Zlyhanie Slovenského národného povstania v Bratislave

**Zlyhanie [[Slovenské národné povstanie|Slovenského národného povstania]] v [[Bratislava|Bratislave]]** boli udalosti v hlavnom meste Slovenskej republiky v posledných augustových a prvých septembrových dňoch 1944. Prezident Jozef Tiso súhlasil 28. augusta s príchodom nemeckých vojsk a poveril 29. augusta ministra obrany Ferdinanda Čatloša predniesť prejav v rozhlase oznamujúci nemecké obsadenie. Prvé ozbrojené strety s Nemcami v Žiline a Čatlošov prejav 1944 primäli Jána Goliana vyhlásením hesla *„[[Začnite s vysťahovaním]]“* zahájiť v Banskej Bystrici povstanie. Vojenskí aj politickí odbojoví činitelia  v Bratislave ostali situáciou zaskočení a neprejavili iniciatívu. Členovia SNR Gustáv Husák a Jozef Lettrich odišli pred polnocou 30. augusta do Banskej Bystrice. Naopak prezident Jozef Tiso a generál Augustín Malár rozhlasovými prejavmi večer 30. augusta zneistili povstalcov. Od 31. augusta prichádzali do mesta nemecké vojská. 1. septembra na nemecký nátlak prezident Tiso donútil ministra obrany Čatloša vydať rozkaz k odzbrojenie dovtedy nečinnej bratislavskej posádky a to bolo ešte v ten deň vykonané. Na povstalecké územie odišli len jednotlivci (vrátane Ferdinanda Čatloša). Bratislava ostala oporou režimu a nemeckej okupačnej moci. 

## Predohra
Bratislava hrala dôležitú úlohu v povstaleckých plánoch ako Vojenského ústredia a Slovenskej národnej rady. Za veliteľa povstaleckej akcie bol pôvodne určený pplk. Dezider Kišš-Kalina. Napriek blízkosti nemeckého územia mala  bratislavská posádka po vyhlásení povstania ovládnuť mesto, uväzniť prezidenta Tisa, vládu a exponentov režimu, vyhodiť do vzduchu mosty a po niekoľkých dňoch mala ustúpiť na povstalecké územie.

Zároveň minister obrany Ferdinand Čatloš vypracoval plán prevratu v podobe memoranda, ktoré chcel doručiť do Moskvy. Memorandum predpokladalo, že *„v rozhodujúcom okamihu by slovenské vojenské vedenie urobilo štátny prevrat. Odstránili by sa neželateľné osoby z vedenia a zrušili by sa organizácie, ktoré boli režimom jednostranne vytvorené. Slovenská vojenská diktatúra by našla vo všetkých vrstvách porozumenie a podporu, čím by sa stav vecí hneď stabilizoval a poriadok udržal.“* 

Pre zámer doručenia memoranda získal Čatloš pilota majora Mikuláša Lisického a s nadviazaním kontaktu so Sovietmi sa obrátil na ilegálnu SNR. Tá za sprostredkovanie požadovala vyslanie svojich delegátov do Moskvy spolu s mjr. Lisickým. Po dvoch nevydarených pokusoch sa SNR rozhodla využiť túto príležitosť. 4. augusta 1944 z letiska Mokraď odštartovalo lietadlo Focke-Wulf Fw 58 s pilotom Lisickým a delegátom SNR K. Šmidkem a ďalším zástupcom Vojenského ústredia pplk. Mikulášom Ferjenčíkom. Hoci ešte v júli 1944 bol na území Slovenskej republiky pokoj, partizánske aktivity zahájené v auguste vyústili 11. augusta 1944 do vyhlásenia stanného práva na území republiky. Ani to však nesplnilo účel a partizánske aktivity sa stupňovali. 23. augusta došlo k protinemeckému prevratu v Rumunsku. Hrozilo nemecké obsadenie Slovenska.

Po tom, ako sa objavili správy o sústreďovaní nemeckých jednotiek v Petržalke a okolí, ktoré sledovala vojenská spravodajská služba stotníka Jána Staneka, na podnet Gustáva Husáka rokoval s Čatlošom guvernér Slovenskej národnej banky Imrich Karvaš a dohodli sa na vyhlásení cvičenia, o ktorom bol informovaný aj prezident Jozef Tiso. Posádka vyhlásila 24. augusta 1944 o 18. hod. pohotovosť a jednotky s ostrou muníciou obsadili od 20. hod. do 4. hod. severné a severovýchodné okraje mesta. Cvičenie vyvolalo znepokojenie nemeckých predstaviteľov; vyslanec Hans Elard Ludin večer navštívil Tisa spolu s ministrom vnútra Alexandrom Machom, pričom spravodajskí dôstojníci Vojtech Lisý a Ján Strapák predložili hlásenie o údajnom pohybe nemeckých vojsk, ktoré Ludin odmietol a vstup nemeckej armády na slovenské územie označil ako nepravdepodobný.

