Po skončení Druhej svetovej vojny si tak k sebe hľadali cestu už len veľmi ťažko.) Keďže nezískal miesto na univerzite, zamestnal sa ako pomocná sila v tübingenskej *Musikbibliothek*, neskôr pracoval v istej obchodnej kancelárii.

V roku 1936 sa mu síce podarilo habilitovať na univerzite v Tübingene, no jeho problémy sa tým ani zďaleka neskončili. Hoci mu vzápätí ponúkli miesto docenta filozofie, zaujatie tejto funkcie bolo v praxi podmienené vstupom do NSDAP a absolvovaním povinného nacistického školenia pre začínajúcich docentov. Weischedel však odmietol kolaborovať, a tak napokon v rokoch 1936 až 1945 pracoval ako examinátor v národohospodárskom poradenskom podniku *Wirtschaftsberatung Deutscher Gemeinden AG* (WIBERA). Zhodou akýchsi priaznivých okolností mu bolo v roku 1939 umožnené publikovať jeho habilitačnú prácu *Der Aufbruch der Freiheit zur Gemeinschaft: Studien zur Philosophie des jungen Fichte* (Objavením slobody k spoločenstvu: štúdie k Fichteho ranej filozofii).

V rokoch 1942 až 1944 sprostredkovával kontakty medzi nemeckým a francúzskym protinacistickým odbojom, koniec vojny ho zastihol v Paríži.

Po skončení Druhej svetovej vojny začal Weischedel pôsobiť ako docent filozofie na univerzite v  Tübingene. V roku 1946 bol vymenovaný za mimoriadneho profesora.

V roku 1953 sa stal riadnym profesorom filozofie na *[[Freie Universität Berlin|Freie Universität]]* v Berlíne. Pôsobil tu až do svojej emeritácie v roku 1970.

Weischedelovou manželkou bola filozofka a germanistka Käte Grunewald (1903 – 1987). Vzali sa v roku 1934 a mali dve dcéry, Martinu Elisabethu (* 1935) a Sabinu Moniku (* 1938).

Wilhelm Weischedel bol spoluzakladateľom známeho štipendijného fondu *[https://www.studienstiftung.de/ Studienstiftung des Deutschen Volkes]* (1949). Okrem toho sa podieľal aj na založení vedeckého vydavateľstva *[https://www.wbg-wissenverbindet.de/ Wissenschaftliche Buchgesellschaft]*. Od roku 1999 nesie jeho meno aj nadačný fond na podporu vedy a kultúry *Wilhelm-Weischedel-Fonds der Wissenschaftlichen Buchgesellschaft*.

## Filozofia
Weischedel vytvoril osobitú formu existencialistickej filozofie, v rámci ktorej sa kriticky vysporadúval so skepticizmom a nihilizmom.

Hoci bol jeho vzťah k inštitucionalizovanému kresťanstvu značne kritický, úzko spolupracoval o. i. aj s protestantským teológom Helmutom Gollwitzerom (1908 – 1993).

Vo svojich dielach apeloval na zodpovednosť vyplývajúcu z technického pokroku. Usiloval sa tiež o spracovanie skúseností s nacizmom.

Východiskom Weischedelovho uvažovania je poznanie, že najhlbšou podstatou skutočnosti je jej radikálna *otáznosť* (radikale *Fraglichkeit*). Realitu ako takú, a teda aj samotný ľudský život, je potrebné chápať ako veľmi neistý (otázny) pohyb na hrane medzi bytím a nebytím, zmyslom a nezmyslom. Človek je radikálne *pýtajúca sa bytosť* (ein radikal *Fragender*), ktorá sa nesmie uspokojiť s nijakou odpoveďou. Práve naopak, otáznosti sveta musí čeliť stále novými otázkami, t. j. otvoreným skepticizmom.

