Vlk dravý

**Vlk dravý** (iné názvy pozri nižšie; lat. *Canis lupus*) je druh cicavca, psovitá šelma pôvodom z Eurázie a Severnej Ameriky. Vlk predstavuje najväčšieho súčasne žijúceho divokého zástupcu čeľade Canidae (psovité) a rodu *[[Canis]]* (vlk). Geneticky je natoľko príbuzný  aj menším druhom rodu *Canis*, napríklad kojotovi či šakalovi zlatému, že s nimi môže tvoriť plodné hybridy. Od ostatných divoko žijúcich zástupcov sa okrem veľkosti odlišuje robustnejšou telesnou stavbou, menej špicatým čumákom, relatívne kratším trupom a dlhším chvostom. Srsť vlkov má zvyčajne pestré sfarbenie kombinujúce odtiene bielej, hnedej, sivej a čiernej, ale vlci žijúci v arktických oblastiach môžu byť takmer úplne biele (napr. vlk polárny). Vlk dravý dosahuje dĺžku tela 100 až 170 cm, chvosta 29 až 60 cm, v kohútiku 66 až 90 cm a hmotnosť 12 až 80 kg. V závislosti od autora bolo rozpoznaných niekoľko (aj viac ako 30) poddruhov, medzi ktoré podľa niektorých názorov patria aj pes domáci alebo dingo.

Zo všetkých zástupcov rodu *Canis* (a nakoniec aj čeľade Canidae) je vlk asi najviac špecializovaný na kooperatívny lov väčšej koristi, čo dokazujú jeho morfologické adaptácie umožňujúce ulovenie veľkých živočíchov, ako aj jeho sociálny spôsob života a vysoko rozvinuté komunikačné správanie, vrátane individuálneho i skupinového vytia. Vlci zvyčajne žijú v rodinných svorkách tvorených reprodukčným párom a jeho potomkami. Mladé jedince môžu svorku opustiť po dosiahnutí pohlavnej dospelosti a zakladať vlastné svorky. Vlci sú teritoriálni a konflikty o územie patria medzi hlavné príčiny ich prirodzenej mortality. V Európe priemerné teritórium jednej svorky vlkov zaberá asi 100 až 350 km². Ako mäsožravce zaujímajú pozíciu vrcholového predátora; ich potravu tvoria predovšetkým voľne žijúce kopytníky, ale aj menšie živočíchy, hospodárske zvieratá, mršiny a nakonec aj odpadky. Neobvyklý nie je ani kanibalizmus. Vlci môžu byť hostiteľmi rôznych parazitov a patogénov, vrátane vírusu besnoty.

Celosvetová populácia divoko žijúcich vlkov sa odhadovala v roku 2018 na 200 000 až 250 000 jedincov. Podľa hodnotenia Medzinárodnej únie na ochranu prírody (IUCN) je druh klasifikovaný v kategórii najmenej ohrozený. Zvlášť chránený (alebo regulovaný) je potom v jednotlivých štátoch s ohľadom na tamojšiu početnosť, hrozby pre populáciu a ďalšie okolnosti. Konkrétne na Slovensku dnes (2025) žije asi 600 vlkov. Vzťah vlka a človeka má dlhú históriu. Vlci sú od dávnych čias ľuďmi prenasledovaní a likvidovaní kvôli útokom na hospodárske zvieratá, zatiaľ čo v niektorých kultúrach, najmä dnes, sú naopak rešpektovaní (mj. s ohľadom na ich potenciálnu kľúčovú úlohu v ekosystéme). Napriek pretrvávajúcemu strachu z vlkov, ktorý priživuje aj fakt, že v rozprávkach, folklóre a často aj v médiách sú stvárňovaní ako nebezpečné šelmy, väčšina zdokumentovaných útokov na človeka bola spojená s jedincami nakazenými besnotou. Útoky zdravých vlkov sú teda všeobecne zriedkavé. Vlky sa vyskytujú v relatívne nízkom počte, obývajú oblasti vzdialené od ľudskej infraštruktúry a v dôsledku historických skúseností s lovcami, farmármi či pastiermi sa človeku radšej vyhýbajú.

## Názvy
Slovenské názvy tohto druhu sú: 
***vlk dravý**,
***vlk**, 
***vlk obyčajný**, resp. do polovice 20. stor.: *vlk obecný* [pričom ale vlk obyčajný môže byť niekedy názov len poddruhu *Canis lupus lupus*], 
***vlk európsky** [pričom ale názvom vlk európsky sa často označuje len poddruh *Canis lupus lupus*]
***vlk sivý**(alebo jazykovo nevhodne *vlk šedý*) [pričom ale názvom vlk sivý/šedý sa niekedy označujú rôzne iné (pod)druhy z rodu *Canis*], 
***vlk lesný**, 
***pravý vlk**,
***pes vlk** 

## Taxonómia a fylogenéza
História vlka siaha hlboko do minulosti, až k prvým cicavcom podobným dnešným šelmám. Tieto živočíchy sa začali objavovať už na konci druhohôr, približne pred 80 miliónmi rokov. Po veľkom vymieraní na konci kriedy, asi pred 65 miliónmi rokov, sa cicavce začali rýchlo vyvíjať a obsadzovať nové ekologické niky. Z týchto raných dravých cicavcov sa postupne vyvinula skupina, z ktorej vznikli dnešné šelmy. Približne pred 55 miliónmi rokov sa objavuje rad pravých šeliem (Carnivora). Ten sa neskôr rozdelil na dve hlavné vývojové vetvy: Feliformia (taxóny vývojovo príbuzné s mačkami) a Caniformia (taxóny vývojovo príbuzné so psami). Vlky patria do druhej skupiny – Caniformia. 

Samotná čeľaď psovitých (Canidae) vznikla približne pred 38 – 40 miliónmi rokov v neskorom eocéne. Tieto rané psovité šelmy boli pomerne malé a spočiatku žili iba v Severnej Amerike. V priebehu miliónov rokov sa psovité vyvíjali a rozdelili sa do niekoľkých vývojových skupín. Dve z nich už vyhynuli (Borophaginae a Hesperocyoninae), no tretia – Caninae – existuje dodnes. Do tejto skupiny okrem vlkov patria napríklad líšky, kojoty, šakaly či psy. Až približne pred 7–8 miliónmi rokov sa psovité rozšírili zo Severnej Ameriky do Ázie, Európy a Afriky.
[náhľad|''[Canis etruscus*]]
[[Súbor:Canis mosbachensis Wikipedia Juandertal.jpg|náhľad|*Canis mosbachensis*]]
Ďalším krokom v [[Biologická evolúcia|evolúcii]] bol vznik [[Rod (taxonómia)|rodu]] *Canis*, do ktorého patria vlky, psy, kojoty a šakaly. Tento rod sa objavil približne pred 5–6 miliónmi rokov a pravdepodobne sa vyvinul zo staršieho rodu *Eucyon*, ktorého zástupcovia žili na území Severnej Ameriky, Ázie aj Európy a vyhynuli asi pred 3 miliónmi rokov. Zástupcovia rodu *Canis* už mali typické znaky, ktoré poznáme aj dnes – pomerne veľké telo, silnú lebku, relatívne dlhé nohy a kratšie uši i chvost. Tieto šelmy boli prispôsobené na aktívny lov a pohyb na veľké vzdialenosti.

[[Druh (taxonómia)|Druh]] vlk dravý (*Canis lupus*) pravdepodobne vznikol z vývojovej línie cez už vyhynuté druhy *Canis etruscus* a následne *Canis mosbachensis* približne pred 1–2 miliónmi rokov. Najstaršie fosílie pravdepodobne pochádzajú zo Severnej Ameriky, z oblasti Aljašky a Yukonu. Na základe toho sa predpokladá, že vlk obyčajný sa vyvinul v oblasti [[Beringia|Beringie]] a odtiaľ sa neskôr rozšíril do Eurázie, najneskôr pred približne 400 000 rokmi.

Genetické výskumy ukazujú, že dnešné vlky a [[Pes domáci|domáce psy]] majú spoločného predka v populácii pravekých vlkov, ktorá žila pred viac než 20 000 rokmi. Počas poslednej [[Ľadová doba|doby ľadovej]] dochádzalo k výrazným [[Klimatické zmeny|klimatickým zmenám]], ktoré spôsobili rýchlu evolúciu vlkov. Niektoré ich línie sa stali úspešnejšími lovcami a postupne nahradili staršie druhy vlkov. Novšie objavy však naznačujú, že psy sa od svojich vlčích predkov pravdepodobne oddelili ešte oveľa skôr. Štúdia z roku 2021 navyše ukazuje, že ázijské poddruhy vlka – *Canis lupus chanco* a *Canis lupus pallipes* – predstavujú bazálnu (vývojovo primitívnu) líniu vlkov, od ktorej sa približne pred 200 000 rokmi oddelili ostatné línie vlkov. Genetické výskumy ďalej naznačujú, že populácie vlkov [[Starý svet|Starého]] a [[Nový svet (geografia)|Nového]] sveta sa rozdelili približne pred 12 500 rokmi. Krátko nato sa od vlkov Starého sveta oddelila evolučná línia, z ktorej sa neskôr vyvinuli dnešné psy, približne pred 11 100 až 12 300 rokmi. Najpravdepodobnejším predkom psov je pritom [[Pleistocén|pleistocénny]] vlk (*Canis lupus*), ktorý sa podľa súčasných poznatkov objavil približne pred 57 000 rokmi a vyhynul asi pred 7 500 rokmi. Niektoré práce však datujú oddelenie vývojových línií vlkov a psov do podstatne skoršieho obdobia, čo je lepšie zlučiteľné s hypotézou skoršej domestikácie psa – odhady sa síce medzi jednotlivými štúdiami líšia, spravidla sa však pohybujú v rozmedzí 27 000 až 41 500 rokov pred súčasnosťou. Medzi bazálne formy kladu psov majú patriť napríklad [[Dingo austrálsky|dingo]], [[basenji]], [[tibetská doga]] alebo pôvodné čínske plemená. [[Homológia (biológia)|Divergencia]] vlkov v Európe, na Blízkom východe a v Ázii je pomerne nedávna a nastala približne pred 1 600 rokmi.

