Grécka filozofia

[200px|right|thumb|'''[Aristoteles**, vrcholný predstaviteľ klasickej starogréckej filozofie]]
**Grécka filozofia** je súčasť [[grécka kultúra|gréckej kultúry]] – [[filozofia]], ktorú vytvára [[Gréci|grécky národ]] od [[antika|antiky]] až dodnes. Najdôležitejšou etapou vývinu gréckej filozofie je však [[starogrécka filozofia]] z obdobia medzi neskorým [[7. storočie pred Kr.|7. storočím pred Kr.]] a rokom [[529]] n. l., kedy bola zatvorená [[Platónska akadémia]]. Neobyčajný význam v dejinách svetového filozofického myslenia však zaujímajú aj [[helenizmus|helenizované]] grécke filozofické metamorfózy a [[byzantská filozofia]].

Všeobecne je možné povedať, že staroveká grécka filozofia má veľký vplyv na súčasné spoločensko-vedné odvetvia, ako i celkovú [[Moderná veda|modernú vedu]]. Spoločne s [[kresťanstvo]]m a [[rímske právo|rímskym právom]] je grécka filozofia považovaná za kľúčový pilier [[západná kultúra|západnej]] (resp. [[Európa|európskej]]) [[civilizácia|civilizácie]].

Zrejme nie je náhoda, že centrá gréckej prírodnej filozofie, ako napríklad [[Alexandria]], [[Milét]] či [[Atény]], boli súčasne aj obchodnými strediskami. Rušné trhovisko spravidla spája ľudí z rôznych kultúr a zmierňuje jednotvárnosť poľnohospodárstva.

== Všeobecná charakteristika ==
=== Geografické zaradenie ===
Staroveká [[Grécko|grécka]] filozofia vzniká vo východných [[kolónia|kolóniách]] [[Anatólia|Anatólie]], čiže v súčasnom [[Turecko|Turecku]], a postupne sa rozšírila aj do väčších gréckych miest a ďalších kolónií. Dosiahla rozsiahly rozmach a jej vplyv badať nielen u [[kresťanstvo|kresťanských]], [[Arabi|arabských]] a [[Židia|židovských]] učencov v neskorších historických epochách, ale jestvujú [[geografia|geografické]] a [[sociológia|sociologické]] doklady o vyučovaní [[Grécko|gréckej]] filozofie v zvláštnych školách (''gymnasium'') až na hraniciach dnešného [[Afganistan]]u.

=== Periodizácia ===
Časové rozpätie [[starovek]]ej gréckej filozofie sa pohybuje od [[7. storočie pred Kr.|7. storočia pred Kr.]] až po rok [[529]], kedy [[Byzantská ríša|byzantský]] [[cisár]] [[Justinián I.]] dal dekrétom zatvoriť [[Platón]]ovu (resp. [[novoplatonizmus|novoplatónsku]]) filozofickú [[platónska akadémia|Akadémiu]]. V ďalšom, byzantskom období, grécka filozofia výrazne metamorfovala do novej, menej vplyvnej podoby. 


[[chronológia|Chronologická]] hranica medzi vrcholným obdobím a [[helenizmus|helenistickým]] je v istom ohľade ťažko vymedziteľná, keďže [[helenizmus|helenizácia]] sa začína s vytvorením veľríše [[Alexander Veľký|Alexandra Veľkého]] (vládol v r. [[336 pred Kr.|336]] – [[323 pred Kr.|323 pred Kr.]]), ale posledný predstaviteľ vrcholnej, klasickej [[Grécko|gréckej]] [[filozofia|filozofie]], [[Aristoteles]], žil až do roku [[322 pred Kr.]] Preto je toto rozhranie diskutabilné a vlastne sú tieto dve epochy v určitej fáze súbežné.

Podľa niektorých iných zdrojov od obdobia [[helenizmus|helenizovanej]] filozofie možno oddeliť tzv. 


