Štefan Uher

**Štefan Uher** (* 4. júl 1930, Prievidza – † 29. marec 1993, Bratislava) bol slovenský režisér a scenárista. Štúdium filmovej réžie absolvoval na FAMU v Prahe (1950 – 1955). Najprv sa venoval filmovému dokumentu, neskôr najmä hraným filmom. Bol predstaviteľom „novej vlny“ v česko-slovenskej kinematografii. Spolupracoval so spisovateľom a scenáristom Alfonzom Bednárom a kameramanom Stanislavom Szomolányim.

## Životopis
Narodil sa 4. júla 1930 v Prievidzi, v rodine mäsiarskeho pomocníka. V roku 1948 sa stal členom Komunistickej strany Slovenska. O rok neskôr už absolvoval prijímacie pohovory na Filmovej fakulte Akadémie múzických umení v Prahe. Po absolvovaní odboru filmovej réžie v rokoch 1950 – 1955 sa začal venovať dokumentárnemu filmu. Jeho prvým dokumentárnym a celkovo debutovým filmom bol film *Cesta nad oblaky* (1954), absolventský film, ktorý propagoval československé aerolínie.

Od roku 1955-1960 pracoval v Štúdiu umeleckých dokumentárnych filmov na Mostovej ul. v Bratislave. Prvou Uhrovou „pridelenou témou na spracovanie“ bolo osídľovanie českého pohraničia Slovákmi. Film *Prvá brázda* (1955) vznikol ako politická objednávka. Aj keď v ňom možno len ťažko nájsť čokoľvek iné než ilustráciu hesla, predsa len sa režisér aspoň v detailoch pokúsil o obrazové riešenie.
Druhý film vstupného roka Uhrovej profesionálnej dráhy mal názov *Stredoeurópsky pohár* (1955).

Pre Uhra dokumentárna tvorba neznamenala zrieknutie sa štylizácie a upravovania reality. Iba na rozdiel od koncepcie umeleckého dokumentárneho filmu nechcel zavádzať. Smeroval k ideálu pravdivého zobrazenia, nie k ilustrácii. Inscenuje situácie všedných dní, bez akéhokoľvek hrdinstva či výnimočnosti.

;Film *Učiteľka*
*Učiteľka* (1955) je pozitívny portrét stupavskej učiteľky. Scenár napísal Ján Beer spolu s manželkou Elsou, tiež učiteľkou (pôvodne mal scenár realizovať Peter Solan). Kľúčom k téme sa stalo presvedčenie, že vernosť všednosti, jej citlivé, úsporné zobrazenie môže nahradiť dramatický konflikt. V epizódach sa neustále zdôrazňuje, že Vilma Potmanová nič hrdinské neurobila, neprekonávala žiadne pracovné rekordy, neštudovala dňom nocou Leninove či Stalinove spisy, ale miluje svoje povolanie a má radosť z detí. Tento film odštartoval novú éru slovenského dokumentu, pretože fascinoval mierou blízkosti prostrediu, citlivosťou voči jednoduchému svetu „anonymného“ človeka a je začiatkom Uhrovho vyše 20-ročného autorského záujmu o detský svet.

;Film *Lodníci bez mora*
*Lodníci bez mora* (1958) je cestopisná reportáž. Režisér strávil s posádkou 3 týždne na palube riečnej lode Javorina. Plavili sa po Dunaji z čiernomorského prístavu Izmail až po Bratislavu. Sám po rokoch zdôvodňoval neúspech filmu takto: „O Bulharoch, Rumunoch, Rusoch nič neviem. Vychádzali mi ako preoblečení Slováci. Netrúfam si ani na Čechov. Vážne. Ponúkali mi dobré české scenáre. Ale čo viem o českej mentalite?“

;Film *Niekedy v novembri*
*Niekedy v novembri* (1958) bola prvá spolupráca so Szomolányim. Film bol pôvodne príznačnou aktualitou. Riaditeľ slovenskej oblasti Československého štátneho filmu Pavol Dubovský prikázal spracovať témy poľnohospodárstvo, priemysel, kultúra. Uhrovi pripadol priemysel. V konečnom tvare však film presiahol pôvodné propagandistické ciele a stal sa lyrickou reflexiou o neustálej túžbe človeka po ovládnutí neznámeho.

;Film *Poznačení tmou*
*Poznačení tmou* (1959) je film o výuke detí v slepeckom ústave v Levoči. Už samotná tematizácia života biednych uprostred rozjasaných budovateľov komunizmu spôsobila vedeniu filmu vážne starosti. Niet tu ani stopy po falošnom sentimente, práve vecnosť je najúčinnejším zdrojom empatie a emocionality.

Uhrov dokumentarizmus sa v mnohých bodoch stýkal či prelínal s neorealizmom. „Pravda je dramatická“ (zákl. téza neorealizmu), nie je blízka iba britským dokumentaristom 30. rokov, ale aj talianskym autorom (De Sica, Rossellini, Zavattini), z ktorých čerpal aj Uher. Približoval sa im tým, že si pre snímky *Učiteľka*, *Niekedy v novembri* alebo *Poznačení tmou* zvolil osudy jednoduchých anonymných ľudí a objavoval v nich vysoké mravné hodnoty. 