=== Vlk a pes ===
[[Súbor:Czw-merrybell.jpg|vľavo|náhľad|[[Československý vlčiak]]]]
Z vlka sa vyvinuli všetky [[Pes domáci|psie]] [[Psie plemená|rasy]], ktoré človeka sprevádzajú. Ich pestrosť ukazuje, aké rozmanité sú dedičné vlohy vo vlčích génoch. Prvé psy sa vyvinuli z vlkov niekedy pred 20 000 až 22 000 rokmi, počas poslednej doby ľadovej, keď bola Eurázia pokrytá rozsiahlymi ľadovcami. Plemená vytvorené úmyselnou hybridizáciou (napríklad [[Československý vlčiak]]) a veľké pracovné plemená (ako napríklad severské ťažné psy alebo [[Pastiersky pes|pastierske psy]]) majú najviac vlčej DNA. Avšak niektoré veľké plemená (napríklad [[Svätobernardský pes|bernardín]]) už nemajú vlčiu DNA. Výsledky tiež ukazujú, že najmenej vlčie DNA majú [[Teriér|teriéry]] alebo [[Durič|duriče]]. Dokonca aj malá [[čivava]] má zistiteľných 0,2 % vlčej DNA. V prípade polodivokých túlavých psov našli vedci vlčiu DNA u všetkých jedincov.[[Súbor:Agradable sol dilan.jpg|náhľad|Aj u malej [[Čivava|čivavy]] môžeme stále nájsť zvyšky vlčej DNA.]]Existujú rôzne teórie o tom, ako došlo k domestikácii psov. Jedna z najpravdepodobnejších hovorí, že vlky začali priťahovať ľudské príbytky, žili zo zvyškov potravy a postupne si zvykali na prítomnosť ľudí. Ľudia si potom vyberali menej agresívne jedince alebo vychovávali ich mláďatá. Tým vznikol postupný proces, ktorý viedol k premeneniu vlka na domestikovaného psa. Psi majú oproti vlkom zmenené (zmutované) niektoré [[Gén|gény]], najmä tie, ktoré sú spojené s vývojom mozgu a nervovej sústavy. V dôsledku toho sa zmenilo aj ich správanie – sú priateľskejší, menej agresívni voči ľuďom a ľahšie sa učia. Preto je možné psy ochočiť a vycvičiť. Na rozdiel od vlkov, ktorí sú prevažne mäsožravci, psi tiež lepšie trávia [[škrob]] (napr. cestoviny alebo ovocie) vďaka génom pre tvorbu enzýmu [[Amyláza|amylázy]]. Práve táto schopnosť bola pravdepodobne kľúčová pre vznik psa, keď sa ľudia z lovcov stali poľnohospodármi a začali pestovať obilniny a inú rastlinnú potravu, pretože mäso sa stalo cennejšie. Naproti tomu vlci, výlučne mäsožravci, už nemali takú potrebu zdržovať sa pri ľuďoch.

Genomické štúdie tiež ukazujú, že po domestikácii dochádzalo aj k spätnému kríženiu medzi psami a vlkmi, čo mohlo ovplyvniť genetickú štruktúru niektorých vlčích populácií, napríklad na [[Pyrenejský polostrov|Pyrenejskom polostrove]].

Zatiaľ čo niektorí odborníci považujú domáceho psa za poddruh vlka dravého (ako *Canis lupus familiaris*), iní tvrdia, že ide skôr o samostatný taxón (ako *Canis familiaris*).

=== Poddruhy ===
*Delenie vlka dravého na poddruhy je sporné, preto aj počet poddruhov značne kolíše v závislosti od autora. Základný prehľad poddruhov vlka dravého je uvedený v článku psovité. Najbežnejší eurázijský poddruh sa nazýva vlk dravý eurázijský (Canis lupus lupus).*

V minulosti bolo určených až 53 [[Poddruh|poddruhov]]. V treťom vydaní knihy *Mammal Species of the World* z roku 2005 uviedol mamalóg [[W. Christopher Wozencraft]] pod druhom *Canis lupus* celkovo 36 divých poddruhov a navrhol k nim dva nové poddruhy: *Canis lupus familiaris* a *Canis lupus dingo*. Tým Wozencraft zahrnul [[Dingo novoguinejský|novoguinejského dinga]] (*Canis lupus hallstromi*) ako taxonomické synonymum k [[Dingo austrálsky|dingovi]]. Pri formulovaní svojho rozhodnutia sa okrem iného opieral o štúdiu [[Mitochondriálna DNA|mitochondriálnej DNA]] (mtDNA) z roku 1999 a všetkých 38 poddruhov druhu *Canis lupus* uviedol pod biologickým všeobecným názvom „vlk“, pričom nominátnym poddruhom má byť [[vlk dravý eurázijský]] (*Canis lupus lupus*) podľa typového exemplára, ktorý študoval [[Carl Linné]] vo Švédsku.

Napriek tomu štúdie využívajúce paleogenomické metódy ukazujú, že moderný vlk a pes sú sesterské taxóny, pretože dnešné vlky nie sú blízko príbuzné populácii vlkov, ktorá bola pôvodne [[Domestikácia|domestikovaná]].

V roku 2019 dospelo stretnutie organizované skupinou *IUCN/SSC Canid Specialist Group* k záveru, že dingo novoguinejský a dingo austrálsky predstavujú zdivočené jedince psa domáceho, a preto by nemali byť posudzované pre [[Červený zoznam IUCN|Červený zoznam ohrozených druhov IUCN]].<gallery mode="packed" heights="120" caption="Poddruhy vlka dravého, ​​výber (ich platnosť sa môže meniť, viac v článku [[Psovité#Systematika|psovité]]):">
Súbor:Arabian wolf in Jordan.jpg|*Canis lupus arabs*, ([[Arabský polostrov]], [[Egypt]])
Súbor:Arctic Wolf in Aulavik National Park 04 (cropped).jpg|[[Canis lupus arctos|*Canis lupus arctos*]] ([[Ostrovy kráľovnej Alžbety]])
Súbor:Mexican Wolf 2 yfb-edit 1.jpg|*Canis lupus baileyi* ([[Arizona]], [[Nové Mexiko|Nové Mexiko,]] [[Mexiko]])
Súbor:Wolf on alert.jpg|*Canis lupus campestris* ([[Ázia]], najmä okolie [[Kaspické more|Kaspického mora]])
Súbor:Dingo walking.jpg|*Canis lupus dingo* ([[Austrália (štát)|Austrália]], [[Nová Guinea]])
Súbor:Tibetan Wolf By Stanzin (Stakpa) cropped.jpg|*Canis lupus chanco* ([[Ladak]], [[Himaláje]], [[Tibetská náhorná plošina]])
Súbor:Dernier regard avant de s'éloigner (27717181687).jpg|*Canis lupus labradorius* ([[Labrador (polostrov)|Labrador]])
Súbor:Indian Wolf Photo Dhaval Vargiya.jpg|*Canis lupus pallipes* ([[India]])
Súbor:Wolf on the move.jpg|*Canis lupus pambasileus* ([[Aljaška]], [[Yukon (teritórium)|Yukon]])
Súbor:Wolf in the road near Artist Paint Pots (cropped).jpg|*Canis lupus occidentalis* ([[Kanada]], [[Aljaška]])
Súbor:Canis lupus signatus - 01.jpg|*Canis lupus signatus* ([[Pyrenejský polostrov|Pyrenejský polostrov)]]
</gallery>

== Výskyt ==
V minulosti vlky obývali veľké oblasti [[Severná Amerika|Severnej Ameriky]], [[Európa|Európy]], [[Ázia|Ázie]] či [[Blízky východ|Blízkeho Východu]]. Rozširovaním ľudského osídlenia z mnohých území postupne vymizli. Hlavnými príčinami ich odstrelu boli škody, ktoré spôsobovali pastierom zabíjaním dobytka, strach obyvateľstva, že vlk je pre človeka nebezpečný, ale aj zárobok a úžitok zo surovín z vlka. Pôvodný [[biotop]] vlka bol v každom krajinnom type. 

V dnešnej dobe žijú vlky najmä v rozsiahlych častiach [[Ázia|Ázie]], [[Európa|Európy]], [[Kanada|Kanady]] a [[Aljaška|Aljašky]] v celkom 10 až 13 [[Poddruh|poddruhoch]] (5 v Eurázii, 5 – 8 v Severnej Amerike) do 4 000 [[Metrov nad morom|m n. m.]] Na regionálnej úrovni je však stále niekoľko populácií, napríklad v Európe, na pokraji vyhynutia. V posledných rokoch je trendom opätovná [[introdukcia]] vlkov do oblastí, kde už dlho nežijú (napríklad do [[Yellowstonský národný park|Yellowstonského národného parku]] v [[Spojené štáty|USA]]).

== Populácia ==
[[Súbor:Grey wolf distribution with subdivisions.PNG|náhľad|Rozšírenie vlka (k roku 2021, zeleno) a znázornená oblasť, ktorú pôvodne obýval než bol vyhubený (červeno)]]Zvyčajne sa uvádzajú údaje zahŕňajúce aj nedospelé či iné nepáriace sa jedince (ako tu, pozri nižšie), ale dôležitým faktorom je tiež tzv. [[efektívna veľkosť populácie]] – počet zvierat, ktorý prispieva k prenosu génov do ďalšej generácie (tzn. prispieva množením) a ktorý rozhoduje o prežití druhu. Efektívna veľkosť populácie je často podstatne nižšia ako jej reálna (nominálna) veľkosť vyjadrená počtom jedincov. Napríklad pokiaľ populácia druhu (vrátane mladých či nespárených) číta okolo 1 000 jedincov, efektívna veľkosť populácie bude zahŕňať približne len 200 zvierat. 

