Osmansko-habsburské vojny

**Osmansko-habsburské vojny** (iné názvy: **habsbursko-osmanské vojny**, **rakúsko-turecké vojny**) bol súbor vojenských bitiek, ťažení a vojen od čias  16. do 18. storočia medzi Osmanskou ríšou na jednej strane a Habsburskou monarchiou ale aj Poľsko-litovskou úniou a Habsburským Španielskom na strane druhej. Tieto vojny boli z hľadiska taktiky a stratégii známe vďaka tomu, že v nich dominovali pozemné boje a to v oblasti Uhorska vrátane Chorvátska (resp. v Kráľovskom Uhorsku a Osmanskom Uhorsku), v Sedmohradsku a na území terajšieho Srbska. 

## Prehľad habsbursko-osmanských konfliktov

## Prvé potýčky proti polmesiacu (15. storočie)
Počiatočné vojenské potýčky medzi Uhorským kráľovstvom a Osmanskou ríšou sa udiali oveľa skôr a dotkli sa taktiež iných panovníkov. Práve osmanské vojny v Európe ešte v čase úvodu 15. storočia prirodzene priťahovali podporu krajín západnej Európy, kde sa postupujúci a silný islamský štát považoval za hrozbu pre kresťanstvo na európskej pôde. Križiacke výpravy pri Nikopole (1396) a Varne (1444) znamenali najrozhodnejšie pokusy Európy zastaviť turecký postup do strednej Európy a na Balkán. Osmania boli istý čas príliš zaneprázdnení snahou potlačiť vzburu balkánskych povstalcov, napríklad takého valašského vojvodu, ktorým bol Vlad III. Vojenská porážka týchto a ďalších balkánskych štátov v čase konca 15. storočia však otvorila armádam Osmanskej ríše cestu pre dobytie územia strednej Európy. 

## Nový mocensko-politický postrach Európy (začiatok 16. storočia)
V období začiatku 16. storočia sa Osmanská ríša stali vážnou hrozbou pre európske mocnosti. Stalo sa tak práve vtedy, keď osmanské lode vyplienili benátske územia v oblasti Egejského a Iónskeho mora. Barbarským pirátom, ktorí mali materiálnu podporu od janičiarov a navyše podarilo zmocniť sa španielskych území v blízkosti Maghrebu. Práve protestantská reformácia ale aj francúzsko-habsburská rivalita či dokonca početné občianske konflikty vo Svätej ríši rímskej odvádzali pozornosť kresťanov od konfliktu s Osmanskými armádami. Osmania medzitým museli zápasiť so Safíjovskou Perziou a v menšej miere s Mamlúckym sultanátom, ktorý bol porazený a plne začlenený do ríše.

## Moháčska katastrofa a predohra prienika polmesiaca do strednej Európy (august až september 1526)
Dňa 29. augusta roku 1526, teda práve vtedy, keď bol uhorský kráľ Ľudovít II. zabitý v bitke pri Moháči, jeho vdova, rakúska arcivojvodkyňa Mária Habsburská, utiekla k svojmu bratovi, rakúskemu arcivojvodovi Ferdinandovi I. Ferdinandov nárok na uhorský trón sa ešte viac posilnil jeho manželstvom s Annou, sestrou kráľa Ľudovíta II. a jedinou členkou rodiny, ktorá si nárokovala trón zničeného kráľovstva. Následne bol Ferdinand I. zvolený za českého kráľa a na sneme v Prešporku boli spolu s manželkou zvolení za uhorského kráľa a kráľovnú. To sa dostalo do rozporu s tureckým cieľom dosadiť na trón bábku Jána Zápoľského, čím sa vytvorila pôda pre konflikt medzi obidvoma mocnosťami.

## Nástup vojenskej stratégie Habsburgovcov (1526 až 1529)
[vľavo|náhľad|„''Veľká zbraň''“ ([1518), alegorické zobrazenie tureckej hrozby pre nemecké krajiny od Albrechta Dürera.]]
Rakúske krajiny sa nachádzali v mizernej hospodárskej a finančnej situácii, preto Ferdinand zúfalo zaviedol tzv. tureckú daň (*Türken Steuer*). Napriek tomu sa mu nepodarilo vybrať dostatok peňazí na zaplatenie výdavkov na obranu rakúskych krajín. Jeho ročné príjmy mu umožňovali najať len 5 000 žoldnierov na dva mesiace, preto Ferdinand požiadal o pomoc svojho brata cisára Karola V. a začal si požičiavať peniaze od bohatých bankárov, ako bola rodina Fuggerovcov.

