Dogma

**Dogma** (z lat. *dogma* < gr. *dógma* < gr. *dokeúein, dokein* = mieniť) je v širšom zmysle nespochybniteľný autoritatívny názor, výpoveď či zásada. V užšom zmysle (v cirkvách) je to záväzná, normatívna výpoveď v oblasti viery.

Dogmy sú najčastejšie cirkevné alebo všeobecne náboženské. 

## Etymológia
Slovo dogma pochádza z gréckeho „to dedogmenon“ - to, čo je pevne stanovené. Pôvodne znamená nielen nejakú domnienku, mienku, ale aj určité rozhodnutie, zásadu, autoritatívny príkaz, ustanovenie vo vede alebo v štátnom živote.

Vo Svätom písme sa v gréckom texte slovo *dogma* vyskytuje v tom istom význame. (Est 3,9; Dan 2,13; Lk 2,1; Sk 16,4; 17,7 atď.)

Cirkevní otcovia prvých storočí nazývali dogmami určité, pevné zásady viery a mravov. Svätý Ignác, mučeník, napomína kresťanov v Magnézii, aby sa utvrdili o dogmách Pána a apoštolov.

V 4. storočí sa rozumeli dogmami najmä pravdy viery.

V dnešnom rečovom používaní cirkvi a teológie (jednoznačne od 18. storočia) je dogma výrokom, ktorý je predmetom božskej a katolíckej viery, teda výrokom, ktorý cirkev výslovne prostredníctvom riadneho učiteľského úradu alebo pápežskou alebo koncilovou definíciou vyhlasuje za zjavený od Boha tak, že jeho popretie je herézou.

## Teologická definícia
Dogma je „záväzná výpoveď učenia v ktorej je cirkevne stanoveným spôsobom rečou súčasne dejinne vyložená pravda Zjavenia, ktorá sa vzťahuje na kresťanskú prax a tým sa uchováva trvalo v jej obsahovom zmysle“.

1. vatikánsky koncil výslovne učí: *Božskou a katolíckou vierou treba veriť všetko to, čo je obsiahnuté v Božom slove napísanom alebo ústne zachovanom a čo Rímsko-katolícka cirkev slávnostným vyhlásením alebo riadnym a všeobecným učiteľským úradom ako Bohom zjavené predkladá veriť.*

K formálnemu pojmu dogmy, podľa *Rímsko-katolíckej cirkvi,* patria dva rozhodujúce momenty. Pravda musí byť:

# Bohom zjavená
#*Rímsko-katolíckou cirkv*ou vyhlásená

Pravoslávie tvrdí, že dogma „označuje neodvratnú pravdu, ktorá je predkladaná k viere a je pre kresťanov všeobecne záväzná“.

### Bohom zjavená pravda
Dogmatický výrok musí patriť k Božiemu, úradnému, kresťanskému zjaveniu (na rozdiel od súkromného zjavenia) a preto musí byť obsiahnutý v Božom slove (bezprostredné formálne zjavenie). Dotyčná zjavená pravda musí byť explicitne alebo implicitne Bohom zjavená a preto sa musí nachádzať v prameňoch zjavenia - v Písme alebo, podľa *Rímsko-katolíckej cirkvi,* v Tradícii.

Pravda môže byť zjavená explicitne, ale aj implicitne. Za zjavené treba považovať nielen tie pravdy a udalosti, u ktorých sa to stalo explicitne, napr.: *A Slovo sa telom stalo* (Jn 1,14), ale aj také, ktoré sú v Božom zjavení implicitne, ako časť v celku, takže ich možno jednoduchým výkladom zo Zjavenia vyvodiť. Tak v explicitne zjavenom ústrednom článku viery: *Syn Boží sa stal človekom*, je zahrnutá ďalšia zjavená pravda: *Vtelený Syn Boží má ľudské telo a dušu*.

Nezjavená pravda nemôže byť *Rímsko-katolíckou cirk*vou vyhlásená za dogmu, nemôže sa stať článkom viery. Božskou vierou treba prijímať a uznávať len to, čo Boh zjavil a preto len neomylná Božia autorita môže byť dôvodom pre božskú vieru.

### Rímsko-katolíckou cirkvou vyhlásená pravda
Dogmatický výrok musí byť výslovne a definitívne predložený *Rímsko-katolíckou cirk*vou ako zjavená pravda. Tento moment je vonkajší, pretože vyhlásením učiteľského úradu sa nič podstatné k zjavenej pravde nepridáva, len sa podáva záruka, že tá alebo oná pravda je skutočne Bohom zjavená.

Dogma sa vo svojom absolútnom a zaväzujúcom nároku obracia na podstatu slobodného človeka. Je teda pravdou, ktorú možno správne počuť a pochopiť len v slobodnom rozhodnutí úkonu viery. Človek má však vždy *dogmatickú* existenciu, nakoľko ako duch nemôže bez sebazničenia poprieť určité pravdy (aj historického charakteru), i keď sú možno v ňom dané v predvedeckej alebo aj implicitnej podobe. Dejinné zjavenie a jeho prijatie nie je teda v rozpore s prirodzenosťou človeka, podstatu dogmy nemožno odvodzovať jedine z abstraktného pojmu možného oznámenia pravdy Bohom, ale z toho, čo Boh skrze Krista fakticky človeku povedal a o človeku ustanovil: 

* zjavenie nie je iba reč, ale aj udalosť spásy, nakoľko sa Boh sám oznamuje a toto oznámenie samo si tvorí subjekt, ktorý ho poslušne prijíma a výslovne ‘poslúcha’, totiž Cirkev. V tom zmysle dogma nie je podstatne iba výrokom ‘o’ niečom, ale ako prijatá v milosti (ktorou Boh dáva sám seba), udalosťou samou, ktorá sa v nej ohlasuje a je pojmovo vyjadrená;

* táto autokomunikácia Boha dosiahlo svoje konečné, eschatologické štádium (zjavenie je uzavreté);

* dogma má podstatne cirkevný a oficiálny charakter, pretože samo zjavenie, ktoré je jej podkladom, bolo adresované Cirkvi; na druhej strane dogma hmatateľne ukazuje jednotu Cirkvi a tým je formou trvalej platnosti Božieho slova, adresovaného Rímsko-katolíckej cirkvi a Rímsko-katolíckou cirkvou zachovávaného;

* dogma je aj život, nakoľko sa v nej uskutočňuje Božie sebazjavenie, pretože ju možno pochopiť len v samej skutočnosti toho, čomu sa verí (milosť).

## Referencie

## Iné projekty

Kategória:Dogmatika
Kategória:Kréda
Kategória:Teória pravdy