Teocentrické obdobie by sa takto malo vyznačovať, ako naznačuje názov, tematizáciou [[Novoplatonizmus|novoplatónskych]] námetov – samozrejme s ústredným pojmom [[Boh|božstva]] a jeho [[filozofia|filozofickým]] výskumom. Táto epocha má byť datovaná na roky medzi [[1. storočie|1.]] a [[6. storočie|6. storočím n. l.]] Treba však pripomenúť, že podľa takejto periodizácie obdobie helenistickej, poklasickej filozofie končí rokom [[31 pred Kr.]], kedy [[Rímska ríša|rímsky]] vojvodca [[Oktavián]] porazil [[Marcus Antonius|Marca Antónia]] a [[Egypt]], posledná perla helenizovanej kultúry, bol pripojený k [[Rímska ríša|Rímskej ríši]].

=== Utvorenie podmienok pre vznik filozofie v Grécku ===

Po skončení tzv. dobe temna [[Grécko|gréckych]] [[história|dejín]] na prelome [[9. storočie pred Kr.|9.]] a [[8. storočie pred Kr.|8. storočia pred Kr.]] sa začala nová epocha, ktorej význam spočíva v prudkom [[kultúra|kultúrnom]] rozkvete gréckej civilizácie. Od 8. storočia pred Kr. sa [[Grécko|Gréci]] vybrali hromadne na more a námorným rozletom začali [[kolonizácia|kolonizovať]] celú oblasť [[Stredomorie (Stredozemné more)|Stredozemia]] od [[Blízky východ|Blízkeho východu]] cez [[Malá Ázia|Malú Áziu]] až za [[Itália|Itáliu]] ku [[Gibraltársky prieliv|Gibraltárskemu prielivu]]. Prvé [[olympijské hry]] v roku [[776 pred Kr.]] odštartovali archaické obdobie, v ktorom sa vytvorili špecifické podmienky pre budovanie [[kultúra|kultúrnej]], [[náboženstvo|náboženskej]], [[hospodárstvo|hospodárskej]] a už aj práve [[filozofia|filozofickej]] identity [[staroveké Grécko|starovekých Grékov]].

[[hospodárstvo|Hospodársky]] rozmach súvisel najmä so zbohatnutím vrstvy [[remeselník]]ov a šírením medzimestského a medziostrovného obchodu v rámci [[Stredomorie (Stredozemné more)|Stredozemného]] a [[Čierne more|Čierneho mora]], pričom všeobecná grécka [[kolonizácia]] znamenala aj kultúrny a náboženský konflikt gréckeho myslenia a [[homér]]skeho [[náboženstvo|náboženstva]] s [[Blízky východ|orientálnymi]] kultúrami iných etník ([[Kréta]], [[Babylonská ríša|Babylon]], [[staroveký Egypt|Egypt]], [[Asýria]] a pod.). Tento konflikt priamo rozšíril všeobecný rozhľad gréckej kultúry o nové poznatky najmä z oblasti [[astronómia|astronómie]], [[medicína|lekárstva]] a [[príroda|prírodných]] „vied“, čím sa umožnil kritický náhľad na vlastné [[náboženstvo|náboženské]] predstavy a vytvoril priestor pre vznik [[filozofia|filozofie]] ako novej formy rozumovej interpretácie skutočnosti.
 