27. augusta došlo k partizánskym akciám v Ružomberku, Brezne, Martine. Z nacistických prominentov najmä Karl H. Frank, nemecký štátny minister v Čechách a na Morave, tvrdo presadzoval nemeckú intervenciu. Naproti tomu vyslanec Ludin nepokladal stav na Slovensku za taký mimoriadny, aby sa vojensky zakročovalo. Deň 27. augusta 1944 bol dňom nemeckého rozhodnutia. V nedeľu 27. augusta 1944 prijali na štábe skupiny armád Severná Ukrajina plán Kartoffelernteodzbrojenie slovenskej armády v oblasti operačného územia východného Slovenska.

Nervozita a bezradnosť sa začala zmocňovať ľudáckych vládnych činiteľov až v pondelok 28. augusta. Do Bratislavy totiž prichádzali všetkými kanálmi úradné hlásenia o posledných odbojových činoch. V pondelok ráno sa Ludin dozvedel o posledných udalostiach v Ružomberku a Martine. Vzápätí sa telefonicky spojil so Zahraničným úradom v Berlíne, s ktorým prekonzultoval ďalší postup a začal iniciatívne konať. Generál Hubicki predpoludním zašiel za prezidentom Tisom s tým, že sa nemecká strana už nemôže nečinne prizerať. Pod tlakom argumentov generála Hubického a vzhľadom na novovytvorenú situáciu prezident Tiso vyjadril súhlas s nemeckým zásahom. Popoludní 28. augusta sa dostavil k prezidentovi Tisovi vyslanec Ludin a oficiálne mu predložil návrh na nasadenie nemeckých vojsk proti partizánom na Slovensku. Tiso tento návrh prijal.

28. augusta sa vydal do „terénu“ minister vnútra Alexander Mach, ku ktorému sa pripojil generál Turanec a v Žiline boli svedkami partizánskych aktivít (partizáni na Strečne prepadli kolónu 4 nákladných áut so 45 mužmi). Mach a Turanec sa po návrate do Bratislavy odobrali do prezidentského paláca, kde Turanec osobne prevzal od prezidenta Tisa funkciu hlavného veliteľa slovenskej armády. Slovenská vláda na svojom večernom zasadnutí 28. augusta 1944 *„povstaním uctila pamiatku partizánskymi zločinmi padlých vojakov a občanov, medzi nimi osobitne spomenula, vyzdvihnúc jeho zásluhy, poslanca Františka Slameňa“*. Po prerokovaní situácie sa vláda uzniesla na tzv. bezpečnostných opatreniach. Podľa prijatých bezpečnostných opatrení sa na celom území Slovenska sprísnila záverečná hodina, zakazovalo sa zhromažďovanie obyvateľstva, cestovanie autami, nariaďovala sa vlaková kontrola, zakazovalo sa trampovanie a chodenie či zdržiavanie sa v lesoch (v čase, keď boli v lesoch stovky partizánov).

V čase, keď už naplno bežali dramatické udalosti a keď už bolo rozhodnuté, že sa okupácia Slovenska začne v utorok 29. augusta, nepodnikli v Bratislave žijúci členovia SNR zodpovedajúce kroky, iba čakali na výsledok rokovania delegácie SNR v Sovietskom zväze.

## Vypuknutie povstania
### 29. august
Jedným z prvých opatrení gen. Turanca v novej funkcii bolo nariadenie presunu Veliteľstva pozemného vojska z neistej Banskej Bystrice do bezpečnejšieho Trenčína, čo sa malo stať už 1. septembra 1944. Zároveň sa osobne letecky vydal ráno 29. augusta z Trenčianskych Biskupíc na Veliteľstvo pozemného vojska do Banskej Bystrice, keďže do posledných chvíľ nevedel, že sa tam nachádza centrum konšpirácie. Na letisku Tri Duby Turanec presadol do osobného auta, no okolo deviatej auto zastavila nedaleko letiska skupina ozbrojených vojakov. Npor. Hanus na rozkaz pplk. Goliana generála Turanca zatkol a kvôli utajeniu ho previezol na základňu Jegorovovej brigády na Prašivú.