Vo svojom hlavnom diele *Der Gott der Philosophen* (Boh filozofov) rozvíja Weischedel vlastnú filozofickú teológiu, vychádzajúc z aktuálnych skúseností so svetom výrazne poznačeným nihilizmom. *Boha* chápe ako najvlastnejší nemateriálny základ skutočnosti, ako podmienku možnosti existencie tohto nášho otázneho sveta. Boh je *absolútne dianie*, ktoré umožňuje to, že skutočnosť, hoci je otázna, vôbec je. Radikálna otáznosť skutočnosti však nevyhnutne vedie k *otázke o zmysle*. Prostredníctvom nej hľadáme definitívnu príčinu udalosti, teda niečo, čo udeľuje konkrétnemu javu jeho zmysel, čo ho akoby existenciálne „nesie“. Tak napríklad, zmysel písania spočíva v komunikácii, zmysel komunikácie v medziľudskom zdieľaní. A ak sa spýtame, prečo niečo zdieľame, odpoveďou je naša samotná existencia. Čiže: zmysel zdieľania spočíva v samotnej podstate ľudského bytia. Takto sa dá pokračovať, samozrejme, aj ďalej, až kým sa nedostaneme k otázke o poslednom, definitívnom, nepodmienenom zmysle. Identifikácia tohto *posledného, definitívneho, nepodmieneného zmyslu* však v rámci principiálneho skepticizmu nie je možná ani prípustná. *Definitívny zmysel* leží pre skeptika za horizontom, ktorý nemôže prekročiť. Weischedelov záver teda znie nasledovne: „Existuje nejaký nepodmienený zmysel? Ako ho môže filozof *platne* dokázať? Ak chceme vo filozofii vôbec hovoriť o nejakej *platnosti*, tak musíme (z nášho uvažovania) už vopred vylúčiť určité *spôsoby prijatia* akéhosi nepodmieneného zmyslu. Predovšetkým *náboženskú vieru*, ktorá tvrdí, že oným nepodmieneným zmyslom je (jej) boh. Každopádne, viera nemôže byť predpokladom nijakej serióznej filozofie, ktorá samu seba chápe ako *radikálne pýtanie sa*, a preto sa, z princípu, musí usilovať spochybňovať aj vlastné predpoklady, vrátane určitej viery.“ *Otázka o zmysle* napokon vedie aj k *problému [[Teodícea|teodícey]]*: vo svete predsa okrem *zmysluplných* vecí a udalostí aj existuje aj množstvo *nezmyselných* vecí a udalostí, akými sú napríklad prírodné katastrofy, násilné činy, vraždy či vojny. Skúsenosť radikálnej otáznosti našej skutočnosti tak nie je možné filozoficky prekonať – otázka o bohu teda musí zostať otvorená.

*Morálne konzekvencie*, ktoré vyplývajú z radikálnej otáznosti skutočnosti, opísal Weischedel vo svojom poslednom diele *Skeptische Ethik* (Skeptická etika). Tromi základnými morálnymi postojmi či cnosťami sú podľa neho: *otvorenosť* (Offenheit), *zodpovednosť* (Verantwortung) a *schopnosť odpútať sa* (Abschiedlichkeit). Toto všetko platí, samozrejme, len za predpokladu, že sa človek slobodne rozhodne pre *skepticizmus*, *slobodu* a *bytie a jeho stvárňovanie a rozvíjanie*, pričom si súčasne uvedomuje nemožnosť definitívneho zdôvodnenia tohto svojho rozhodnutia.

Z oných troch základných cností si človek dokáže odvodiť ďalšie, konkrétne morálne postoje:

*Otvorenosť* vedie k pravdovravnosti, vecnosti, tolerancii a súcitu.

*Zodpovednosť* je spojená so solidaritou, spravodlivosťou a vernosťou.

*Schopnosť odpútať sa*, alebo inak povedané, *pripravenosť rozlúčiť sa* (Abschiedlichkeit) vyplýva z vedomia vlastnej pominuteľnosti a zároveň je výrazom akceptácie života. Zaiste, výsledkom je akási tichá melanchólia alebo aj smútok. Z toho vyplývajúca pokora a schopnosť dobrovoľného zrieknutia sa istých vecí sú však protikladom ctižiadostivosti, pýchy a mocibažnosti. V neposlednom rade je podľa Weischedela dôsledkom tejto cnosti rozvážnosť a schopnosť sebaovládania. V širšom zmysle však aj statočnosť a odvaha: ak totiž človek „prestane brať sám seba príliš vážne“, tak dokáže prekonať strach, znášať choroby či iné utrpenie a napokon aj pomáhať druhým. Vedomie vlastnej nedokonalosti, pominuteľnosti a nestálosti vecí by nás nakoniec malo viesť k určitej veľkorysosti, dobrote a prajnosti – t. j. k schopnosti *znášať nedokonalosť* druhých ľudí a *odpúšťať*. Schopnosť odpútať sa (Abschiedlichkeit) je tiež úzko spojená s trpezlivosťou a postojom odovzdanosti. A toto všetko nám pomáha čeliť všadeprítomnému nepokoju, mnohorakým ruchom a zhonu všedných dní.