Na vznik filozofie mal určite značný vplyv aj [[politika|politický]] vývoj v [[Grécko|gréckych]] [[kolónia|kolóniách]] a v [[metropola|metropolách]] (predovšetkým v [[Atény|Aténach]]). Pre počiatočné obdobie ranej gréckej [[tyrania|tyranie]] bolo výrazom úspechu podporovanie [[poézia|poézie]] a [[dráma|drámy]], [[architektúra|architektúry]] a [[sochárstvo|sochárstva]]. Ale po zlomení [[rodová aristokracia|rodovej aristokracie]] bola [[tyrania]] odstránená a napríklad v [[Atény|Aténach]] došlo k jej nahradeniu [[demokracia|demokratickou]] [[ústava|ústavou]]. Práve obdobie [[aténska demokracia|aténskej demokracie]] od pol. [[5. storočie pred Kr.|5. storočia pred Kr.]] (napr. vrcholný, zlatý vek [[Perikles|Periklov]] v rokoch [[443 pred Kr.|443]] a [[429 pred Kr.]]) do pol. [[4. storočie pred Kr.|4. storočia pred Kr.]] znamenalo vzostup klasickej gréckej filozofie a jej antropocentrického zamerania, keďže [[sloboda]] prejavu a stabilita ochrany osobných slobôd spolu s [[hospodárstvo|hospodárskym]] rozmachom zabezpečili priestor pre vyformovanie prvých [[filozofické smery|filozofických škôl]] – a to najskôr v [[Grécko|gréckych]] [[kolónia|kolóniách]], kde bol kontakt s orientálnou vedou pôvodný, a potom aj v [[metropola|metropolách]], medzi ktorými dominovali [[Atény]]. Rozpad gréckych [[demokracia|demokratických]] zriadení však anticipoval koniec klasického obdobia a nástup poaristotelovskej [[helenizmus|helenizácie]] a prirodzený rozvoj filozofického vplyvu [[staroveký Rím|starovekých Rimanov]] ([[rímska filozofia|rímsku filozofiu]] možno považovať za priameho potomka gréckej filozofie a v tomto zmysle aj ako súčasť epochy [[helenizmus|helenizácie]]).

Na prudký rozvoj [[Grécko|gréckej]] [[filozofia|filozofie]] mali vplyv predfilozofické [[náboženstvo|náboženské]] predstavy [[starovek]]ých (archaických) [[staroveké Grécko|Grékov]] resp. ich [[mytológia]]. Mytologické videnie sveta bolo pre [[Grécko|Grékov]] skutočne závažným momentom, ba až výrazom sily dobového myslenia. Hoci centrálnou ustanovizňou každej gréckej [[metropola|metropoly]] v jednotlivých mestských štátoch bol **chrám** zasvätený ochrancovi danej krajiny, [[Grécko]] nemalo zriadenú pevnú a vplyvnú triedu či kastu [[kňaz]]ov. Z toho dôvodu grécke náboženstvo bolo znakom len prirodzeného zbožsteného rítusu prírodných síl a nemalo silný, obmedzujúci vplyv na kritiku [[náboženstvo|religiozity]], čím sa otvoril skutočný oslobodzujúci priestor pre vznik [[filozofia|filozofie]] ako prvotnej formy racionalizovaného prístupu k okolitému svetu a jeho nevysvetleným „tajomstvám“.

**Pre porovnanie** – v [[India|Indii]] v rovnakom čase sa na rozpracovaní nábožensko-filozofických [[idea|ideí]] práve [[kňaz|kňažská]] trieda zúčastnila rozhodujúcim spôsobom, pričom v [[staroveký Egypt|Egypte]] kňazi rozvoj myslenia dokonca brzdili. Aj preto nie je poznanie starogréckeho náboženstva pre pochopenie gréckej filozofie také nevyhnutné, ako je tomu v [[Čína|čínskych]] a [[India|indických]] metamorfózach. Každopádne niekedy sa aj filozofická škola premenila na náboženské spoločenstvo a nadobudlo niektoré typické [[sekta|sektárske]] a [[Mystika|mystické]] črty (napr. [[pytagoreizmus]] alebo niektoré [[novoplatonizmus|novoplatónske]] školy).

== Predsokratovská (preklasická) grécka filozofia ==


=== Úvod ===

Predsokratovská [[filozofia]] sa nazýva celkom výstižne aj kozmocentrickým obdobím, pretože, ako vyplýva z pomenovania, [[filozof]]i boli naturalistami resp. zaoberali sa [[príroda|prírodou]]. Mnohí z nich napísali nedochované diela, ktoré viackrát pomenovali „''O prírode''“, pričom je potrebné zdôrazniť, že tematizácia prírody mala jeden ústredný, styčný stĺp – a to hľadanie jej základného, prapôvodného [[princíp]]u či prvku, z ktorého všetko povstalo a do ktorého sa všetko zase naspäť zrejme navracia.