V Žiline medzitým vypukli prvé prestrelky s prichádzajúcimi nemeckými oddielmi. V prezidentskom paláci sa zišli členovia vlády a ďalší prominenti ľudáckeho režimu. Nechýbal ani nemecký vyslanec Ludin a ďalší nacistickí činitelia a dostavil sa aj Čatloš (odvolaný z Motešíc, kde bol za rodinou, Tisovým telefonátom). Tam Tiso uložil Čatlošovi úlohu, ktorá bola vopred dohodnutá s Ludinomaby vyvrátil chýry o svojej spolupráci s odbojom, mal sa Čatloš od odboja verejným prejavom dištancovať a mal oznámiť príchod nemeckých vojsk. Prejav zoštylizoval Tido J. Gašpar. Čatloš súhlasil s konceptom prejavu a odišiel autom do budovy rozhlasu. Sprevádzal ho Tido J. Gašpar, šéf Úradu propagandy. O 19. hodine vo večerných správach Slovenského rozhlasu ohlásili, že prehovorí generál Čatloš, minister národnej obrany. Časť poslucháčov očakávalo, že Čatloš ako generál sa nezmieri s nemeckou okupáciou a odzbrojením slovenskej armády. Pri rozhlasových prijímačoch boli aj odbojoví dôstojníci, lebo Golian v rozkazoch veliteľstva pozemného vojska nariadil nepretržité počúvanie rádia. V rozhlase malo vysielať dohovorené heslo na začatie povstania, ale namiesto povstaleckého hesla odzneli z Čatlošových úst slová: *„Partizáni sú najväčší nepriatelia slobodného a pokojného Slovenska. Kto by s nimi držal, je zradcom svojho rodu i svojej otčiny, ničí všetko, čo je spojené so slovenskou slobodou. Pomocou nemeckej armády ide každý statočný Slovák hrdinsky proti nim, aby sme sa partizánskej pliagy navždy zbavili a čestne i v sláve zachovali si našu slobodu a náš slovenský štát.“ * Zároveň Čatloš oznámil, že nemecké vojská prichádzajú obsadzovať Slovensko a nastoliť „poriadok“ na jeho území. Čatlošov prejav vyvolal chaos a váhanie. Organizátorom povstania zároveň bolo jasné, že nadišiel čas vydať výzvu do povstania.

Neúspech povstaleckej akcie v Bratislave predstavoval vyvrcholenie dlhodobejších nedostatkov v organizácii domáceho odboja. Hoci sa o význame hlavného mesta pre pripravované Slovenské národné povstanie často diskutovalo, praktické kroky smerujúce k jeho zapojeniu zostali obmedzené. Karol Šmidke v Moskve zdôrazňoval, že cieľom Slovenskej národnej rady bolo zabezpečiť vládu v Bratislave v prípade prevratu, aby sa nedostala do rúk Nemcov a nemohla byť zneužitá proti povstalcom. Tento zámer však nebol v praxi realizovaný. Na jednej strane sa prejavila nedostatočná akcieschopnosť časti predstaviteľov odboja vrátane členov ilegálnej SNR, na druhej strane rozhodnosť a aktivita predstaviteľov režimu Jozefa Tisu a nacistických zložiek. Po rozhlasovom prejave ministra obrany Ferdinanda Čatloša sa nádeje, že sa Bratislava stane aspoň dočasne povstaleckým mestom, rýchlo rozplynuli.

Vo večerných hodinách 29. augusta 1944 sa na posádkovom veliteľstve v Bratislave stretla skupina dôstojníkov, medzi nimi Dezider Kišš-Kalina, Štefan Murgaš a Ján Kovačovič. Murgaš sa práve vrátil z Banskej Bystrice. Po vypočutí Čatlošovho prejavu bol prekvapený, pretože mal informácie, že Čatloš je do príprav povstania zapojený. V rozrušenej atmosfére začal Kišš-Kalina otvorene hovoriť o plánovanom povstaní. Uviedol, že pôvodne bol poverený jeho prípravou v Bratislave, no posádkovým veliteľom by sa mal stať major Kovačovič. Ten už o podobnom poverení počul aj od Viliama Talského a ďalších dôstojníkov.

Prítomní dôstojníci nemali presné informácie o situácii v Banskej Bystrici. Stretnutie sa skončilo bez prijatia konkrétnych rozhodnutí, čím sa premárnila možnosť premeniť diskusiu na konkrétnu akciu. Povstalecké heslo „Začnite s vysťahovaním“, ktoré vydalo vojenské ústredie, sa v Bratislave pravdepodobne neprevzalo. Isté je, že v noci z 29. na 30. augusta 1944 sa povstanie v Bratislave nezačalo a ani nebol podniknutý pokus o jeho začatie.

Kišš-Kalina sa rozhodol opustiť Bratislavu a koordinovať nástup západoslovenských posádok do povstania podľa Golianovho poverenia. Pred odchodom sa stretol s viacerými politickými predstaviteľmi odboja. Navštívil napríklad Jozef Lettricha, ktorý uviedol, že ešte nenastal vhodný čas na povstanie a že pripravovaných 5&nbsp;000 mužov nie je k dispozícii. Večer ho navštívil aj Gustáv Husák, ktorý situáciu taktiež považoval za predčasnú. Kišš-Kalina pritom nevedel, že vojenské ústredie už vydalo signál na začatie povstania. Rovnako o tom nevedeli ani Husák a Lettrich a vyčkávali. Napriek pochybnostiam však Čatlošov prejav naznačoval začiatok nemeckej okupácie Slovenska, čo si Golian a jeho spolupracovníci v Banskej Bystrici uvedomili a začali realizovať tzv. defenzívny variant povstania.