[náhľad|Osmanský sultán [Süleyman I.|Sulejman I. v roku 1530, autor Tizián]]
Ferdinand I. zaútočil v roku 1527 na Uhorsko, ktoré bolo značne oslabené občianskym konfliktom, v snahe vyhnať Jána Zápoľského a presadiť tam svoju moc. Ján I. Zápoľský však nedokázal zabrániť Ferdinandovmu ťaženiu, ktoré viedlo k dobytiu Budína a niekoľkých ďalších kľúčových miest pozdĺž Dunaja. Napriek tomu osmanský sultán reagoval pomaly a svojmu vazalovi prišiel na pomoc, až keď dňa 10. mája roku 1529 vypravil armádu s približne 120 000 vojakmi. Rakúska vetva habsburských panovníkov potrebovala hospodársku silu Uhorska pre osmanské vojny. Počas osmanských vojen sa územie bývalého Uhorského kráľovstva zmenšilo približne o 70 percent. Napriek týmto územným a demografickým stratám zostalo menšie, vojnou ťažko skúšané Kráľovské Uhorsko koncom 16. storočia hospodársky dôležitejšie než rakúske dedičné krajiny alebo České kráľovstvo, keďže bolo najväčším zdrojom Ferdinandových príjmov pre boj proti osmanským armádam. 

## Technologická výhoda západných kresťanských síl
Najstarší typ tureckých ručných kanónov sa nazýva „*Şakaloz*“, pričom toto slovo pochádza z uhorského ručného kanóna „Szakállas puska“ z 15. storočia.

Hoci osmanskí janičiari používali strelné zbrane v bojoch od začiatku 16. storočia, osmanské používanie ručných strelných zbraní sa šírilo oveľa pomalšie ako v západných kresťanských armádach. Strelné zbrane druhu Wheellock boli pre osmanských vojakov neznáme až do obliehania Stoličného Belehradu v roku 1543 napriek tomu, že ich kresťanské armády v Uhorskom kráľovstve a v západnej Európe používali už desaťročia. Podľa správy z roku 1594 si osmanskí vojaci pištoľ ešte neosvojili.

V roku 1602 hlásil veľkovezír z uhorského frontu o palebnej prevahe kresťanských síl:„ V poli alebo počas obliehania sme v nevýhodnej pozícii, pretože väčšinu nepriateľských síl tvorí pechota vyzbrojená mušketami, zatiaľ čo väčšina našich síl sú jazdci a my máme len veľmi málo špecialistov zručných v mušketách“Podľa správy Alvisa Foscariniho (benátskeho veľvyslanca v Istanbule) z roku 1637,„Len málo janičiarov vedelo používať arkebuzu“

## Osmanské výboje v strednej Európe  (1526 až 1568)
[náhľad|Osmani nedokázali pri [Obliehanie Viedne|obliehaní Viedne v roku 1529 prekonať dlhé kolové formácie a paľbu z arkebúz.]]

### Neúspešné skoncovanie s habsburským rivalom (22. september až 15. október 1529)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Obliehanie Viedne|Obliehanie Viedne (1529)]]* 

Osmanský sultán Sulejman I. ľahko vydobyl od Ferdinanda väčšinu výdobytkov, ktoré dosiahol v predchádzajúcich dvoch rokoch – na nevôľu Ferdinanda I. odolala len bratislavská pevnosť. Vzhľadom na veľkosť Sulejmanovej armády a spustošenie Uhorska v predchádzajúcich rokoch nie je prekvapujúce, že v mnohých nedávno posádkou obsadených habsburských sídlach chýbala vôľa vzdorovať jednému z najmocnejších štátov sveta.

Sultán prišiel do Viedne dňa 27. septembra roku 1529. Ferdinandova armáda mala približne 16 000 mužov – bola v prevahe približne 7:1 a viedenské múry boli pozvánkou pre osmanské delá (v niektorých častiach boli hrubé 6 stôp). Ťažké delá, na ktoré sa Osmani spoliehali pri prelomení hradieb, však boli všetky po ceste do Viedne zanechané po tom, ako uviazli v bahne v dôsledku silných dažďov. Rakúsky arcivojvoda Ferdinand Habsburský a jeho vojská bránili Viedeň s veľkou vervou. Do dňa 12. októbra roku 1529 bola po mnohých ťaženiach a protiútokoch zvolaná osmanská vojnová rada. O dva dni neskôr, presnejšie dňa 14. októbra roku 1529 Osmania upustili od obliehania. Ústup osmanskej armády bol sťažený odporom Prešporku, ktorého posádky sa pokúsili zaútočiť na osmanské jednotky. Situáciu zhoršilo skoré sneženie a trvalo ďalšie tri roky, kým sultán Sulejman I. mohol začať nové vojnové ťaženie v Uhorsku.