Hustota populácie vlkov sa pohybuje od približne 1/12 km² do 1/120 km².

=== Celosvetová ===
K roku 2003 globálna populácia čítala odhadom 300 000 jedincov, k roku 2018 odhadom 200 000 až 250 000 jedincov.

=== V Severnej Amerike ===
V [[Kanada|Kanade]] žije okolo 60 000 jedincov a zaberajú približne 90 % svojho historického areálu (k roku 2018). 

V [[Spojené štáty|Spojených štátoch]] žije približne 18 000 jedincov, väčšina z nich na [[Aljaška|Aljaške]] (k roku 2017).

=== V Ázii ===
V [[Ázia|Ázii]] sa vyskytuje asi 89 000 až 105 000 vlkov, z toho v [[Rusko|Rusku]] 30 000 až 40 000 (k roku 2020), [[Čína|Číne]] cca 6 000 (k roku 2020), [[India|Indii]] 4 400 až 7 100 (k roku 2020), alebo napr. v [[Kazachstan|Kazachstane]] cca 30 000 jedincov (k roku 2020).

=== V Európe ===
Podľa najnovšej štúdie z roku 2025 žije dnes vďaka ochrane v 34 [[Európa|európskych]] krajinách najmenej 21 500 vlkov, čo predstavuje 58% nárast za posledné desaťročie. V štátoch ako [[Bulharsko]], [[Grécko]], [[Nemecko]], [[Taliansko]], [[Poľsko]], [[Španielsko]] a [[Rumunsko]] sa teraz vyskytuje cez 1 000 jedincov. Dohromady v 19 krajinách, vrátane [[Slovensko|Slovenska]], ich počet vzrástol. Úbytok populácie zaznamenali len [[Bosna a Hercegovina]], [[Čierna Hora]] a [[Severné Macedónsko]].

Na väčšine európskeho kontinentu sa vyskytuje vlk dravý euroázijský (*Canis lupus lupus*), v Taliansku niekedy uznávaný *Canis lupus italicus* a do severnej časti východnej Európy zasahuje areál poddruhu vlka dravého sibírskeho (*Canis lupus albus*).

==== V Česku ====
Podľa posledných odhadov zo začiatku roka 2025 žije v [[Česko|Česku]] približne 300 vlkov v 30 až 40 svorkách, podľa odhadu zo začiatku roka 2026 až 400 vlkov. Najväčšie populácie sa nachádzajú v [[Severné Čechy|severných Čechách]] a na [[Šumava|Šumave]] (v oboch prípadoch ide o osem svoriek). Vlkom sa najviac darí v [[Krušné hory|Krušných horách]], na [[Frýdlant|Frýdlantsku]] alebo v [[Ralsko (okres Česká Lípa)|Ralsku]], kde sa im narodili vlčatá.

==== Na Slovensku ====
V roku 2007 Ministerstvo životného prostredia odhadovalo, že na Slovensku žije približne 250 až 400 vlkov, pričom v roku 2013 predikovalo populáciu okolo 600 jedincov. Poľovníci, pre ktorých je početnejšia populácia vlkov škodná, v roku 2011 odhadovali ich počet až na 2 065 jedincov. Aj k roku 2025 sa zdá, že na Slovensku žije podobný, avšak skôr nižší počet vlkov – (400) 600 až 1 000 vlkov.

V minulosti bol vlk rozšírený takmer na celom Slovensku. Miestne vlky sú súčasťou [[Karpaty|karpatskej]] populácie, jednej z najväčších a geneticky najviac zachovaných populácií vlka v Európe. Vlky sú na Slovensku pôvodným druhom a napriek nízkemu počtu v 70. rokoch nikdy v krajine nevyhynuli. K roku 2015 pokrývalo rozšírenie vlkov približne 40 až 60 % územia Slovenska. Priemerná veľkosť svorky je medzi 4 až 6 jedincami a veľkosť jej teritória sa pohybuje medzi 80 až 200 km². V súčasnosti areál vlka dravého zahŕňa oblasti severného, stredného a východného Slovenska. Vyskytuje sa v 72 oblastiach európskeho významu. Spoločenská hodnota zodpovedá 3 000 [[Euro|*'€*']]. Na stránkach [[Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky|Štátnej ochrany prírody]] je vedený ako zraniteľný (VU = *Vulnerable*).

== Hrozby a ochrana ==
Historický areál vlka sa zmenšil približne o tretinu. K najväčšiemu poklesu došlo najmä v rozvinutých oblastiach [[Európa|Európy]], [[Ázia|Ázie]], [[Mexiko|Mexika]] i [[Spojené štáty|Spojených štátov]], a to v dôsledku úmyselného prenasledovania za škody na hospodárskych zvieratách. Konkrétne v mnohých oblastiach západnej Európy, Mexika a v takmer celých Spojených štátoch (okrem [[Aljaška|Aljašky]]) prakticky vyhynul alebo sa vyskytuje iba rozptýlene v odľahlých oblastiach. Úplne vyhubený bol napr. v [[Írsko|Írsku]], [[Spojené kráľovstvo|Spojenom kráľovstve]] alebo v [[Japonsko|Japonsku]].
[[Súbor:Provedenie meropriyatii po otstrelu vrednyh givotnyh na territorii Kamyshinskogo raiona Volgogradskoi oblasti.jpg|náhľad|Usmrtenie vlkov v Rusku]]
Približne od roku 1970 sa vďaka právnej ochrane, zmenám v prístupe k poľnohospodárstvu a presunu ľudí z vidieckych oblastí do miest zastavil pokles populácie vlka, čo podporilo prirodzenú rekolonizáciu v niektorých častiach západnej Európy a Spojených štátov a pokusy o reintrodukciu v západnej časti USA, v Mexiku alebo Japonsku. Medzi pretrvávajúce hrozby však stále patria škody spôsobené na hospodárskych zvieratách a následné odvetné či preventívne zabíjanie vlkov (najmä v rozvojových krajinách), pytliactvo alebo prehnané obavy verejnosti z nebezpečnosti vlkov. V husto osídlených a intenzívne využívaných oblastiach (rekreačne, priemyselne a všeobecne zástavbou) môže byť hrozbou fragmentácia biotopov, ktorá spôsobuje, že jednotlivé populácie vlka sú izolované od ostatných a majú potom len malú šancu na prežitie okrem iného v dôsledku genetickej degradácie spôsobené príbuzenským krížením. Tomu sa dá zabrániť napr. [[Biokoridor|biokoridormi]].

Napriek doterajším hrozbám [[Medzinárodná únia na ochranu prírody a prírodných zdrojov]] (IUCN) zaraďuje vlka dravého medzi [[Najmenej ohrozený|najmenej ohrozené]] druhy vzhľadom na jeho relatívne veľké rozšírenie a stabilnú populáciu. Spadá však do prílohy II. [[CITES|Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín]] (CITES), čo znamená, že medzinárodný obchod s týmto druhom (aj len s časťami jeho tela) je regulovaný. Populácie v [[Bhután|Bhutáne]], [[India|Indii]], [[Nepál|Nepále]] a [[Pakistan|Pakistane]] sú však uvedené v prílohe I., ktorá zakazuje akýkoľvek komerčný medzinárodný obchod s exemplármi z voľnej prírody. Zvlášť chránený alebo regulovaný je potom v jednotlivých štátoch s ohľadom na tamojšiu početnosť, hrozby pre populáciu a ďalšie okolnosti.

== Charakteristika ==
[[Súbor:Grey wolves in Bavarian Forest National Park.jpg|náhľad|[[Vlk dravý eurázijský]] (*Canis lupus lupus*)]]
[[Súbor:Canis lupus italicus skeleton (white background).jpg|náhľad|Kostra vlka]]
[[Súbor:Canis lupus 05 MWNH 358.jpg|náhľad|Lebka vlka]]
Vlk obyčajný je v súčasnosti najväčším divoko žijúcim zástupcom čeľade [[Psovité|psovitých]] (Canidae). Od [[Kojot prériový|kojotov]] alebo [[Šakal|šakalov]] sa okrem veľkosti odlišuje širším čumákom, kratšími ušami, kratším trupom a dlhším chvostom. Vlk je štíhly, no zároveň silne stavaný; má veľký, hlboko klesajúci hrudný koš, šikmo sa zvažujúci chrbát a silno osvalený krk. Jeho nohy sú pomerne dlhé v porovnaní s inými psovitými, čo mu umožňuje pohybovať sa rýchlo a prekonávať hlboký sneh, ktorý v zime pokrýva veľkú časť jeho geografického rozšírenia, hoci u niektorých vlčích populácií sa vyskytujú aj ekomorfy s kratšími nohami. Uši sú relatívne malé a trojuholníkovité. Hlava vlka je veľká a pomerne široká, so silnými čeľusťami a dlhým, tupým čumákom. Lebka meria na dĺžku 230 – 280 mm a na šírku 130 – 150 mm. Zuby sú robustné a veľké, čo ich robí vhodnejšími na drvenie kostí než u iných psovitých šeliem, hoci nie sú tak špecializované ako u [[Hyenovité|hyén]]. V porovnaní so samcami majú samice užší čumák aj čelo, štíhlejší krk, o niečo kratšie nohy a menej mohutné ramená.