Aj grécke [[mýtus|mýty]] sa venovali problematike hľadania prapôvodného princípu, ale spôsob ich skúmania bol výslovne [[náboženstvo|náboženský]], [[mystika|mystický]], ba často [[poézia|poetický]] (porov. báseň [[Teogónia]] od [[Hesiodos|Hesioda]]). Práve pôvodná kozmocentrická filozofia sprístupnila cestu rozumovej interpretácii prírodných javov a stala sa tak výrazom snahy o konštruktívnu a systematickú kritiku reality, využívajúc pri tejto činnosti poznatky z [[Blízky východ|orientálnych]] [[veda|vied]] získané z námorných (predovšetkým [[obchod]]ných) stykov. Tieto poznatky mali výhradne praktický charakter, ale [[Grécko|Gréci]] svojím [[filozofia|filozofickým]] prístupom ukázali metódu teoretického uvažovania – teda uvažovania slúžiaceho samo pre seba, pre poznanie samo osebe. Takto sa vyformovala [[filozofia]] hľadajúca múdrosť a poznanie nielen pre praktické použitie, ale najmä pre uspokojenie ľudskej túžby pochopiť svet a tým si ho podmaniť.

Hľadaný prapôvodný princíp sveta sa aj v dnešných jazykoch označuje gréckym pojmom „arché“. ''[[Arché]]'' je možné chápať ako pralátku, spoločný počiatok všetkého, základ sveta, podstatu, ktorá je príčinou vnímateľných zmien.

=== Milétska škola ===


[[Súbor:Turkey ancient region map ionia.JPG|120px|left|thumb|Geografické umiestnenie gréckych Iónov]]
[[Grécko|Grécka]] [[filozofia]] sa zrodila v meste gréckych kolonistov kmeňa [[Ióni|Iónov]] na pobreží [[Malá Ázia|Malej Ázie]] – v [[Milét]]e, ktoré bolo spolu s mestami [[Samos]] a [[Kolofón]] pre materské Grécko bránou [[Blízky východ|Orientu]], pretože práve tu sa končili cesty karaván z [[Blízky východ|Blízkeho východu]] a boli tu prekladané tovary na lode smerujúce do centrálnych mestských štátov. Hlavnými predstaviteľmi Milétskej školy sú Táles, Anaximandros a Anaximenes.

[[Súbor:Thales.jpg|110px|thumb|right|Táles z Milétu]]
Táles považoval v rámci svojej [[kozmológia|kozmológie]] za ''[[arché (filozofia)|arché]]'' [[voda|vodu]]. Myšlienkový systém tohto zcestovaného [[astronómia|astronóma]], [[geometria|geometra]] a [[obchod]]níka je prvotnou [[filozofia|filozofickou]] reflexiou, ktorá už nemá črty [[mytológia|mytológie]], ale naopak – ide o pokus [[rozum|racionálne]] vysvetliť zmeny a premeny v [[príroda|prírode]]. Bol to teda výsledok skutočného úsilia o jednotný výklad globálnej štruktúry [[vesmír]]u. V [[20. storočie|20. storočí]] sa však objavili tendencie pripisovať autorstvo myšlienky o vode ako arché inému milétskemu [[filozof]]ovi, no i tak nemožno odoprieť Tálesovi čestný status jedného zo [[sedem mudrcov|sedmora mudrcov]] [[Staroveké Grécko|starovekého Grécka]].

Anaximandros sa zaslúžil o autorstvo [[slnečné hodiny|slnečných hodín]], prvej [[mapa|mapy]], ale aj myšlienky, že život vznikol najprv vo vode a odtiaľ sa presunul na súš. Možno ho považovať za prvého skutočného [[metafyzika]], pretože učil, že podstatou sveta je také ''arché'', ktoré možno chápať len v medziach značnej [[Abstrakcia (filozofia)|abstrakcie]]. Má na mysli akési neohraničené, nevymedzené, neurčité, večné „prasúcno“, ktoré v [[gréčtina|gréčtine]] vyjadrujeme typicky ako „apeirón“. Napísal nedochované dielo „''O prírode''“ („''Perí physeos''“), kde [[apeirón]] popisuje aj ako zdroj tepla a chladu, vlhka i sucha. Podľa Anaximandra, žiaka Tálesa, je zem obklopená [[oheň|ohňom]] zakrytým akousi clonou alebo kôrou, v ktorej sú diery. A práve týmito dierami sú [[hviezda|hviezdy]] a [[Slnko]] – to je dôvod, prečo hviezdy svietia. Cez tieto diery totiž svieti spomínaný oheň.