Okolo 23. hodiny 29. augusta sa Kišš-Kalina ešte rozlúčil s univerzitným profesorom Karlom Kochom, významným členom odbojovej skupiny Justícia. Následne odcestoval autom do Trnavy spolu so stotníkom Jozefom Tvaroškom a Oldřichom Seilerom.

Medzitým vydalo Ministerstvo národnej obrany interný rozkaz podpísaný generálom Antonom Pulanichom. Rozkaz informoval, že na územie Slovenska prídu nemecké jednotky s cieľom pomôcť pri likvidácii partizánov. Zároveň nariaďoval, aby slovenské jednotky nekládli Nemcom odpor a správali sa voči nim korektne, aby nedošlo k incidentom, ktoré by mohli ohroziť existenciu slovenského štátu. Rozkaz bol rozoslaný prostredníctvom telegrafu a rádia na hlavné vojenské veliteľstvá. Niektoré z nich však už stáli na strane povstania, čím vznikla situácia, keď boli vydané Bratislavou a Banskou Bystricou dva protichodné rozkazy.

### 30. august
Ani 30. augusta 1944 nenastal v Bratislave obrat v prospech povstania. Predpoludním sa na dnešnom Námestí SNP stretli Gustáv Husák, Anton Rašla a Jozef Ilčík. Náhodne okolo prechádzala Františka Hrubišková, ktorá im oznámila, že počula vysielanie z Banskej Bystrice a že povstanie už vypuklo. Táto správa ovplyvnila ďalšie kroky predstaviteľov ilegálnej Komunistickej strany Slovenska.

Husák sa rozhodol čo najskôr odísť do Banskej Bystrice. Zároveň vydal pokyny na zabezpečenie úteku politických väzňov z bratislavskej väznice v Justičnom paláci. Jozef Ilčík poveril Štefan Gažíka, aby informoval Štefana Bašťovanského a Miloša Hrušovského, ktorí pracovali na Štátnom zastupiteľstve, že sa nemajú vracať do väznice a majú sa presunúť do konšpiračného bytu. Útek sa uskutočnil pomerne ľahko, pretože obaja sa nachádzali mimo samotného väzenského objektu.

Popoludní 30. augusta sa na Kempelenovej ulici stretli Husák, Gažík a Rašla. Po krátkej porade vyslal Husák Gažíka a Rašlu do Nitry, aby pomohli s útekom tamojších politických väzňov. S Bašťovanským sa následne stretol osobne, no ten nemohol okamžite zasiahnuť do vývoja udalostí v Bratislave. V meste totiž neexistoval národný výbor ani iná organizačná štruktúra, ktorá by dokázala koordinovať miestnu povstaleckú akciu. Komunistické štruktúry navyše neboli dostatočne pripravené na prevzatie moci.

Neskôr popoludní nadviazali členovia ilegálnej SNR kontakty a rozhodli sa odísť do Banskej Bystrice. Gustáv Husák, Jozef Lettrich a Matej Josko opustili Bratislavu krátko pred polnocou 30. augusta. Ich prítomnosť v povstaleckom centre bola síce potrebná, no Bratislava zostala bez koordinovaného vedenia odboja. Bratislavskí členovia ilegálnej SNR precenili svoje možnosti. Napriek tomu, že v hlavnom meste nemohli efektívne riadiť vývoj udalostí, zdržiavali sa tam až do poslednej chvíle. Povstanie sa tak začalo bez ich priamej účasti. Husák neskôr argumentoval, že konšpiračné centrum vybudované počas roka nebolo možné náhle presunúť. Napriek tomu však bolo nakoniec improvizovane presunuté do Banskej Bystrice bez toho, aby v Bratislave zostala pripravená infraštruktúra pre miestnu povstaleckú akciu.

Niektoré neskoršie interpretácie preceňovali rozsah komunistických príprav v Bratislave. Tvrdilo sa napríklad, že centrom príprav boli veľké priemyselné závody a že vedenie KSS koordinovalo činnosť vysokoškolákov. V skutočnosti však mnohí uvádzaní aktéri boli v tom čase vo väzení, mimo Bratislavy alebo už neboli študentmi. V realite teda neexistovala pevná komunistická konšpiračná sieť schopná okamžitej akcie.

Zatiaľ čo odboj v Bratislave prejavoval váhanie, predstavitelia režimu reagovali rýchlo. Mesto sa postupne stalo centrom protirevolučných síl a režim prezidenta Jozefa Tisu tu zostal zachovaný. V prezidentskom paláci sa stretávali členovia vlády, nemeckí predstavitelia a slovenskí generáli. Ferdinand Čatloš sa tu zdržiaval ako faktický „čestný väzeň“.

Dňa 30. augusta prišiel do Bratislavy generál Augustín Malár, ktorý rokoval s Tisom aj Čatlošom. Pokúšal sa presvedčiť dôstojníkov vrátane Murgaša a Kovačoviča, že povstanie je predčasné. Major Murgaš s majorom Kolenerom boli následne vyslaní do Trnavy, kde sa pokúsil presvedčiť miestnu posádku nastupujúcu do povstania, aby zostala verná vláde. Trnavskí dôstojníci však jeho výzvu odmietli a zotrvali na strane povstania a Murgaš s Kolenerom sa vrátili do Bratislavy.