Dospelí vlci merajú na dĺžku hlavy a tela 100 – 170 cm a v kohútiku dosahujú výšku 66 – 90 cm, přičom chvost je dlhý 29 – 60 cm. Veľkosť a hmotnosť súčasných vlkov sa zvyšuje s rastúcou [[Zemepisná šírka|zemepisnou šírkou]] v súlade s Bergmannovým pravidlom – v južnejších zemepisných šírkach bývajú vlky spravidla menšie ako na severe. Priemerná telesná hmotnosť vlka je približne 40 kg; najmenší zaznamenaný jedinec vážil 12 kg a potvrdená rekordná hmotnosť severoamerického vlka je 80 kg, euroázijského 86 kg (na území dnešnej [[Ukrajina|Ukrajiny]], kde boli hlásené aj hmotnosti 92 – 96 kg, hoci okolnosti týchto meraní nie sú známe). Nepotvrdený rekordný jedinec z kanadského [[Yukon (teritórium)|Yukonu]] údajne vážil až 103 kg. Európski vlci však vážia v priemere 39 kg, severoamerickí 36 kg a indickí a arabskí vlci okolo 20 až 25 kg. Samice v akejkoľvek vlčej populácii zvyčajne vážia o 2 – 5 kg menej než samce a málokedy váži viac ako 50 kg. Vlci vážiaci viac než 55 kg sú všeobecne pomerne ojedinelí. Výnimočne veľkí jedinci boli zaznamenaní najmä na Aljaške a v Kanade, no aj v Rusku môžu mimoriadne veľkí samci dosahovať hmotnosť 69 – 79 kg. Veľkosť dospelého jedinca nadobudnú vlky asi za jeden rok od narodenia.

Typická hmotnosť vlkov na Slovensku sa pohybuje medzi 30–50 kg, maximálna potom okolo 60 až 66 kg. Samica zvyčajne váži približne 36–38 kg, dosahuje dĺžku 129 cm, jej chvost je dlhý 41 cm a v kohútiku meria 73 cm. O niečo väčší samec dosahuje v priemere hmotnosť 42 kg, dĺžku 137 cm, jeho chvost meria 44 cm a v kohútiku má 77,5 cm.

Vlky sú anatomicky a fyziologicky adaptované na vytrvalostný beh; dokážu udržiavať priemernú rýchlosť okolo 40 [[Kilometer za hodinu|km/h]] na niekoľkokilometrových úsekoch a na krátke vzdialenosti sú schopné šprintovať rýchlosťou 56 až 64 km/h.[[Súbor:06 Elk Hunt (194).JPG|náhľad|Odtlačok vlčí laby v snehu – vlk má podstatne väčšiu labu ako [[Pes domáci|pes]] rovnakej veľkosti]]

=== V porovnaní so psom ===
V porovnaní so psom rovnakej veľkosti má vlk užšiu [[hruď]], nohy sú v pomere k telu dlhšie a stopy ľavých a pravých nôh sú bližšie k sebe.

=== Srsť ===
Ich veľkosť ešte znásobuje srsť. Chlpy na nej vyrastajú zo [[sval]]u, ktorý ich umožňuje podvihnúť, čím vytvára dojem ešte väčšej veľkosti.

Vlk má veľmi hustú a nadýchanú najmä zimnú srsť, ktorá sa skladá z krátkej, mäkkej podsady a dlhých, hrubých pesíkov. Väčšina podsady a časť pesíkov na jar vypadáva a na jeseň opäť dorastá. Najdlhšie chlpy sa nachádzajú na chrbte, najmä v prednej časti tela a na krku. Obzvlášť dlhé chlpy rastú na pleciach a na hornej časti krku, kde takmer vytvárajú hrivu. Srsť na lícach je predĺžená a tvorí chumáče. Uši sú pokryté krátkou srsťou. Na končatinách, od lakťov až po pätové šľachy, sa nachádzajú krátke, pružné a husto priliehajúce chlpy. Zimná srsť je veľmi odolná voči chladu. Vlky žijúce v severných oblastiach môžu pohodlne odpočívať na otvorenom priestranstve aj pri teplote −40 °C, pričom si zastrčia ňufák medzi zadné nohy a chvostom si zakryjú zvyšok tváre. Vlčia srsť poskytuje lepšiu tepelnú izoláciu než srsť psa. Izolačná schopnosť srsti je taká dobrá, že na vlkovi sa sneh neroztopí.

Dĺžka chlpov uprostred chrbta je 60 – 70 mm, zatiaľ čo krycie chlpy na ramenách obyčajne neprekračujú 90 mm, ale môžu dorásť 110 – 130 mm.

=== Končatiny ===
Predné nohy majú väčšiu veľkosť ako zadné, pričom na predných je piaty prst uložený cca  nad labkou. Naježená srsť a špeciálna [[Krvný obeh|cirkulácia]] ich chráni pred zamrznutím. Pachové [[žľaza|žľazy]] medzi prstami umožňujú vlkom lepšiu [[orientácia|orientáciu]] a zároveň nimi aj informujú ostatných o svojom pohybe. Na rozdiel od [[Človek (Homo)|človeka]], vlk chodí iba po [[prst]]och a nie po celom [[chodidlo|chodidle]]. Oblasť dotyku predných labiek so zemou je veľká, vďaka čomu môžu ľahšie prenášať váhu a pohybovať sa po [[sneh]]u.

=== Chrup ===
[[Čeľusť|Čeluste]] vlka sa vyznačujú vysokou silou stisku, ktorá dosahuje približne 100 – 150 kg/cm², čo mu umožňuje drviť aj [[kosť|kosti]]. Pre porovnanie, [[nemecký ovčiak]] vyvinie asi len polovicu tejto [[sila|sily]]. [[Chrup]] sa skladá zo 42 [[zub]]ov: 20 v hornej a 22 v dolnej časti. Zubný vzorec vyzerá takto: <small><math>{3 \over 3}{1 \over 1}{4 \over 4}{2 \over 3}</math></small>. [[Tesák]]y môžu dorastať až do dĺžky takmer , pričom približne polovica zubu je ukrytá v alveolárnej (ďasnovej) časti čeľustnej kosti. Sú mierne zahnuté, široké a ostré. Na rozdiel od psov je skus vlka klešťovitý.

=== Sfarbenie ===
Farba vlka sa líši: môže byť sivá, biela, čierna, červená, hnedá atď. Jednotlivé farby sa medzi jedincami miešajú, vo svorke nie sú všetky vlky rovnako sfarbené. Väčšina vlkov takisto nie je jednofarebná. Sfarbenie tiež súvisí s prostredím, kde žijú *Vlk etiópsky-oranžový*, *Vlk arktický-biely*. Pri narodení majú mláďatá spravidla tmavšiu srsť a modré oči, ktoré sa približne po 10 týždňoch zmenia na zlatožlté.

==== Čierny vlk ====
[[Súbor:Black wolf.png|náhľad|Čierny vlk v [[Spojené štáty|USA]]]]
Čierno sfarbený vlk je [[Melanizmus|melanistická]] varianta vlka dravého. Genetické štúdie preukázali, že čierna srsť u vlkov je dôsledkom mutácie, ktorá pôvodne vznikla u [[Pes domáci|psov]] a do populácií vlkov sa dostala prostredníctvom [[Kríženie (biológia)|hybridizácie]] medzi psami a vlkmi. Okrem odlišnej farby srsti sú tieto jedince morfologicky i behaviorálne typickými vlkmi dravými.

Vlci zdedia gény určujúce farbu srsti od oboch rodičov – jeden od matky a jeden od otca. Každý jedinec teda nesie dve varianty tohto génu, tzv. [[Alela|alely]]. Môže mať dve alely pre čiernu farbu, dve alely pre sivú farbu alebo kombináciu jednej čiernej a jednej sivej alely. Ak vlk zdedí jednu čiernu a jednu sivú alelu, prejaví sa čierna farba, pretože čierna alela je dominantná. Takýto jedinec teda bude mať čiernu srsť.

U čierne sfarbených vlkov bola štatisticky zaznamenaná nižšia reprodukčná úspešnosť, čo môže súvisieť s ich nižšou agresivitou; zároveň však majú zvýšenú imunitnú obranyschopnosť.

==== Zmena farby ====
U niektorých vlkov dochádza k procesu nazývanému *phasing*, pri ktorom sa s každým línaním výrazne mení farba ich srsti. Postupne tak zvieratá zosvetľujú. Tento jav sa najčastejšie vyskytuje u vlkov s čiernou srsťou, môže sa však objaviť aj u jedincov s prešedivelou alebo sivou srsťou, najmä ak vznikli krížením so svetlejším poddruhom, napríklad s [[Vlk arktický|vlkom arktickým]] alebo [[Vlk polárny|polárnym]]. Rýchlosť tohto procesu sa medzi jednotlivými vlkmi líši. Kým u niektorých môže trvať až dvanásť rokov, kým ich srsť úplne zosvetlie do striebornej alebo bielej farby, u iných k výraznému zosvetleniu dochádza už počas šiestich rokov. Aj psy môžu s pribúdajúcim vekom šedivieť a niektoré znaky na ich srsti môžu postupne blednúť, nikdy však v takej miere, aká je typická pre vlkov.

=== Exkrementy ===
[[Súbor:Schmannewitz Stauchitzer Weg Wolfslosung.jpg|náhľad|[[Výkal|Exkrementy]] vlka ([[Nemecko]])]]
[[Výkal|Trus]] vlka má zvyčajne podobu valcovitých útvarov s priemerom približne 3–4 cm a dĺžkou aj viac než 20 cm (zlepený). Často v ňom možno nájsť väčšie množstvo chlpov a úlomkov kostí. Jeho sfarbenie sa mení podľa potravy aj podľa toho, ako je trus starý – čerstvý býva spravidla tmavší a má výrazný zápach, hoci niekedy môže byť krátko po vylúčení aj svetlejší. Tmavý až čierny trus môže byť tiež znakom toho, že vlk prijímal viac mäsitej potravy. Starší trus, ktorý bol vystavený dažďu, sa postupne rozpadá a môže pripomínať zhluk chlpov stočených do tvaru valčeka. Odberom vzoriek a analýzou DNA možno výkaly spoľahlivo priradiť ku konkrétnemu jedincovi.