### Opätovné snahy pre dobytie ,, Zlatého jablka"  (1532)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Obliehanie Kőszegu]]*[náhľad|Osmanská armáda pozostávala z ťažkej paľby, jazdectva a pechoty, čo ju robilo univerzálnou a silnou. Elitné jednotky sa nazývali [Janičiar|janičiari.]]
Po porážke pri Viedni musel osmanský sultán obrátiť svoju pozornosť na iné časti svojho panstva. Arcivojvoda Ferdinand využil túto neprítomnosť a v roku 1530 začal ofenzívu, počas ktorej dobyl späť Ostrihom a ďalšie pevnosti. Útok na Budín prekazila len prítomnosť osmanských tureckých vojakov.

Podobne ako pri predchádzajúcej rakúskej ofenzíve prinútil návrat Osmanov Habsburgovcov v Rakúsku prejsť do defenzívy. V roku 1532 poslal Sulejman I. mohutnú osmanskú armádu, aby dobyla Viedeň. Armáda sa však vydala inou cestou do Kőszegu. Po obrane iba 800-členného vojska pod vedením chorvátskeho grófa Mikuláša Jurišiča obrancovia prijali „čestné“ odovzdanie pevnosti výmenou za svoju bezpečnosť. Sultán sa potom stiahol, spokojný so svojím úspechom, a uznal obmedzené rakúske výdobytky v Uhorsku, pričom prinútil Ferdinanda uznať Jána I. Zápoľského za uhorského kráľa. Tatárski nájazdníci plienili Dolné Rakúsko a odvliekli mnoho ľudí do otroctva.

### Habsburský pokus dobytia chorvátskych krajov (1537 až 1540)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Habsbursko-osmanské vojny v Uhorsku v rokoch 1526 – 1568|Habsbursko-osmanské vojny v Uhorsku v rokoch 1526 až 1568]]*

Zatiaľ čo mier medzi Rakúšanmi a Osmanmi mal trvať deväť rokov, Jánovi Zápoľskému a Ferdinandovi vyhovovalo pokračovať v potýčkach pozdĺž svojich hraníc. Roku 1537 porušil Ferdinand mierovú zmluvu tým, že poslal svojich najschopnejších generálov s cieľom dobyť mesto Osijek spod osmanského jarma. Obliehanie Osijeku, ktoré bolo ďalším osmanským triumfom. Napriek tomu bol Ferdinand I. uznaný Varadínskou mierovou zmluvou za dediča Uhorského kráľovstva.

### Bojové dejstvo po skone Jána I. Zápoľského (1540 až 1562)
[náhľad|[Obliehanie Solnoku (1552) na dobovej kresbe.]]
Po smrti Jána Zápoľského v roku 1540 bolo Ferdinandovo dedičstvo ukoristené a pripadlo Jánovmu synovi Jánovi II. Žigmundovi. Rakúšania sa pokúsili presadiť zmluvu a postúpili na Budín, kde utrpeli ďalšiu porážku od Sulejmana. Starší rakúsky generál Rogendorf sa ukázal ako neschopný. Sulejman I. potom dorazil zvyšné rakúske vojská a *de facto* anektoval Uhorsko. 

Dňa 29. augusta roku 1541, presne 15 rokov po ozbrojenom strete pri Moháči, došlo k vojenskému obsadeniu Budína osmanskou armádou. Západné a severné územie Uhorska vyhlásilo lojalitu voči Ferdinandovi I. Habsburskému ako kráľovi. Vznikol nový štátny útvar a to Kráľovské Uhorsko (do roku 1686). Stredné a južné župy obsadili osmanské vojská, čím sa tak toto územie dostalo pod vládu sultána. Došlo k vytvoreniu provincie, ktorá bola známa ako Osmanské Uhorsko. Východné územia náležali Sedmohradskému kniežatstvu pod korunou Zápoľského. Prevažnú väčšinu zo sedemnásť a devätnásťtisíc osmanských vojakov slúžiacich v osmanských pevnostiach na území Uhorska tvorili jednak pravoslávni a moslimskí balkánski Slovania, teda nie práve etnickí Turci. Južní Slovania pôsobili na území bývalého Uhorska ako akindžovia a iné ľahké oddiely určené na plienenie.