Uhrova tvorba rokov 1955-1960 neustále oscilovala medzi vecnosťou dokumentaristiky, ktorá však musela byť vždy dostatočne dramatická, aby sa stala predmetom režisérovho záujmu, a vzrušujúcou dramatickosťou fikcie, ktorá sa zvierohodňovala dokumentaristickými postupmi.

### Prechod k hranému filmu
Po prechode do hraného filmu Uher vzťahy s dokumentárnou produkciou neprerušil okamžite - participoval na jej tvorbe až do roku 1963. Na základe jeho námetov či scenárov vzniklo niekoľko titulov, ktoré režírovali veľmi rozdielne osobnosti (vždy spolupracovali aj na scenári): Vladimír Kubenko, Miroslav Horňák, Štefan Kamenický a Otakar Krivánek.

Jeho prvým hraným filmom, ktorý nakrútil v roku 1961, bol film *My z IX.A*. O rok neskôr nakrútil film *Slnko v sieti* (1962). O tri roky neskôr nakrúca film Organ (1965) a stáva sa predsedom slovenskej sekcie Zväzu československých filmových a televíznych umelcov. V roku 1966 nakrúca filmovú adaptáciu novely Dominika Tatarku, *Panna Zázračnica*. Rok po tomto žánrovom vybočení dokončuje baladu o tragických začiatkoch päťdesiatych rokov, film *[[Tri dcéry]]* (1967). Medzi ďalšie Uhrove filmy patria napríklad *Keby som mal pušku* (1971), *Zlaté časy* (1978), *[[Pásla kone na betóne]]* (1982), *Správca skanzenu* (1988) a ďalšie.

Na rozdiel od pomerne osamelého Bielikovho postavenia v 50. rokoch patril Uher do výraznej autorskej skupiny. Jeho diela sa konfrontovali najmä s dielami Barabáša, Solana, Grečnera. To, že sa všeobecne najviac očakávalo od Uhra, vyplývalo aj z významu filmu *[[Slnko v sieti (film)|Slnko v sieti]]*, z hĺbky *[[Organ]]u*, či *[[Panna zázračnica|Panny zázračnice]]* alebo *Troch dcér*. U Uhra chýbala romantická vášeň, buričstvo, či iná výrazná téma. Vychádzal z dvoch základných predpokladov:
* z hľadiska poetiky to bol princíp civilizmu, resp. malého realizmu (záujem o všetko, čo by sa zo zorného uhla romantických koncepcií zdalo príliš prízemné)
* z hľadiska intelektuálneho zamerania túžba po pravde a poznaní
K výrazným znakom Uhrovej poetiky patrí časté obsadzovanie nehercov do hlavných úloh. Vedel tak dobre zladiť prejavy obidvoch skupín, že nezasvätený divák nerozoznal hercov od nehercov. Aj Barabáš, Grečner, Solan pracovali s nehercami. Išlo o snahu po blízkosti k realite, po dôraze na vizuálnu podstatu filmu.

V roku 1989 získal Štefan Uher titul Národného umelca. V roku 1990 odchádza po tridsiatich rokoch do dôchodku a po vzniku Filmovej a televíznej fakulty Vysokej školy múzických umení sa stáva vedúcim Katedry filmovej a televíznej réžie. V januári roku 1993 umiera na zlyhanie srdca.

## Hrané filmy
* *[[Bolo raz priateľstvo]]* (1958)
* *[[My z deviatej A]]* (1961)
* *[[Slnko v sieti (film)|Slnko v sieti]]* (1962)
* *[[Organ (film)|Organ]]* (1964)
* *[[Panna zázračnica]]* (1966)
* *[[Tri dcéry]]* (1968)
* *[[Génius (film)|Génius]]* (1969)
* *[[Keby som mal pušku]]* (1971)
* *[[Javor a Juliana]]* (1972)
* *[[Dolina (film)|Dolina]]* (1973)
* *[[Studené podnebie]]* (1974)
* *[[Veľká noc a veľký deň]]* (1974)
* *[[Keby som mal dievča]]* (1976)
* *[[Penelopa (film)|Penelopa]]* (1977)
* *[[Zlaté časy (film z roku 1978)|Zlaté časy]]* (1978)
* *[[Kamarátky]]* (1979)
* *[[Kosenie Jastrabej lúky]]* (1981)
* *[[Pásla kone na betóne]]* (1982)
* *[[Šiesta veta]]* (1986)
* *[[Správca skanzenu]]* (1988)

## Dokumentárne filmy
* *Prvá brázda* (1955)
* *Stredoeurópsky pohár* (1955)
* *Učiteľka* (1955)
* *Cesta nad oblaky* (1955)
* *Ľudia pod Vihorlatom* (1956)
* *Tu kráčajú tragédie* (1957)
* *Lodníci bez mora* (1958)
* *Niekedy v novembri* (1958)
* *Očami kamery* (1959)
* *Poznačení tmou* (1959)

Kategória:Slovenskí režiséri dokumentárnych filmov
Kategória:Slovenskí filmoví režiséri
Kategória:Slovenskí filmoví scenáristi
Kategória:Slovenskí televízni režiséri
Kategória:Slovenskí televízni scenáristi
Kategória:Česko-slovenskí národní umelci
Kategória:Osobnosti z Prievidze
Kategória:Držitelia ceny Igric