== Zmysly ==
Najdôležitejšími zmyslami vlka sú [[čuch]], [[sluch]] a [[zrak]].
=== Čuch ===
[[Súbor:Loup gris (Canis lupus ).jpg|náhľad|Detail hlavy]]Tento zmysel hrá v živote vlkov veľmi dôležitú úlohu, pretože ním hľadajú korisť, čuchovými stopami si značia svoje územie a takisto sa ním aj [[navigácia|navigujú]]. Oblasť nosa, ktorá zachytáva pachy, je u vlka až 14-krát väčšia ako u [[človek]]a a obsahuje viac ako 200 miliónov čuchových [[receptor]]ov (možno až 280 alebo 300  miliónov), zatiaľ čo ľudská má 5 až 6 miliónov. Vlčí čuch, podobne ako psí, je najmenej 100-krát citlivejší než čuch človeka (no podľa niektorých zdrojov môže byť dokonca 10 000-krát, alebo až 100 000-krát citlivejší než čuch človeka), čo mu umožňuje detegovať pachy na extrémne vzdialenosti a v nízkych koncentráciách.

Vnímaniu pachu napomáha vlhký nos, ktorý rozpúšťa [[molekula|molekuly]] vzduchu a vnáša ich ku zmyslovým bunkám. Vlky sú schopné detegovať pach koristi na vzdialenosť až približne 2,5 km, prípadne identifikovať [[kadáver]] losa pochovaný pod trojmetrovou vrstvou snehu, a to aj v prípade, že smer vetra nie je priaznivý pre prenos pachových stôp. Jedna vlčica vybavená rádiotelemetrickým obojkom sa vydala priamym smerom k stádu sobov, ktoré sa nachádzalo vo vzdialenosti viac než 100 km od nej.

=== Sluch ===
Vlk počuje až do [[frekvencia|frekvencie]] 80 [[Hertz (jednotka)|kHz]] a vie zamerať jeden konkrétny zvuk, pričom hluk utíši – umožňuje to sedemnásť svalov, ktoré hýbu [[ušnica|ušnicou]] podľa potreby. Na otvorenom priestranstve počujú vlky do diaľky okolo 8 kilometrov.

=== Zrak ===
[[Zrak]] je veľmi ostrý a vyvinutý hlavne na vnímanie [[pohyb]]u, na rozdiel od ľudského [[oko|oka]], ktoré je prispôsobené na vnímanie [[informácia|informácií]]. Preto vlk zvyčajne nehybné objekty prehliadne, ale aj nepatrný pohyb na väčšiu vzdialenosť zaznamená. Vlk vidí v tme lepšie ako [[človek]] vďaka inému farebnému [[spektrum|spektru]] videnia. [[Zorný uhol]] vlka je 180º, jeho korisť má väčšinou zorný uhol okolo 300º, čo spôsobuje, že vlk je oproti svojej potencionálnej koristi v nevýhode.

=== Hmat ===
Oproti človeku je [[hmat]] vlka slabo vyvinutý.

=== Ostatné ===
Podobne ako psy sú vlky citlivé na [[vibrácia|vibrácie]], čím vedia rozpoznať napríklad blížiace sa [[zemetrasenie]].

== Sociálna štruktúra (svorky) ==
[[Súbor:Aufgeregte Wölfe.JPG|náhľad|Svorka vlkov]]
Vlk je spoločenské zviera. Väčšina vlkov žije teda vo svorkách, avšak uvidieť možno aj dočasne osamelých jedincov, ktorí pôvodnú svorku opustili, aby si vytvorili vlastnú alebo sa pripojili k inej. Vlka možno občas uvidieť osamoteného aj v prípade, že i patrí k nejakej svorke, pokiaľ napríklad preskúmava terén a trochu sa od nej vzdiali. Čoskoro sa však k svorke opäť vráti.[[Súbor:Howlsnow.jpg|náhľad|Vytie]]
[[Súbor:Lobo marcando su territorio-2.jpg|náhľad|Takto vlk značkuje svoje teritórium]]
Základnou sociálnou jednotkou svorky je tzv. [[nukleárna rodina]], ktorá sa skladá z pariaceho sa (alfa) páru sprevádzaného ich potomkami. Svorky majú v priemere okolo piatich (Európa) až ôsmich (Severná Amerika) členov. V [[Západné Karpaty|Západných Karpatoch]] bola stopovaním zistená priemerná veľkosť svorky v zime 4,5 jedincov. Typickú svorku teda tvorí dvaja dospelí (alebo aj samec s dvoma samicami), najmladšie mláďatá a ročné mláďatá. V niektorých prípadoch, v období hojnosti potravy alebo pri migrácii, sa štandardné svorky a ich rodiny spoja s ďalšími dvoma alebo tromi príbuznými svorkami a vytvárajú potom zoskupenie o počte až 40 vlkov. Na Slovensku sú doložené svorky až o 15 vlkov. Sformované svorky zriedkavo prijímajú cudzincov a zvyčajne ich pri stretnutí zabijú. V prípadoch, kedy osamotený vlk získa miesto v cudzej svorke, ide takmer vždy o mladé vlky vo veku od jedného do troch rokov, ktoré sú plne podriadené afla páru, ale môžu sa po čase pokúsiť spáriť s inou voľnou samicou a vytvoriť tak vlastnú svorku. Ak jeden z alfa páru zomrie, môže ho nahradiť iný člen rodiny alebo úplně iný vlk. Ak sa náhrada nenájde, svorka sa zvyčajne rozpadne v dôsledku straty pôvodného (kompletného) vedenie. V prípade, že zahynie napr. alfa samica, novou družkou jej samca sa môže stať aj ich spoločná vlastná dcéra (vlci sa ale inak vyhýbajú príbuzenskému kríženiu, pokiaľ to ide). 

Mláďatá vo svorke zostávajú zvyčajne 10 – 54 mesiacov a potom idú vlastnou cestou. Dôvodom môže byť pohlavná dospelosť alebo veľká konkurencia u koristi pri hodovaní. Vzdialenosť, ktorú osamelé jedince prekonávajú, sa značne líši; niektoré zostávajú v blízkosti rodičovskej svorky, zatiaľ čo iné vlky môžu prekonať veľké vzdialenosti – 206 km, 390 km alebo až 670 km. Novú svorku zvyčajne tvoria nepríbuzné samce a samice, ktoré cestujú spoločne a hľadajú otvorenú oblasť, kde nie sú prítomné konkurenčné svorky. 

Vlky sú teritoriálne a zvyčajne obývajú územia oveľa väčšie než aké potrebujú na prežitie, aby si zabezpečili stály prísun potravy. Veľkosť teritória preto do veľkej miery závisí od množstva dostupnej koristi, ale aj od veku mláďat; väčšie teritóriá obsadzujú aj vtedy, keď mláďatá dosiahnu vek šesť mesiacov a majú podobné výživové potreby ako dospelí jedinci. Vlčie svorky neustále cestujú za korisťou a denne pokryjú približne 9 % svojho územia, čo predstavuje v priemere 25 km². Jadro ich teritória má v priemere 35 km², kde trávia polovicu svojho času. Hustota koristi býva oveľa vyššia pri okraji teritória, pretože vlci majú tendenciu obmedzovať lov na hranici svojho areálu, aby sa vyhli smrteľným konfrontáciám so susednými svorkami. Súboje o teritóriá patria medzi hlavné príčiny úmrtnosti vlkov; 14 až 65 % vlkov zomrie práve pri boji s iným vlkom. Na vymedzenie teritória využívajú pachové značky pomocou moču a výkalov, alebo hlasné varovné vytie. V otvorenom teréne môže byť vlčie vytie akusticky zaznamenateľné na vzdialenosť až približne 16 km, v lesnom prostredí približne 10 km. Pri priaznivých akustických a meteorologických podmienkach sa však uvádza, že vlčie vytie môže byť detegovateľné aj na podstatne väčšiu vzdialenosť, údajne až okolo 130 km, respektíve 130 km². Bežné (priemerné) teritórium vlkov v [[Európa|Európe]] zaberá asi 100 až 350 (500) km², v [[Severná Amerika|Severnej Amerike]] alebo na [[Sibír|Sibíri]] obsadzujú vlci územia s rozlohou od 80 do 2 500 km². Jedno z najmenších zaznamenaných území mala svorka šiestich vlkov v severovýchodnej [[Minnesota|Minnesote]] o veľkosti 33 km², na druhú stranu jedno z najväčších teritórií zabrala [[Aljaška|aljašská]] svorka desiatich vlkov s rozlohou 6 272 km². Vlci sú zvyčajne verní svojmu územiu a opúšťajú ho len vtedy, ak je v ňom veľký nedostatok vhodnej potravy. 

=== Postavenia vo svorke ===
Vo vlčej svorke je istá [[hierarchia]] – od [[Alfa samec|alfy]] po omegu. Najvyššie vo svorke stojí takzvaný Alfa pár, ktorí tvorí samec a samica, zvyčajne tvorcovia celej svorky. Alfa pár má mláďatá, vedie svorku, žerie prvý a ostatní jedinci sú mu podriadení. Pod nimi sa nachádza Beta pár, ostatní sú neutrálni členovia svorky a posledný je Omega. Vĺčatá tvoria „vlastnú malú svorku“, kde sa učia sociálnym návykom a chápaniu fungovania svorky.