Anaximenes je žiakom Anaximandra, pričom na rozdiel od [[Ďaleký východ|východných]] kultúr, kde nebolo zvykom oponovať svojmu majstrovi, sa voči svojmu učiteľovi stavia do opozície a nesúhlasí s jeho chápaním ''arché''. Vraví, že ''arché'' je [[vzduch]]. Aj takáto podstata je nekonečná a večná, no je určitá. Všetky veci sú len vyjadrením rôznej hustoty vzduchu – najredší je [[oheň]], hustejšie sú tekutiny a trebárs kamene sú veľmi zhusteným vzduchom. Pravdepodobne Anaximenes vychádzal zo závislosti všetkého dovtedy známeho živého od dýchania vzduchu. Aj sama [[duša]] je vzduch, preto je vzduch vlastnou podstatou aj samotného života.

=== Pytagoras ===


[[Súbor:Kapitolinischer Pythagoras.jpg|110px|left|thumb|Busta Pytagora v múzeu v Kapitole v Ríme]]
Aj Pytagoras z [[Ióni|iónskeho]] [[Samos]]u bol [[matematika|matematikom]], [[astronómia|astronómom]] a [[filozof]]om, a zároveň bol tiež zcestovaný po celom [[Blízky východ|Oriente]] i po [[Egypt]]e – týmto všetkým sa podobá na filozofov z [[Milétos|Milétu]], ale svoj [[filozofia|filozofický]] vplyv si svojrázne upevnil založením prísneho [[sekta|sektárskeho]] spoločenstva v [[Krotón]]e v južnej [[Itália|Itálii]], ktoré Pytagora povýšilo priamo na piedestál [[Boh|božského]] mudrca. Ako matematik je známejší (porov. [[Pytagorova veta|Pytagorovu vetu]] alebo vetu o súčte [[uhol|uhlov]] v [[trojuholník]]u), ale je to tak preto, lebo všetko jeho myslenie si zvolilo za svoje východisko matematický objekt – [[číslo]]. **Číslo** je vyjadrením všetkých zmien a premien vo svete, podstatou všetkých predmetov sú číselné vzťahy – číslo je teda tým hľadaným ''[[arché]]''. Číslo je stavebným kameňom [[vesmír]]u a vzťahy, ktoré vytvára, sú fundamentom pre vesmírnu [[harmónia|harmóniu]]. Čísla od 1 do 10 majú každé dokonca svoj vlastný, špeciálny, priam až [[mystika|mystický]] význam (desiatka je dokonca „matka všetkých čísel“), ktorej názorným vyjadrením je [[tetraktys]], považovaný za symbol dokonalosti Identifikované ''arché'' je u Pytagora teda nie „pralátka“, ale „prazákon“ – číselné vzťahy a väzby harmonicky formujúce [[kozmos]]. Príkladom, považovaným za dôkaz čísla ako konštitučného princípu, je harmónia [[hudba|hudby]].

Vraj je Pytagoras autorom pojmu „''filosofos''“ – teda filozof ako milovník múdrosti.

Pytagorejská škola vyžadovala aj disciplínu, striedmosť a zdržanlivosť, pretože v rámci príbuznosti s [[indická filozofia|indickou filozofiou]] členovia tohto navonok uzavretého [[náboženstvo|náboženského]] [[rehoľný rád|rádu]] verili v [[reinkarnácia|reinkarnáciu]]. Spoločenstvo prijímalo aj ženy, pričom aj pre ne sa otvárali tajomstvá kozmickej číselnej harmónie.