Major Emil Kolener bol Čatlošom druhý krát vyslaný do Trnavy prevziať velenie v Trnave, kam už medzitým prišla jednotka SS. Situácia bola komplikovaná aj tým, že niektoré slovenské jednotky dostávali protichodné rozkazy. Čatloš napríklad vyslal z vojenskej akadémie rotu ašpirantov do Trnavy, no krátko nato rozkaz odvolal. Major Murgaš s kapitánom Jozefom Bevelaguom bol Čatlošom vyslaný do Hlohovca, kde na rozdiel od Trnavy prispeli k udržaniu hlohoveckej posádky mimo povstania. Istú iniciatívu prejavil major Kovačovič. Od kapitána Jána Staneka si vyžiadal osobné auto na cestu do Banskej Bystrice, o čom vedel aj major Murgaš. Kovačovič sa chcel zorientovať v situácii a získať prípadne nové dispozície od pplk. Goliana. Ján Stanek pomohol Kovačovičovi pri jeho ceste do Banskej Bystrice, ale ináč zotrvával vo vyčkávacom postoji, sledoval vývoj situácie, najmä Čatlošove kroky. Ráno 30. augusta traja dôstojníci (Juraj Dubský, Anton Tomeček a Ladislav Sýkora) bez ohľadu na Staneka nasadli do auta a odišli do Banskej Bystrice. V neprehľadnej situácii prvé skupiny vojakov odchádzali na povstalecké územie na vlastnú päsť. Napríklad 30. augusta odletel na Tri duby vojenský dopravný oddiel z letiska Vajnory. Hlavným organizátorom tejto akcie bol podplukovník Justín Ďurana s nadporučíkom Jozefom Nižňanským.

V Bratislave zároveň vystúpili ozbrojené zložky podporujúce režim. Aktivizovala sa Hlinkova garda pod vedením Otomara Kubalu. Skupina gardistov vedená Jozefom Ďurišom začala strážiť prezidentský palác. Ochrana paláca bola zdvojená, čo odrážalo nedôveru voči časti armády. 

Do bojovej pohotovosti sa dostala aj nemecká menšinová organizácia Heimatschutz, ktorej veliteľom bol Ferdinand Klug. Organizácia pripravila ozbrojenú akciu smerujúcu do oblasti Kremnice. Súčasne 30. augusta dorazila do Bratislavy aj špeciálna jednotka SS s názvom Jagdeinsatz Slowakei vedená Walterom Pawlowskim. Mala 42 príslušníkov a bola ubytovaná v kaviarni Albrecht pri Horskom parku. Hoci jej počet bol malý, jej prítomnosť mala demonštrovať príchod nemeckých síl. 

Večer 30. augusta vystúpil v bratislavskom rozhlase prezident Tiso. Vo svojom prejave zdôraznil, že príchod nemeckých jednotiek má za cieľ potlačiť partizánske hnutie. Zároveň vyzval všetkých, ktorí sa pridali k partizánom, aby sa vzdali a odovzdali zbrane s prísľubom odpustenia. Prejav tak legitimizoval nemeckú vojenskú intervenciu na Slovensku.

Po Tisovi vystúpil aj generál Augustín Malár. Vo svojom prejave varoval vojakov pred dôsledkami revolúcie a vyzýval ich, aby sa nezúčastnili povstania. Pripomínal vojnové škody na východnom fronte a argumentoval, že Slovensko by mohlo postihnúť podobné zničenie. Malárov prejav mal najmä na nerozhodnuté jednotky demoralizujúci účinok.

Tisov aj Malárov prejav sa rýchlo rozšírili prostredníctvom tlače a mali ohlas na celom Slovensku. Ich negatívny vplyv však mohol byť oslabený, keby bol odboj v Bratislave lepšie pripravený a rozhodnejší. Situácia v hlavnom meste tak výrazne ovplyvnila počiatočný priebeh Slovenského národného povstania. 

### 31. august
V dňoch 31. augusta1. septembra 1944 došlo v Bratislave k zásadným vojensko-politickým zmenám, ktoré významne ovplyvnili prvú fázu potláčania Slovenského národného povstania a zároveň položili základy nemeckého okupačného režimu na Slovensku. Nemecké jednotky využili neprehľadnú situáciu po vypuknutí povstania na odzbrojenie miestnej slovenskej posádky a na prípravu operácií proti povstaleckému územiu na strednom Slovensku. Okupačný režim, ktorý sa v Bratislave postupne vytvoril, pretrval až do oslobodenia mesta 4. apríla 1945.