== Potrava ==
[[Súbor:Timber wolves fighting.jpg|náhľad|Súťaživé správanie pri koristi]]
[[Súbor:Wolves attack a grizzly mother & cubs. She escapes (7761841618).jpg|náhľad|Snaha vlkov ukoristiť niektoré z mláďat [[Medveď hnedý|medveďa hnedého]]]]
Vlk sa živí najmä divými bylinožravými párnokopytníkmi podobne, ako všetky suchozemské cicavce loviace vo svorkách. Ulovené cicavce možno podľa veľkosti rozdeliť na veľké 240 – 650 kg a stredné 23 – 130 kg. Často dokážu zdolať korisť, ktorej telesná hmotnosť zodpovedá súčtu hmotnosti členov svorky. Rozdiely v potrave medzi vlkmi žijúcimi na rôznych kontinentoch závisia od rozmanitosti [[Párnokopytníky|párnokopytníkov]] a od dostupnej menšej a domestikovanej zveri. V prípade väčších zvierat sa snaží loviť hlavne staré, mladé, choré alebo zranené jedince.

V Severnej Amerike v strave vlka dominujú veľké párnokopytníky a stredne veľké cicavce. V Ázii a Európe v ich strave dominujú divé stredne veľké párnokopytníky a domestikovaná zver (na Slovensku hlavne [[Ovca domáca|ovce]] a [[Koza domáca|kozy]]). Avšak [[Diviak lesný|diviak]] sa často dokáže ubrániť malej vlčej svorke. Vlk je závislý od voľne žijúcich druhov, a ak nie sú ľahko dostupné, ako napríklad v Ázii (najmä na [[Blízky východ|Blízkom východe]]), tak sa vlk zvykne loviť domáce a hospodárske zvieratá. V celej Eurázii sa vlci živia väčšinou [[Zubor (rod)|bizónmi]], [[Los (rod)|losmi]], [[Jeleňovité|jeleňmi]], [[Srnec lesný|srncami]] a diviakmi. V Severnej Amerike sú jeho dôležitou korisťou losy, [[Sob|soby]], jelene, bizóny a [[Pižmoň|pižmone]].

Vlci však nie sú nároční jedáci. Lovia aj menšie zvieratá ako [[hlodavce]], [[Zajac|zajace]] alebo [[hmyzožravce]]. Vlci zabíjajú aj konkurenčných menších predátorov, ako sú [[Vulpes|lišky]], [[Kuna (rod)|kuny]], [[Lasicovité|lasice]], [[Jazvec|jazvece]], divoké psy či [[Šakal|šakaly]], ale dokážu si poradiť aj s [[Medveď baribal|medveďom baribalom]] alebo ulovit mláďatá iných medveďov. V pobrežných oblastiach lovia tiež [[Uškatcovité|uškatce]] alebo [[Tuleňovité|tulene]]. Často konzumujú [[vodné vtáctvo]] a ich [[Vajce|vajcia]]. Ak sú také zdroje nedostatočné, lovia [[Jaštericovité|jašterice]], [[hady]], [[Žabotvaré|žaby]] a veľký [[hmyz]]. Vlci v Európe konzumujú [[Jablko|jablká]], [[Hruška (rod)|hrušky]], [[Figovník|figy]], [[Dyňa červená|melóny]], [[Bobuľa|bobule]] a [[Čerešňa (Cerasus)|čerešne]]. V Severnej Amerike vlci konzumujú [[Brusnica (rod)|čučoriedky]] a [[Malina (plod)|maliny]]. Taktiež majú radi aj [[Tráva (porast)|trávu]], ktorá im môže poskytnúť niektoré potrebné vitamíny. Je známe, že zožerú bobule horského popola, [[Konvalinkovité|konvalinky]], [[Obilniny|obilie]] a výhonky [[Trstina cukrová|trstiny]]. Na základe týchto skutočností možno vlky považovať za ekologických [[Oportunizmus|oportunistov]] a trofických [[Generalisti a špecialisti|generalistov]].

Na Slovensku sa vlky živia taktiež prevažne divokými kopytníkmi; ich potrava sa skladá približne zo 70 % z jeleňovitých, z 22 % z diviakov, z 5 % z hlodavcov, z 1 % z hospodárskych zvierat a z 2 % z inej stravy.

V časoch nedostatku potravy vlk požiera aj [[Kadáver|zdochliny]]. Konzumuje pak oveľa častejšie hospodárske zvieratá a spôsobuje škody hlavne v husto zaľudnených euroázijských oblastiach s rozšíreným chovom hospodárskych zvierat. V Severnej Amerike vlci lovia hospodárske zvieratá iba za zúfalých okolností, nakoľko vlk je tam rozšírený hlavne v oblastiach s nízkym zaľudnením, kde jeho hlavnou korisťou ostávajú naďalej prirodzené biotopy. Počas tuhých zím bol pozorovaný vlčí [[Kanibalizmus (zoológia)|kanibalizmus]], kedy vlci útočili na slabých alebo zranených jedincov svorky a konzumovali ich mŕtve telá.

Rastlinná zložka potravy, najmä bobule a iné plody, môže u niektorých populácií vlkov predstavovať významnejší podiel v jedálničku, než sa predtým predpokladalo. V [[Národný park Voyageurs|Národnom parku Voyageurs]] bol napríklad zaznamenaný jedinec, ktorý svojim piatim mláďatám vyvrhoval čučoriedky namiesto obvyklej mäsitej potravy.

Aj odpadky predstavujú pre niektorých vlkov dôležitý zdroj potravy, najmä ak je inej koristi málo. Analýza vlčieho trusu v Izraeli ukazuje, že vlci konzumujú nielen zvyšky mäsa a ovocia, ale pritom aj neúmyselne prehĺtajú nejedlé odpadky, ako sú ľudské vlasy, plastové obaly, cigarety a vaječné škrupiny. Vo vlčom truse sa našli aj črepy rozbitého skla. Napríklad v Taliansku sa vlci pred obnovením populácií veľkých druhov koristi často spoliehali na mestské skládky odpadu. V Iráne, kde sú stredne veľké a veľké druhy živočíchov veľmi vzácne, tvorili odpadky až 23 % potravy. V niektorých prípadoch je toto správanie sezónne, napríklad u vlčej svorky z Minnesoty, ktorá odpadky vyhľadávala počas letných mesiacov.

K životu potrebujú aj pravidelný prísun [[Voda|vody]]; denne vypijú približne 1–3 litre, v závislosti od veľkosti jedinca, teploty prostredia a fyzickej aktivity.

=== Lov a kŕmenie ===
[[Súbor:Wolf with Caribou Hindquarter.jpg|náhľad|Vlk s časťou tela kopytníka]]
Pri love sa vlky pohybujú po svojom teritóriu a často pritom využívajú tie isté trasy. Vlky sú prevažne noční predátori. Najmä v zime svorka zvyčajne začína loviť za súmraku a pokračuje v love počas celej noci, pričom môže prejsť desiatky kilometrov. Niekedy však dochádza k lovu veľkej koristi aj počas dňa. V lete majú vlky väčšinou tendenciu loviť jednotlivo, korisť napádať zo zálohy a len zriedka ju dlhodobo prenasledovať, lebo býva k dispozícii dostatok, najmä menších, živočíchov. Vlky lokalizujú korisť zvyčajne pomocou čuchu a čerstvých stôp. V otvorenom teréne môže byť dôležitý aj zrak. Ak narazia na stádo väčších kopytníkov, určitý čas ho pozorujú a zameriavajú sa na mladé, zoslabnuté alebo veľmi staré zvieratá.

Pri love veľkej koristi žijúcej v stádach sa vlky snažia oddeliť jednotlivca od zvyšku skupiny. Ak sa im to podarí, vlčia svorka môže uloviť zviera, ktoré jej poskytne potravu na niekoľko dní. Jediná chyba však môže viesť k vážnemu zraneniu alebo aj k smrti vlka. Väčšina veľkých zvierat sa totiž dokáže urputne brániť. Boli zaznamenané prípady, keď vlky zahynuli aj pri pokuse uloviť jedného z najmenších kopytníkov – jeleníka bielochvostého. Hoci je vlk morfologicky aj spôsobom života v svorke dobre prispôsobený na lov väčšej koristi, úspešnosť pri love kopytníkov býva pomerne nízka (niekedy len asi 6%, maximálne približne 20%). V prípade oveľa menšej koristi, ako sú bobry, zajace či vtáky, však vlkom nehrozí prakticky žiadne riziko. Vyššiu úspešnosť pri love majú možno prekvapivo osamelé vlky alebo páry (najmä v prípade lovu menších jelenovitých a iné menšie koristi). Boli zaznamenané prípady, keď jediný vlk dokázal skolíť aj takú veľkú korisť, ako je los, bizón alebo pižmoň. Za optimálnu veľkosť svorky napr. pri love losov sa však považujú štyri vlky, alebo pri love bizónov býva úspešnejšia ešte väčšia svorka.
[[Súbor:Wolves Kill.jpg|náhľad|Dvaja vlci pri svojej zabitej koristi]]
Kým vlky veľkú korisť usmrtia, musia ju najprv prenasledovať (často aj na vzdialenosť niekoľkých kilometrov), dobehnúť ju a postupne ju vyčerpať opakovaným hryzením cez hustú srsť do oblasti zadku, bokov, zad, alebo do zadných končatín. Týmto spôsobom koristi spôsobujú vážne poranenia. Ak ide o väčšiu korisť, môžu aj niekoľko hodín vyčkávať, kým oslabené zviera v dôsledku straty krvi podľahne, aby mohlo byť následne definitívne (a bezpečne) usmrtené. Pri stredne veľkej koristi, napríklad u srncov alebo oviec, vlky používajú inú stratégiu – korisť zabíjajú zahryznutím do oblasti krku, čo vedie k úhynu zvieraťa počas niekoľkých sekúnd až minút. Pri love malej koristi (napríklad myší) vlky vyskočia do vysokého oblúka a korisť znehybnia pomocou predných končatín.