[náhľad|[Obliehanie Temešváru (1552)|Dobytie Temešváru v roku 1552 na dobovej kresbe.]]
Dňa 22. mája roku 1552 prekročili hranice Uhorského kráľovstva dve osmanské vojská s cieľom vytlačiť habsburské oddiely preč z územia Sedmohradského kniežatstva. Jedno z nich, ktoré viedol pod vedením Hadim Ali Paša, začalo vojenskú kampaň proti západnej a centrálnej časti uhorskej krajiny, zatiaľ čo druhá armáda na čele s Kara Ahmedom Pašom zaútočila na pevnosti v oblasti Banátu. Osmanské vojská dobyli deväť desatín hradov v Hontianskej a Novohradskej župe. Medzitým Habsburská armáda pod vedením Erazma von Teuffela sa oneskorene pokúsila zastaviť osmanské vojská pri Plášťovciach (vtedy *Palást*). Práve tam sa odohrala dvojdňová bitka, v ktorej bolo cisárske vojsko úplne porazené. Následne až 4 000 nemeckých a talianskych zajatcov bolo deportovaných smerom do Istanbulu. 

Po úspešných vojnových operáciách zo strany janičiarov v oblasti Hontianskej stolice sa obidve osmanské vojská sa spojili pod Szolnokom. Následne ho obliehali     a dobyli. Po tejto udalosti sa obrátili sa proti ,,bráne Horného Uhorska", ktorým bol Hrad Jáger. Koncom júla vznikla v uhorskom pohraničnom hradnom systéme obrovská medzera.

Od začiatku do konca septembra roku 1552 vojská Osmanskej ríše pod vedením Kara Ahmeda Pašu obliehali hrad Jáger, ktorý sa nachádzal v severnej časti Uhorského kráľovstva. Hradní vojaci pod vedením kapitána Štefana Doba útoky odrazili a hrad Jáger ubránili. Práve obliehanie Jágru (1552) sa stalo symbolom jednak národnej obrany ale aj vlasteneckého hrdinstva pri osmanskom vojenskom obsadzovaní Uhorska.

Začiatkom septembra roku 1554 bolo mesto Fiľakovo na juhu stredného Slovenska s rovnomenným hradom dobyté osmanským oddielmi. Stalo sa sídlom sandžaku a to až do roku 1593, keď ho znovu dobyli cisárske vojská. Dňa 27. marca roku 1562 Hassan, sandžak-bej z Fiľakovského hradu, porazil v bitke pri Sečanoch kráľovské vojsko Horného Uhorska.

V čase habsburskej vojenskej expanzie do Uhorska (1526 až 1568) boli premárnené príležitosti na obidvoch stranách; rakúske pokusy o zvýšenie svojho vplyvu            v Uhorsku boli rovnako neúspešné ako osmanské ťaženia na Viedeň. Napriek tomu neexistovali žiadne ilúzie, pokiaľ ide o *status quo*: Osmanská ríša bola stále veľmi silnou a nebezpečnou hrozbou. Napriek tomu Rakúšania opäť prešli do ofenzívy, ich generáli si vybudovali krvavú povesť za toľké straty na životoch. Nákladným bitkám, aké sa odohrali pri Budíne a Osijeku, sa vyhli, ale v nadchádzajúcich konfliktoch nechýbali. Napriek tomu Osmani, hoci sa držali pri svojej najvyššej moci, nemohli expandovať ako za čias Bayezida I. a Mehmeda II. Na východe ich čakali ďalšie vojny proti ich šíitskemu protivníkovi a to Safíjovskej Perzii. Zaujímavosťou je fakt, že práve delegáti a najvyšší predstavitelia Francúzskeho kráľovstva (od roku 1536) ale aj Republiky siedmich spojených nizozemských provincií (od roku 1612) príležitostne spolupracovali s Osmanskou ríšou práve proti armádam Habsburgovcov.