31. augusta 1944 prišiel do Bratislavy Erich Ehrlinger, dôstojník Hlavného úradu ríšskej bezpečnosti, ktorý mal koordinovať príchod nemeckých jednotiek a zabezpečiť organizáciu okupačnej správy. V hlásení do Berlína z 31. augusta o 16.55 hod. uviedol, že situácia v Bratislave je pokojná a že pohotovostné oddiely sú pripravené na nasadenie.

Nakoľko generálovi Hubickému po vypuknutí povstania prestalo nemecké velenie dôverovať, v ten istý deň dorazil do mesta aj Gottlob Berger, SS-Obergruppenführer a generál Waffen-SS, poverený vedením operácie obsadenia Slovenska. Sprevádzalo ho asi tisíc mužov druhej garnitúry. Jeho menovanie znamenalo centralizáciu nemeckého velenia nad vojenskými a bezpečnostnými operáciami v krajine. Berger pred príchodom na Slovensko pôsobil v hlavnom úrade SS a slovenskou otázkou sa dovtedy priamo nezaoberal. Po príchode sa usadil v Bratislave, kde nadviazal spoluprácu s nemeckým poradcom pri slovenskej vláde Viktorom Nagelerom.

Približne v tom istom čase pricestoval do Bratislavy z Viedne SS-Obersturmbannführer Josef Witiska, veliteľ Einsatzgruppe H.

V noci z 31. augusta na 1. septembra 1944 prišli do Bratislavy aj prvé vojenské posily: dva prápory bojovej skupiny Schill, vytvorenej v Protektoráte Čechy a Morava. Táto jednotka bola pôvodne určená na boj proti partizánom na Morave, no po vypuknutí povstania ju nemecké velenie na rozhodnutie štátneho ministra pre Protektorát Karla Hermanna Franka presunulo na Slovensko.

V tom čase sa slovenské vojenské velenie nachádzalo v chaotickej situácii. Minister národnej obrany Ferdinand Čatloš sa pokúšal udržať kontrolu nad bratislavskou posádkou. Po nervovom zrútení veliteľa posádky plk. Alojza Králika poveril velením plk. Benedikta Dúbravca, bývalého dôstojníka rakúsko-uhorskej armády a blízkeho spolupracovníka Vojtecha Tuku.
Čatloš sa zároveň snažil presadiť plán, podľa ktorého by sa jednotky východoslovenskej armády presunuli proti povstalcom, pričom v skutočnosti zvažoval možnosť ich spojenia s povstaleckými silami. V rozhovoroch s generálom Hubickým a prezidentom Jozefom Tisom však nedokázal presadiť jasnú stratégiu.

31. augusta pokračovali odchody odbojárov. Z Bratislavy odchádzali civilní účastníci odboja, napríklad Ing. Ondrej Kaboš, Viliam Fendt, Vojtech Borovský a Michal Staško, ktorí ušli z vojenskej nemocnice pri Červenom moste, kde boli internovaní. Do povstania odišli aj predstavitelia demokratického odboja Ivan Štefánik a Samuel Belluš, ako aj členovia skupiny Flóra, napríklad Jozef Dočkal, Kornel Filo alebo Juraj Kapinaj. Zaujímavú epizódu predstavovalo stretnutie Kornela Filu s ministrom dopravy Júliusom Stanom. Po spoločnej kartovej hre mu Stano povedal: *„Ty ideš do povstania, a nie na dovolenku. Robte to lepšie, ako sme to robili my.“* Tento výrok symbolizoval vedomie časti ľudáckych politikov o kríze režimu.

Zdržanlivý postoj zaujala aj Ústredňa štátnej bezpečnosti. Hoci mala informácie o situácii, jej vedenie neprikročilo k rozhodným zásahom proti odboju. Prednosta ÚŠB Jozef Beňuška pravdepodobne vyčkával na ďalší vývoj. V týchto dňoch podarilo prepustiť z väzby Krajského súdu niektorých antifašistov, napríklad Cyril Daxner, Michal Barbarič či Michal Bilinský. Boli prevezený do policajnej väzby. Odtiaľ však bol na slobodu prepustený iba Jozef Bílek, ktorému pomohli osobné kontakty s predstaviteľmi ministerstva vnútra. Cyril Daxner, Michal Barbarič a Michal Bilinský zostali v policajnej väzbe a 4. septembra 1944 boli opäť odovzdaní do väznice Krajského súdu v Bratislave.

### 1. september
Zlomovým dňom sa stal 1. september 1944. V noci na 1. september sa z Banskej Bystrice vrátil do Bratislavy major Kovačovič. Prichádzal s ústnym rozkazom, ktorý Jaroslav Krátký („Zdena“) vyslal z Banskej Bystrice 1. septembra cez vysielačku Vít do Londýna takto: *„Bratislavská posádka dostala rozkaz prebojovať sa k nám.“* V skorých ranných hodinách prišiel Kovačovič do budovy MNO, kde ho čakal kapitán Stanek. Radili sa ako zabezpečiť odchod posádky smerom na Banskú Bystricu. V priebehu rozhovoru prišiel do miestnosti Čatloš, ktorému Kovačovič oznámil Golianov odkaz, aby sa odobral do Banskej Bystrice. Aj Čatloš akceptoval nápad s odchodom posádky na povstalecké územie. Predpoludním sa uskutočnila na MNO porada niekoľkých dôstojníkov, kde sa rozhodlo, že večer o 21. hodine sa organizovane odíde z Bratislavy, nie však vlakom, ale na motorových vozidlách. Autobusy a iné vozidlá sa zabezpečovali aj od civilných orgánov prostredníctvom železničného úradníka a ilegálneho pracovníka KSS Ondreja Cypricha.