Akonáhle je väčšia korisť ulovená, vlci sa začnú kŕmiť. Trhajú mäso zo všetkých strán tela a rýchlo prehĺtajú veľké kusy. Spočiatku sa sústredí na väčšie vnútorné orgány, ako sú srdce, pečeň, pľúca, žalúdočná sliznica, obličky a slezina. Potom vlk zje trup, hlavu a zvyšky, vrátane kostí. Chovný (alfa) pár a ich mláďatá sa zvyčajne kŕmia ako prvé. Ak je potravy málo, pre niektorých starších členov svorky nezostane prakticky nič (a pokiaľ sa táto situácia opakuje, môže to vlka donútiť opustiť svorku). Potravu vlky dokážu stráviť počas niekoľkých hodín a kŕmia sa niekoľkokrát denne, takže pomerne rýchlo prijímajú veľké množstvo mäsa; na jedno posedenie dokážu zjesť 10 až 15 kg mäsa, ale priemerná spotreba je približne 1,5 až 6 kg mäsa denne. Dobre vykŕmený vlk ukladá tuk pod kožu, okolo srdca, čriev, obličiek a kostnej drene, najmä ako zásobu energie na zimu. Dokáže aj dlhšie držať pôst; nemusí sa kŕmiť napríklad dva týždne, aniž by ho to oslabilo.

Vlky si občas vytvárajú dočasné potravinové zásoby tým, že kúsky mäsa ukladajú do plytkých jám a prikrývajú ich pôdou. Tieto zásoby ale niekedy objavia a skonzumujú iné oportunistické druhy živočíchov.

== Rozmnožovanie ==
[[Súbor:IMG Wolfshöhle.jpg|náhľad|Brloh|vľavo]]
[[Súbor:Korean wolves mating (cropped).jpg|náhľad|Párenie]]
Vlci sú prevažne monogamné a jednotlivé páry spolu zostávajú často celý život. Pokiaľ ale jeden z páru zahynie, druhý si čoskoro nájde náhradu. Vlci pohlavne dospievajú vo veku dvoch až troch rokov. V akom veku samice zabreznú záleží do značnej miery na podmienkach (napr. na dostupnosti potravy). Samice môžu porodiť mláďatá každý rok a k páreniu dochádza obvykle počas zimy – od decembra do februára, v severných oblastiach aj neskôr (do apríla). Schopné reprodukcie sú do veku 14 rokov.

Počas párenia sa rodičovský pár zdržiava mimo svorky, aby nebol rušený. Vlci vyhľadávajú alebo upravujú brlohy, pričom najčastejšie využívajú prírodné úkryty – jaskyne, skalné pukliny, dutiny pod vývratmi stromov apod. Niekedy zaberajú nory menších živočíchov, ako sú líšky, jazvece alebo svište. Privlastnený brloh býva potom rozšírený. V zriedkavých prípadoch si vlci nory sami vyhrabávajú. Brloh sa obvykle nachádza nie viac ako 500 metrov ďaleko od vodného zdroja a je orientovaný na juh, kvôli slnečnému svitu. Okolie brlohu slúžia vlkom k odpočinku a mláďatám na hranie. V blízkosti brlohu sa tiež nachádzajú zvyšky vlčej koristi. Zápach z hniejúcej potravy potom často priťahuje [[Nekrofágia (biológia)|mrchožrúty]], ako straky alebo havrany. Hoci sa vlci väčšinou vyhýbajú oblastiam, kde by sa mohli dostať do kontaktu s človekom, niekedy sa ich brloh nachádza v blízkosti domov, ciest alebo železníc. [[Gravidita|Gravidné]] samice sa zdržujú v úkrytoch ležiacich mimo okrajovú zónu ich teritória, aby sa vyhli možným stretom s inými svorkami.
[[Súbor:Canis lupus occidentalis (Etapas de crecimiento) - Miren Leyzaola.jpg|náhľad|Zľava: novorodenec, tri týždne staré mláďa, dva mesiace staré mláďa a jednoročný jedinec (*Canis lupus occidentalis*)]]
Samica je gravidná 59 – 75 dní. Mláďatá sa rodia zvyčajne na jar alebo v lete. Mladšia samica má 4 až 5 mláďat, staršia a skúsenejšia samica ich môže mať 6, 9, 11 alebo dokonca až 13. Úmrtnosť mláďat sa pohybuje od 60 do 80 %, v priebehu jedného roka umierajú často hladom a vyčerpaním, alebo na choroby. Vlčie mláďatá sa podobajú mláďatám [[Nemecký ovčiak|nemeckých ovčiakov]]. Na svet prichádzajú slepé, hluché, s jemnou sivohnedou srsťou a hmotnosťou 300 – 500 g. Vidieť začínajú po 9 až 12 dňoch. Mliečne zuby sa im prerezávajú do jedného mesiaca. Mimo brloh sa prvýkrát dostávajú po troch týždňoch. Vo veku jeden a pol mesiaca sú už dostatočne obratné na to, aby dokázali utiecť pred nebezpečenstvom (napr. človekom). Matky počas prvých týždňov brloh takmer neopúšťajú a spoliehajú sa na otca, že im a ich mláďatám poskytne potravu. Pevnú stravu mláďatá konzumujú od troch až piatich týždňov veku. Spočiatku sa kŕmia malými kúskami mäsa vyvrhnutého zo žalúdka rodiča, t. j. čiastočne strávenou potravou. Počas prvých štyroch mesiacov života rastú veľmi rýchlo; hmotnosť mláďaťa sa môže zvýšiť takmer 30-krát. Približne vo veku troch týždňov sa začínajú hrať a intenzívnejšie boje, pri ktorých sa formuje hierarchia, sa zvyčajne odohrávajú vo veku piatich až ôsmich týždňov. Vo veku troch mesiacov sú mláďatá dostatočne zrelé na to, aby mohli sprevádzať dospelých pri love veľkej koristi, ale samotného lovu sa nezúčastňujú. Aktívne loviť začínajú vo veku sedem až osem mesiacov. Vlci sa môžu dožiť 12 až 16 rokov (výnimočne aj viac), ale takého veku skôr v [[Zoologická záhrada|ľudskej starostlivosti]]. Voľne žijúce jedince sa dožívajú v priemere 5 až 8 rokov, pričom niektorí vlci, napríklad v Nórsku, len 3 až 4 rokov.

== Konkurenti a nepriatelia ==
[[Súbor:Zoltán, a Farkasember 1.jpg|náhľad|[[Medveď hnedý]] v súboji s vlkmi o zdochlinu]]
Vlci majú oproti ostatným [[Psovité|psovitým]] šelmám výraznú prevahu a ako možnú potravnú konkurenciu ich často eliminujú, hoci ich len zriedka konzumujú. Prenasledujú [[Líška (živočích)|líšky]], [[Šakal|šakaly]], [[Kojot prériový|kojoty]] alebo napríklad [[Psík medvedíkovitý|psíky medvedíkovité]], v Ázii sa občas stretávajú s [[Dhoul červený|dhouly]].

Mačkovité šelmy predstavujú ďalšiu konkurenciu. Vlci môžu zabíjať [[Lynx (rod)|rysy]] a iné divoké mačky, hoci stretnutie nemusí vždy skončiť porážkou rysa – existujú aj prípady, keď rys vlka zabil. [[Puma americká|Puma]] a ďalšie veľké mačky, ako [[Leopard škvrnitý|leopard]], sú pre vlkov nebezpečné; osamelý vlk sa im preto zvyčajne vyhýba, ale svorka ich dokáže od kořisti odohnať.

[[Ursida|Medvede]] a vlci si môžu vzájomne ohrozovať mláďatá a ich strety často trvajú aj niekoľko hodín. [[Medveď hnedý|Medvede hnedé]] zvyčajne dokážu svoj úlovok ubrániť, no väčšia svorka je niekedy schopná medveďa zahnať, pričom dôležitú úlohu zohráva aj vek a kondícia medveďa. V súboji s menším [[Medveď baribal|medveďom baribalom]] vlci zvyčajne vychádzajú víťazne.

S výnimkou človeka sú pravidelnými nepriateľmi vlkov najmä [[Tiger džungľový|tigre]], ktoré ich môžu príležitostne aj zabiť, ale zvyčajne ich nekonzumujú. Interakcie medzi vlkmi a [[Tiger džungľový ussurijský|sibírskymi tigrami]] sú dobre zdokumentované na ruskom [[Ďalekovýchodný federálny okruh|Ďalekom východe]], kde tigre výrazne znižujú početnosť vlkov, niekedy až do bodu lokálneho vyhynutia. Podobné interakcie môžu nastať aj v prípade [[Tiger džungľový indický|tigra indického]].

== Úloha v ekosystéme ==
[[Súbor:Wolves and elk (cropped).jpg|náhľad|Vlci pri love prirodzenej koristi]]
Ako vrcholový [[Dravec (predátor)|predátor]] má vlk v [[Ekosystém|prírode]] niekoľko dôležitých úloh. V prípade jeho neprítomnosti premnožená vysoká zver, ktorú inak loví, spôsobuje škody na lesných porastoch a poľnohospodárskych plodinách. Vlk nielen reguluje počty jedincov svojej koristi, ale ovplyvňuje aj správanie týchto živočíchov – v prítomnosti vlkov sú ostatné zvieratá ostražitejšie a viac rozptýlené po krajine, teda aj vegetácia nie je tak zaťažovaná. Vlk zároveň likviduje najmä choré alebo slabé (staršie) jedince, čím „rehabilituje“ populáciu zveri – napr. loví aj diviaky a môže spomaliť šírenie [[Klasický mor ošípaných|KMO]]. Vlk ovplyvňuje aj správanie medveďov, pretože po sebe zanecháva zdochliny, ktoré vyhľadávajú aj medvede, ktoré potom nemajú takú núdzu o potravu a potrebu prehľadávať napr. kontajnery. Je však potrebné rozlišovať ekologický dopad vlkov v prirodzenej krajine od vplyvu vlkov v kultúrnej krajine silne pretvorenej človekom.