### Od Obliehania Szigetváru (august až september 1566) až po Drinopolský mier (február 1568)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Obliehanie Szigetváru|Obliehanie Szigetváru (1566)]]* 

Osmanský sultán Sulejman I. viedol roku 1566 posledné vojenské ťaženie, ktoré sa skončilo obliehaním pevnosti Szigetvár. Obliehanie malo byť spočiatku iba dočasnou zastávkou pred dobytím Viedne ako rezidencie Habsburgovcov.

Pevnosť však proti sultánovým vojskám odolala. Nakoniec sultán, vtedy už ako starý muž vo veku 72 rokov (paradoxne kampaň na prinavrátenie zdravia), zomrel. Kráľovský lekár bol uškrtený, aby sa správy nedostali k vojskám. Následne sa podarilo nič netušiacim vojskám osmanských Turkov obsadiť pevnosť, pričom krátko po tejto vojnovej udalosti, ukončili ťaženie bez toho, aby podnikli ďalší ozbrojený útok proti Viedni.

[náhľad|[Obliehanie Szigetváru roku 1566.]]

### Krátky ,, útlm" zbraniam (1570 až 1590)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Drinopolský mier (1568)]]* 

Mier bol nakoniec uzavretý dňa 17. februára roku 1568 v Edirne. Následne bol obnovený znovu v rokoch 1576, 1584 a 1591. Počas platnosti Drinopolskej mierovej zmluvy (od 1568), vládol síce do roku 1593 formálne mier, v skutočnosti však ozbrojené nájazdy osmanských Turkov pokračovali do pohraničných oblastí.  

Roku 1570 došlo k plieneniu osmanských armád na Spiši. Následne roku 1571 zničili osmanské vojská Hodejovský hrad. O rok neskôr sa osmanským vojskám podarilo prepadnúť dediny v okolí Banskej Štiavnice. 

Nasledovalo ďalšie zničenie hradu a to Modrého Kameňa roku 1575. Začiatkom októbra roku 1588 došlo k bitke pri Szikszó, počas ktorej uhorské vojsko Turkov na hlavu porazilo. Nový ozbrojený konflikt medzi dynastiou rakúskych Habsburgovcov a Osmanskou ríšou opäť vypukol otvorene až v júli roku 1593, pričom ten vošiel neskôr do dejín slovenskej historiografie pod názvom ako pätnásťročná vojna (1593 až 1606).

## Osmansko-španielske vojny v Stredozemnom mori
### Boje na mori v rokoch 1480 až 1541
[náhľad|Obliehanie Rodosu v roku [1522.]]
Osmanská ríša medzitým začala rýchlo vytláčať svojich kresťanských protivníkov na mori. V 14. storočí mali Osmani len malé námorníctvo. V 15. storočí mali Osmania v arzenáli stovky lodí, ktoré útočili na Konštantínopol a vyzývali námorné sily talianskych republík – Benátok a Janova. V roku 1480 Osmani neúspešne obliehali ostrov Rodos, pevnosť rytierov sv. Jána. Keď sa Osmania v roku 1522 vrátili, boli úspešnejší a kresťanské mocnosti prišli o dôležitú námornú základňu.

Na odvetu viedol Karol V. mohutnú Svätú ligu 60 000 vojakov proti osmanskému mestu Tunis. Po tom, čo flotila Hayreddina Barbarossu bola porazená janovskou flotilou, Karlova armáda vydala 30 000 obyvateľov mesta na smrť mečom. Potom Španieli dosadili k moci priateľskejšieho moslimského vodcu. Kampaň nebola bezvýhradne úspešná; mnohí vojaci Svätej ligy podľahli úplavici, čo bolo pre takú veľkú zámorskú armádu prirodzené. Navyše, veľká časť Barbarossovej flotily nebola v severnej Afrike prítomná a Osmania dosiahli víťazstvo nad Svätou ligou v roku 1538 v bitke pri Preveze v západnom Grécku.

V roku 1541 viedol cisár Karol V. Habsburský obojživelný útok na osmanskú pevnosť Alžír, ktorú bránil Hasan Aga, taliansky zbeh zo Sardínie. Keď Karol vystúpil na breh, sprievodnú flotilu Andreu Doriu zničila búrka a mnoho lodí bolo zničených. Karolove pozemné sily sa vydali na pochod smerom k Alžíru, ale výpady janičiarov zastavili postup a Karol sa stiahol.