V Bratislave sa konalo zasadnutie slovenskej vlády vedené prezidentom Tisom. Vláda prijala rozhodnutie spolupracovať s nemeckými jednotkami prichádzajúcimi na Slovensko a potlačiť „partizánsku činnosť“. Povstanie pritom vláda stále interpretovala ako izolovanú aktivitu partizánov.
Na zasadnutí vlády sa zúčastnil aj guvernér Slovenskej národnej banky Imrich Karvaš, ktorý bol tajným podporovateľom povstania a zabezpečoval jeho finančné zdroje.
V ten istý deň vystúpil v bratislavskom rozhlase aj bývalý minister zahraničných vecí Ferdinand Ďurčanský. Vo svojom prejave ostro napadol prezidenta Edvarda Beneša a obvinil ho z nepriateľstva voči slovenskému národu. Prejav potvrdil jeho jednoznačné postavenie na strane kolaboračného režimu a zmaril nádeje, že časť ľudákov v rozhodujúcej chvíli prejde na otvorenú protinacistickú platformu.

Do Bratislavy zároveň dorazili špeciálne jednotky nemeckej bezpečnostnej polície a SDEinsatzkommando 13 (veliteľom bol Otto Kozlowski, ktorý sa už predtým podieľal na perzekúciách slovenských komunistov) a Einsatzkommando 14. Na porade u generála Bergera sa zišli poprední nacistickí predstavitelia vrátane Ericha Ehrlingera, Herberta Böhrscha, Viktora Nagelera a nemeckého vyslanca Hansa Elarda Ludina. Diskutovali o organizácii represívnych opatrení a o využití slovenských kolaborantských zložiek. Osobitnú pozornosť venovali Hlinkovej garde. Nacisti plánovali posilniť jej postavenie a z gardistov vytvoriť nové ozbrojené jednotky, neskôr nazývané Pohotovostné oddiely Hlinkovej gardy. Za ich hlavného organizátora považovali Otomara Kubalu, ktorý vystriedal na čele Hlinkovej gardy Alexandra Macha a chceli ho presadiť aj na pozíciu ministra vnútra.

### Odzbrojenie bratislavskej posádky
Kľúčovým nemeckým rozhodnutím bolo rozhodnutie odzbrojenie bratislavskej posádky, ktorá predstavovala najvýznamnejšiu slovenskú ozbrojenú silu v meste. Podľa nemeckých odhadov mala približne 8&nbsp;000 vojakov, zatiaľ čo nemecké jednotky mali v Bratislave len asi 1&nbsp;000 mužov. Preto sa okupanti rozhodli použiť taktiku odzbrojenia bez otvoreného boja. Poludňajšie a popoludňajšie hodiny 1. septembra dávali slovenským vojakom poslednú šancu internovať vládu s prezidentom. Ale propovstaleckí dôstojníci Štefan Murgaš, Ján Kovačovič, Ján Stanek a iní o takýchto odvážnych krokoch zrejme neuvažovali. Slovenské jednotky boli uzavreté v kasárňach, ale zato nemecké vojská boli v uliciach mesta.

Na nátlak Bergera a generála Hubického vydal 1. septembra 1944 prezident Tiso rozkaz na odzbrojenie posádky. Minister obrany Ferdinand Čatloš a gen. Anton Pulanich s týmto rozhodnutím nesúhlasili, no Tiso ich prinútil rozkaz vykonať v jeho mene. Čatloš následne navštívil ministerstvo národnej obrany a veliteľom jednotiek oznámil prezidentov príkaz. Zároveň tajne poveril stotníka Jána Staneka, aby organizoval odchod jednotiek na povstalecké územie. Táto iniciatíva však už nemohla zvrátiť situáciu. Odchod posádky by sa už stretol s ozbrojeným odporom.

Odzbrojovanie začalo večer 1. septembra 1944. Nemecké jednotky obkľúčili kasárne na Bratislavskom hrade, kde bol umiestnený strážny oddiel. Veliteľ oddielu major Ján Kovačovič vyzval vojakov, aby zložili zbrane. Vojaci prejavovali nesúhlas, poškodzovali súčiastky výstroja a výzbroje, závery pušiek vyhadzovali do priestorov okolo kasární. Situáciu niektorí z nich využili aj na útek domov, prípadne na povstalecké územie. 