Do povedomia širokej verejnosti sa Weischedel dostal predovšetkým vďaka svojej populárno-náučnej knihe *Die philosophische Hintertreppe* (Zadné schodisko filozofie), prostredníctvom ktorej všeobecne zrozumiteľným a humorným spôsobom sprístupnil čitateľom životopisy a diela viac než troch desiatok najznámejších osobností dejín filozofie.

## Výber z diela
* *Versuch über das Wesen der Verantwortung*. 1932.
* *Der Aufbruch der Freiheit zur Gemeinschaft: Studien zur Philosophie des jungen Fichte*. 1939.
* *Der Abgrund der Endlichkeit und die Grenze der Philosophie: Versuch einer philosophischen Auslegung der "Pensées" des Blaise Pascal*. 1947.
* *Voltaire und das Problem der Geschichte*. 1948.
* *Wirklichkeit und Wirklichkeiten: Aufsätze und Vorträge*. 1950.
* *Die Tiefe im Antlitz der Welt: Entwurf einer Metaphysik der Kunst*. 1952.
* *Kant-Werkausgabe in 6 Bänden*. 1956.
* *Schüttelreime zum Philosophenfest am 11. Juli 1964.* In: *Sprachspielereien 12.* München, 1964. s. 17 – 25.
* *Denken und Glauben. Ein Streitgespräch* (Mit Helmut Gollwitzer). 1965.
* *Die philosophische Hintertreppe*. 1966. (čes. *Zadní schodiště filosofie*, Praha: Votobia, 1993, 1995)
* *Philosophische Grenzgänge: Vorträge und Essays*. 1967.
* *Lotteleien fern von Weimar / Der trunkene Philosoph*. In: HANKE, Manfred. *Die schönsten Schüttelgedichte*. Stuttgart: DVA, 1967. s. 58 – 62.
* *Der Gott der Philosophen. Grundlegung einer philosophischen Theologie im Zeitalter des Nihilismus.* 2 zväzky. 1971, 1972.
* *Lob des Alters.* 1975.
* *Skeptische Ethik*. 1976.

Písomná pozostalosť Wilhelma Weischedela je uchovávaná v Štátnej knižnici v Berlíne (*[http://staatsbibliothek-berlin.de/en/ Staatsbibliothek zu Berlin], Handschriftenabteilung*).

## Literatúra
* CLEMENT, Hans. *Wilhelm Weischedels skeptische Philosophie. Eine Einführung*. Darmstadt: WBG, 2012. ISBN 978-3-534-73120-6.
* DEINHAMMER, Robert. *Fragliche Wirklichkeit – Fragliches Leben: Philosophische Theologie und Ethik bei Wilhelm Weischedel und Peter Knauer.* Würzburg: Echter, 2009.
* HANTKE, Manfred. *Geistesdämmerung. Das philosophische Seminar an der Eberhard-Karls-Universität Tübingen 1918 – 1945.* Dissertation. Tübingen, 2015. s. 287 – 295; 507 ff.
* HIEBER, Johannes. *Frage und Fraglichkeit bei Wilhelm Weischedel*. Darmstadt: WBG, 1999.
* SMIT, Rudolf F. *Wilhelm Weischedels Suche nach der Möglichkeit von Sinn. Metaphysik zwischen Existenzphilosophie und Nihilismus.* Lang, 1997.
* SCHWAN, Alexander (ed.). *Denken im Schatten des Nihilismus. Festschrift für Wilhelm Weischedel zum 70. Geburtstag am 11. April 1975.* Darmstadt: WBG, 1975.

## Referencie

## Externé odkazy
* portal.dnb.de
* munzinger.de
* dai.fmph.uniba.sk

## Zdroj

Kategória:Nemeckí filozofi
Kategória:Nemeckí univerzitní profesori
Kategória:Osobnosti z Frankfurtu nad Mohanom