### Obliehanie Malty (1565)
[vľavo|náhľad|[Veľké obliehanie Malty|Obliehanie Malty, rok 1565.]]
Napriek strate Rodosu zostal Cyprus (ostrov vzdialenejší od Európy ako Rodos) Benátkam. Keď sa Svätojánski rytieri presunuli na Maltu, Osmani zistili, že ich víťazstvo na Rodose len posunulo problém; osmanské lode boli často vystavené útokom rytierov, ktorí sa snažili zastaviť osmanskú expanziu na západ. Aby toho nebolo málo, osmanské lode zasiahli mnohé časti južnej Európy a okolia Talianska v rámci širšej vojny s Francúzskom proti Habsburgovcom. Situácia sa napokon vyostrila, keď sa sultán Sulejman I., víťaz pri Rodose roku 1522 a v bitke pri Džerbe, rozhodol roku 1565 zničiť základňu rytierov na Malte. Prítomnosť osmanskej flotily tak blízko pápežstva znepokojila Španielov, ktorí začali zhromažďovať najprv malé expedičné jednotky (ktoré dorazili včas na obliehanie) a potom väčšiu flotilu, aby ostrov uvoľnili. Ultramoderná pevnosť v tvare hviezdy St. Elmo bola dobytá len s veľkými stratami vrátane osmanského generála Turguta Reisa a zvyšok ostrova bol príliš veľký. Napriek tomu barbarské pirátstvo pokračovalo a víťazstvo na Malte nemalo žiadny vplyv na osmanskú vojenskú silu vo vodách Stredozemného mora.

### Boje o ostrov Cyprus a kľúčový obrat pri Lepante (1571)
[náhľad|[Bitka pri Lepante, rok 1571.]]
Po smrti sultána Sulejmana I. roku 1566 sa k moci dostal jeho syn a nasledovník menom Selim II. Zorganizoval mohutnú výpravu s cieľom dobyť ostrov Cyprus od Benátok. Selim II. sa rozhodol pomôcť maurskému povstaniu, ktoré vyvolala španielska koruna, aby vykorenila nelojálnych Maurov. Keby sa Selimovi II. podarilo vylodiť na Pyrenejskom polostrove, mohol byť odrezaný od sveta, pretože po dobytí Cypru roku 1571 utrpel rozhodujúcu námornú porážku v bitke pri Lepante. Svätá liga, ktorú pápež zhromaždil na obranu ostrova, dorazila príliš neskoro na to, aby ho zachránila (napriek 11 mesiacom odporu vo Famaguste); keď zhromaždila toľko dostupných európskych vojenských posíl, bola Svätá liga lepšie zásobená muníciou a výzbrojou a zasadila Osmanom úder. Šanca znovu získať Cyprus bola premárnená v typických hádkach, ktoré nasledovali po víťazstve, takže keď Benátčania v roku 1573 podpísali s Osmanmi mierovú zmluvu. Urobili tak podľa osmanských podmienok.

## Veľká turecká vojna a koniec panstva polmesiaca v Uhorsku (1683 až 1699)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Veľká turecká vojna]]* 

Po obliehaní Viedne v septembri roku 1683 sa podarilo rakúskej vetve dynastii Habsburgovci zostaviť veľkú vojenskú koalíciu európskych mocností známu ako Svätá liga. Práve tento akt im umožnil viesť úspešný protiútok proti Osmanskej ríši a získať Uhorsko späť pod ich vládu. Dňa 11. septembra roku 1697 sa podarilo cisárskym vojskám pod velením maršala, princa Eugena Savojského presadiť úspešné víťazstvo nad armádou sultána Mustafu II. veľkolepé víťazstvo pri Zente na území severného Srbska. Táto vojenská porážka pre osmanských Turkov na bojovom poli znamenala to, že došlo k zmareniu nádejí pre obnovenie niekdajšej geopolitickej moci. V období od jesene roku 1698 až do konca januára roku 1699 prebiehali mierové rokovania v meste Sriemske Karlovce. Dňa 26. januára roku 1699 došlo k uzavretiu mieru medzi vyslancami Habsburskej monarchie a Osmanskej ríše a to až na obdobie 25 rokov. Podľa podmienok mierovej zmluvy bolo dané, že práve celé Uhorsko, taktiež Sedmohradsko, Báčka a časť Slavónie pripadla rakúskym Habsburgovcom. Na druhej strane však došlo k ponechaniu Temešvárskeho ejáletu a Banátu pre Osmanskú ríšu. Historici sa zameriavajú na druhé obliehanie Viedne roku 1683 s tým, že ho vykresľujú ako rozhodujúce rakúske víťazstvo na bojovom poli, ktoré zachránilo západnú civilizáciu a znamenalo mocenský úpadok Osmanskej ríše. 