Podobný priebeh malo odzbrojenie Vojenskej akadémie v Bratislave. Niektorí dôstojníci zasvätení do plánu odchodu večer o 21. hodine sa pokúsili organizovať odpor, zavreli bránu a rozmiestnili zbrane, no veliteľ akadémie mjr. Vojtech Zámocký nakoniec vydal rozkaz na kapituláciu. Viacerí mladí dôstojníci, napríklad Ondrej Brzáč, Branislav Trnkóci, Ivan Hruška či Ján Martinček, ušli a pridali sa k povstalcom.

Nemecké jednotky obsadili aj prezidentský palác. Slovenská stráž pod velením npor. Marcela Bakoša sa síce pripravila na obranu, no po zásahu plk. Antona Bardona bola situácia vyriešená bez boja.
Prezident Tiso v obave pred možným ozbrojeným konfliktom opustil Bratislavu a odišiel do Viedne, kde bol hosťom ríšskeho miestodržiteľa Baldura von Schiracha. Členovia vlády na nemecký rozkaz odišli do Malaciek do nemeckej „ochrannej zóny“ ku generálovi Barlenovi.

Po odzbrojení sa mnohí vojaci snažili uniknúť z mesta. Podľa nemeckých prameňov opustilo Bratislavu asi 1&nbsp;200 príslušníkov posádky. Niektorí sa ukryli u rodín, iní sa pokúsili dostať na povstalecké územie. Jednou z mála organizovaných skupín bola jednotka stotníka Júliusa Kleskeňa, ktorá v počte približne 120 mužov odišla večer 1. septembra 1944 na stredné Slovensko. Uskutočnil sa aj útek 26 amerických letcov zo zajateckého tábora v Grinave pri Pezinku, ktorí spolu so slovenskou strážou odišli na povstalecké územie. Z Bratislavy napokon ušli aj niektorí významní vojenskí činitelia. Stotník Ján Stanek, šéf vojenskej spravodajskej služby, opustil mesto ešte večer 1. septembra. O niekoľko hodín neskôr unikol aj minister obrany Ferdinand Čatloš, ktorého chceli Nemci zatknúť. 2. septembra 1944 sa prihlásil u veliteľa povstaleckých síl Jána Goliana v Banskej Bystrici.

### 2. september
Po odzbrojení bratislavskej posádky sa nemecké vojenské a policajné jednotky stali jedinou ozbrojenou silou v meste. V nasledujúcich dňoch obsadili všetky strategické objekty a začali organizovať represívne opatrenia proti odboju. Nemecké jednotky postupne presunuli časť síl zo západného Slovenska proti povstaleckému územiu. Bojová skupina Schill sa 2. septembra 1944 presunula smerom na Nitru. Prezident Tiso sa 2. septembra 1944 vrátil z Viedne do Bratislavy. Keď sa dozvedel o úteku Čatloša, reagoval podľa svedectiev výrazným rozhorčením. Napriek tomu zostal vo funkcii prezidenta a slovenská vláda pokračovala v činnosti, hoci jej suverenita bola už len formálna.

## Dohra
Po potlačení možnosti odporu sa Bratislava stala hlavným centrom nemeckej vojenskej a policajnej moci na Slovensku. Okupačný režim sa opieral o nemecké jednotky, bezpečnostnú políciu a kolaborantské slovenské zložky. V skutočnosti tak slovenská vláda stratila reálnu moc a plnila iba úlohu administratívneho nástroja nacistickej okupácie. Politické rozhodnutia boli prijímané najmä nemeckými vojenskými a bezpečnostnými orgánmi. Tento stav trval až do oslobodenia Bratislavy jednotkami Červenej armády a rumunskej armády 4. apríla 1945 počas Bratislavsko-brnianskej operácie. 

## V umení
Slovenský výpravný historickovojnový seriál Povstalecká história z roku 1984, kde na scenári s Jozefom Bobom spolupracoval aj prominentný historik Viliam Plevza, sa venuje aj udalostiam v Bratislave podaným z pohľadu stot. Jána Staneka. Ten sa v 5. dieli „Augustové dni“ na stretnutí odbojárov 25. augusta rozčuľuje, že Čatloš vyhlásil cvičný poplach v Bratislave, no neodhodlal sa k prevratu a jednotky sa stiahli do kasární. Jozef Tiso vyzve 29. augusta generála Čatloša prečítať prejav o príchode Nemcov. V úvode 6. dielu „Hromy divo bijú“ nemecká skupina Schill 1. septembra odzbrojuje v kasárňach bratislavskú posádku. Stotník Stanek odchádza do Bystrice. Generál Gottlob Berger prichádza za Jozefom Tisom, sľubuje potlačenie povstania. Jozef Tiso odchádza na jednu noc do Viedne.

## Poznámky


## Referencie

Bratislava
Kategória:Česko-slovenský odboj počas druhej svetovej vojny
Kategória:1944 na Slovensku
Kategória:Dejiny Bratislavy