Postavenie vlka ako kľúčového druhu je ale niekedy vnímané s opatrnosťou. V prírode dnes chýba väčšina bývalých potravinových konkurentov a predátorov, ako bol [[lev jaskynný]], [[šabľozubý tiger]], [[pravlk obrovský]] či *Arctodus simus* , ktorí sa podieľali aj na regulácii populácie vlkov. Biológ Valerius Geist opisuje, že v oblastiach Sibíri a Severnej Ameriky, kde nežijú žiadni ľudia, ktorí by sa dostali do konfliktu s vlkmi, prežíva len málo druhov iných živočíchov v dôsledku zvýšenej predácie neobmedzenými vlčími populáciami. Zastáva teda názor, že aj sám človek čoby lovec a vrcholový predátor môže zastávať dôležitú úlohu v ekologickej nike vlkov, teda nahradiť úlohu už vyhynutých veľkých predátorov, takže byť konkurentom vlčej populácie a zabrániť tým vyhubeniu ich koristi, čím tak zachovať rozmanitosť druhov v prirodzenom prostredí.

== Vlk a človek ==

=== Obavy z šelmy ===
Dávne povesti o tom, ako vlčie svorky napádali a vyzabíjali celé [[dedina|dediny]], alebo [[rozprávka|rozprávky]] ako *Červená čiapočka* alebo *Zlý vlk a tri prasiatka* vštepujú každému [[dieťa]]ťu pocit, že vlk je krvilačný a voči [[Človek (Homo)|človeku]] [[agresivita|agresívny]].

Vlk je v skutočnosti veľmi [[plachosť|plachý]] a človeka sa bojí. V súčasnosti je [[trend]]om [[propagácia]] jeho významu v prírodnom [[potravinový reťazec|potravinovom reťazci]]. Na [[Slovensko|Slovensku]] s prítomnosťou vlka v naších lesoch súhlasí 57,6 % obyvaťeľstva. V [[Spojené štáty|USA]] so znovuprivedením vlka do [[Yellowstonský národný park|Yellowstonského parku]] súhlasilo 73 % opýtaných [[respondent]]ov.

=== Obavy o dobytok ===
Obavy pastierov o dobytok sú pochopiteľné, ale z veľkej miery je zapríčinený nízkou úrovňou ochrany stád. Jedným z účinných spôsobov ochrany stád je používanie pastierskych strážnych psov na ich ochranu. Výskumy prípadov napadnutia stád potvrdili, že 80,6 % slovenských [[salaš]]ov mali v roku [[2001]] [[Pastiersky pes|pastierskych]] strážnych psov uviazaných, čím bola znemožnená aktívna ochrana čried hospodárskych zvierat. V roku [[2002]] bolo len 28 zo 152 (18,4 %) čried zabezpečených nainštalovaním ochranných elektrických oplôtok. Aj napriek nižším bezpečnostným opatreniam zabili vlky na [[Slovensko|Slovensku]] v rokoch [[2001]] – [[2003]] iba 0,5 – 0,7 % oviec z celkového chovu oviec v oblasti výskytu týchto [[šelma|šeliem]]. To predstavovalo škodu vo výške medzi 3 – 4 miliónmi slovenských korún (okolo 100 000 Euro). Vhodným riešením krytia možných vzniknutých škôd na hospodárskych zvieratách je uzavretie príslušných poistných zmlúv. 

Škody spôsobené vlkom nie sú v porovnaní so škodami spôsobenými inými voľne žijúcimi druhmi živočíchov –kopytníkmi tak významné. Podľa výsledkov 10 rokov výskumov spôsobujú voľne žijúce kopytníky 17-krát väčšie škody poškodením mladých stromov a poľnohospodárskych plodín.

=== Útoky na človeka ===
[[Súbor:Petit Journal Janvier 25 1914 Loup & Enfant.jpg|náhľad|Vlk, ktorý sa zmocnil dieťaťa (Ilustrácia z roku 1914)]]
Vlci nie sú pre ľudí nebezpeční, ak sú aspoň sčasti splnené tieto podmienky: je ich relatívne málo, majú dostatok koristi, nedostávajú sa do častého kontaktu s ľuďmi, sú v malom množstve lovení a nie sú nakazení [[Besnota|besnotou]]. Avšak nastanú aj situácie, kedy sa vlk stáva pre človeka hrozbou. Prevažná väčšina útokov neovplyvnených besnotou smerovala a smeruje na deti (z 90 % na osoby mladšie 18 rokov), veľmi málo na ženy a celkom zriedkavo sú obeťami aj dospelí muži.

Útokom a ich príčinám sa dlhodobo venuje napríklad Nórsky inštitút pre výskum prírody (*Norwegian Institute for Nature Research''). V jednej z posledných štúdií odborníci skúmali celkom 489 zdokumentovaných prípadov útokov na človeka medzi rokmi 2002 až 2020 získaných zo všetkých oblastí výskytu vlka dravého. Z tých 489 prípadov iba 26 útokov skončilo smrťou človeka. Súvislosť s besnotou bola zistená v takmer 80% prípadov – preukázala sa pri 380 útokoch, z ktorých 14 bolo smrteľných. Ďalšiu skupinu útokov vedci označujú ako predačný – tých bolo celkom 67, z ktorých 9 viedlo k úmrtiu obete. Poslednou kategóriou sú obranné či vyprovokované útoky – takýchto prípadov bolo popísaných 42, z ktorých 3 skončili smrťou človeka. 

Konkrétne v Európe (kde dnes žije viac ako 21 tisíc vlkov – údaj nezahŕňa populácie vlkov v Rusku, Bielorusku a na Ukrajine) a Severnej Amerike (kde žije asi 78 tisíc vlkov) bolo za 18 rokov zaznamenaných súhrnne len 12 útokov, z toho iba 2 boli smrteľné (v Amerike). Od roku 1974 nie je v Európe preukázaný prípad, že by zdravý a voľne žijúci vlk zabil človeka.

#### Vzorce útokov

##### Útoky zapríčinené besnotou
Vlci nebývajú zdrojom besnoty, ale môžu sa jej nakaziť od iných psovitých šeliem. Stávajú sa potom veľmi agresívnymi a môžu pohrýzť mnoho obetí. Napríklad v roku 1973 v Indii pohrýzol jeden takýto vlk v priebehu jedného dňa dvanásť ľudí, dve prasatá, tri býky a jedného psa. Prebehol pri tom šiestimi dedinami a urazil najmenej 23 km. Až do zavedenia očkovania, bolo pohryznutie takmer vždy smrteľné a aj dnes môže byť veľmi nebezpečné. V Európe a Severnej Amerike sa v súčasnosti infikovaní vlci vyskytujú len celkom výnimočne, ale napríklad na Strednom východe je zaznamenaných každoročne minimálne niekoľko prípadov. Útoky besnotou nakazených zvierat sa vyznačujú tým, že prebiehajú len jeden alebo dva dni (nakazené zviera pomerne skoro uhynie), obete nie sú nikdy konzumované a uhryznutých môže byť dosť veľké množstvo.

##### Vyprovokované útoky (obranné)
Medzi vyprovokované útoky môžeme zaradiť situácie, pri ktorých sa vlk iba bráni, pretože ho (prípadne jeho mláďatá alebo svorku) človek ohrozoval, obťažoval alebo vyrušil. V takýchto prípadoch útočiaci vlk nie je motivovaný napr. hladom, ale strachom či hnevom a potrebou utiecť (ak mu človek stojí v ceste) alebo nepriateľa odohnať. Hoci takéto útoky môžu byť aj životu nebezpečné, obvykle vlk pohrozí jedným varovným uhryznutím do končatín.

Príklady:

* vlk loviaci ovce, ktorý je vyrušený pastierom brániacim svoje stádo;
* vlk v zajatí útočiaci na agresívneho chovateľa;
* vlčica útočiaca na turistu, ktorý sa priblížil k jej mláďatám;
* útok na lovca, ktorý vlka prenasleduje;
* útok na fotografa, návštevníka národného parku alebo terénneho biológa, ktorý sa dostal príliš blízko k vlkovi.

##### Nevyprovokované útoky (predačné či agonistické)
Medzi nevyprovokované útoky možno zaradiť situácie, pri ktorých sa vlk chová ako predátor. Motiváciou nevyprovokovaných útokov je teda najmä hlad. V niektorých z týchto prípadov môže opatrný vlk začať prieskumné útoky, aby otestoval obeť, či je vhodnou a bezpečnou korisťou. Na základe toho môže potom vlk útok prerušiť a nechať sa presvedčiť, aby hľadal potravu inde (t. j. že človek nie je vhodnou a bezpečnou potravou). Niektorí odborníci preto odporúčajú, aby človek na blížiaceho sa vlka zakričal, prípadne po ňom hodil nejaký predmet, čoho by sa mal zľaknúť a potom sa od človeka vzdialiť. Útek sa naopak neodporúča. Avšak pri odhodlanejších predačných útokoch môžu byť obete opakovane uhryznuté do hlavy a tváre a nakoniec odvlečené a skonzumované.

K nevyprovokovaným útokom možno tiež zaradiť agonistické útoky, ktoré nie sú motivované priamo hladom alebo strachom, ale skôr agresiou, pri ktorých je cieľom odstrániť konkurenta, alebo ho vyhnať z územia či od zdroja potravy. Rovnako ako pri predačných útokoch môžu aj tieto začať prieskumom či testovaním zraniteľnosti či bojaschopnosti obete. Pokiaľ agonistický útok skončí smrťou človeka, vlk si, na rozdiel od predačného útoku, tela obete obvykle ďalej nevšíma (aspoň po určitú dobu).

## Poznámky


## Referencie


## Iné projekty

## Externé odkazy
* Výskum a ochrana vlkov na Slovensku
* Vlčí svět
* O ochrane vlkov a význame pre ľuďí

Kategória:Psovité
Kategória:Živočíchy európskeho významu
Kategória:Najmenej ohrozené druhy
Kategória:Cicavce na Slovensku
Kategória:Zákonom chránené živočíchy na Slovensku