## Nové zisky pre rakúskeho orla (1716 až 1718)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Rakúsko-turecká vojna v rokoch 1716 až 1718|Rakúsko-turecká vojna (1716 až 1718)]]* 

V období rokov 1716 až 1717 bola Habsburská monarchia opätovne v ďalšom ozbrojenom konflikte s Osmanskou ríšou. Osmanská ríša zostávala i naďalej geopolitickou hrozbou pre integritu habsburskej dŕžavy. Cisár Karol VI. Habsburský (uhorský kráľ Karol III.) vyhlásil na jar roku 1716 vojnu Vysokej Porte, pričom v tejto vojne vystupoval ako spojenec Benátskej republiky. 

Dňa 21. júla roku 1718 došlo k uzavretiu mierovej zmluvy medzi habsburskou a osmanskou delegáciou v meste Požarevac. Habsburská monarchia sa tak územne rozšírila a ziskom Banátu ale aj časťou Bosny, severného Srbska a Malého Valašska.      

## Odveta osmanských síl a strata balkánskych dŕžav (1737 až 1739)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Rakúsko-turecká vojna v rokoch 1737 až 1739|Rakúsko-turecká vojna (1737 až 1739)]]* 

V rokoch 1737 až 1739 viedli habsburské vojská v spojenectve s armádou Ruskej ríše ozbrojené boje proti Osmanom a to pre nadvládu v ďalších územiach na pôde Balkánskeho polostrova. Boje sa oficiálne skončili dňa 1. septembra roku 1739 a to uzavretím mieru v Belehrade. Habsburská monarchia prišla o vládu nad Malým Valašskom a značnou časťou Bosny. 

## Epilóg vojen (1788 až 1791)
*Bližšie informácie v hlavnom článku: [[Rakúsko-turecká vojna v rokoch 1788 až 1791|Rakúsko-turecká vojna (1788 až 1791)]] a [[Svištovský mier]]*  

Posledný vojnový stret medzi Habsburgovcami a Osmanmi prebehol v čase rakúsko-tureckej vojny v rokoch 1788 až 1791, v ktorej Habsburská monarchia bojovala ako spojenec Ruskej ríše pod korunou Kataríny II. Veľkej. Osmansko-habsburské vojny sa napokon definitívne skončili roku 1791 v čase panovania cisára Leopolda II. Habsburského ako mladšieho brata už zosnulého cisára Jozefa II. Dňa 4. augusta roku 1791 došlo k uzavretiu mieru v meste Svištov na území terajšieho Bulharska. Občasné diplomatické napätie medzi Habsburgovcami a Osmanskou ríšou pretrvávalo počas celého 19. storočia, ale nikdy proti sebe nebojovali práve v otvorenom boji. 

Habsburská monarchia sa medzitým geograficky ale aj vnútropoliticky pretvorila na Rakúske cisárstvo (1804) a následne Rakúsko-Uhorsko (1867). Práve táto dŕžava pod korunou posledných Habsburgovcov, presnejšie pod vládou Františka Jozefa I. a Karola I., sa napokon ocitla v Prvej svetovej vojne v spojenectve s Osmanskou ríšou na strane Centrálnych mocností proti armádam Spojeného kráľovstva, Francúzska, Ruskej ríše a ďalších dohodových spojencov. Obidve impéria po roku 1918, teda po skončení Prvej svetovej vojny, zanikli a rozpadli sa na menšie národné štáty. Dynastie a ich panovníci skončili napokon buď ako zosadení alebo vyhostení z územia daných krajín. 

## Referencie

## Pozri aj
* Osmanské vojny v Európe 
* Habsbursko-osmanské vojny v Uhorsku v rokoch 1526 až 1568 
* Zoznam kampaní Süleymana I. 
* Zoznam vojenských bitiek osmansko-habsburských vojen 
* Kráľovské Uhorsko 
* Osmanské Uhorsko 
* Sedmohradské kniežatstvo (1570 - 1711)  
* Ferdinand I. 
* Süleyman I. 
* Ján I. (Uhorsko) 

## Zdroj


Kategória:Vojny Habsburskej monarchie
Kategória:Vojny Osmanskej ríše