Klasický [[pytagoreizmus]] možno rozdeliť [[chronológia|chronologicky]] na tri obdobia:

:1. od vzniku v [[6. storočie pred Kr.|6. storočí pred Kr.]] až po začiatok [[5. storočie pred Kr.|5. stor. pred Kr.]]
:2. od konca prvého obdobia po polovicu 5. storočia pred Kr.
:3. od konca druhého obdobia po koniec 5. storočia pred Kr.

=== Eleátska škola ===


[[Súbor:Parmenides.jpg|125px|right|thumb|Parmenides]]
Ďalším pokusom o demytologizáciu [[Grécko|gréckeho]] nazerania na svet predstavuje Eleatská škola. Pôvodca tejto školy – Xenofanes z Kolofonu – vystupuje predovšetkým proti [[mytológia|mytologickej]] [[antropomorfizmus|antropomorfizácii]] bohov. Vraví, že keby si mali napríklad [[kone]] predstaviť [[boh]]a, tak si ho predstavia ako koňa. A to je fatálna chyba, ktorej sa dopúšťajú aj [[človek|ľudia]]. Bohom sa nesmú pripisovať ľudské vlastnosti, a tobôž nie nedostatky. Xenofanes mal dokonca názor, že pokiaľ má byť [[boh]] to najmocnejšie a najdokonalejšie, ako naznačoval už [[Táles]], tak „sa sluší, aby bol len jeden“. A tak je možné postrehnúť už pri eleátoch odmietanie [[Grécko|gréckeho]] [[polyteizmus|polyteizmu]], čo sa dá hodnotiť ako vyspelá [[filozofia|filozofická]] myšlienka, ktorej sa chytili aj ďalší, neskorší [[filozof]]i. Je nutné však dodať, že Xenofanes sa prikláňal väčšmi k [[panteizmus|panteizmu]], ako k [[monoteizmus|monoteizmu]]. Čo sa týka ''[[arché]]'', Xenofanes považoval za podstatu sveta práve takéto božstvo, ktoré panteisticky jestvuje ako akési neohraničené a nemenné „Jedno“, čím nadviazal práve na Anaximandrovo ''[[apeirón]]''. Zakladateľ školy v meste [[Elea]] je takto považovaný nielen za smelého oponenta gréckeho [[náboženstvo|náboženstva]], ale aj za pôvodcu náuky o večnom, nepremenlivom bytí – o Jednom resp. o jednom nemennom božstve. A skutočne – myšlienka o popieraní existencie zmeny sa už tu stáva základnou ideou celej Eleatskej školy.

Parmenides, najvýraznejší predstaviteľ eleatskej školy, najucelenejšie rozpracoval filozofickú myšlienku o jednom nepremenlivom bytí a stal sa tak zakladateľom [[ontológia|ontológie]]. Podľa neho je bytie celé, súvislé, neukončené, nehybné a nemenné. Všetky zmeny, ktoré registrujú naše zmysly, sú len [[ilúzia|ilúzie]] – na ich základe nemožno stavať žiadne pravdivé poznanie. Ak chceme myslieť, musíme sa zrieknuť omylov [[zmyslový orgán|zmyslov]], ktoré nám ukazujú zdanlivú a klamlivú premenlivosť [[svet]]a. Cesta takéhoto zrieknutia je pravá cesta [[rozum]]u. Parmenidovo učenie je možné jednoducho zhrnúť do troch nasledovných viet:
:1. Bytie ([[gréčtina|gr]]. „''tó eón''“) je, nebytie nie je.
:2. Jedno je, mnohosť nie je.
:3. Večné je, menlivé nie je.

Zenón z Eley bol žiakom Parmenida a vytýčil si za cieľ [[logika|logicky]] dokázať nepremenlivosť božskej [[kozmos|kozmickej]] jednoty, ktorú hlásal jeho učiteľ. To znamenalo ukázať, že zmena, ktorú zaznamenávajú naše [[zmyslový orgán|zmysly]], je klam a [[ilúzia]]. Učinil tak napríklad cestou svojich [[dialektika|dialektických]] argumentov proti pohybu, ktoré sa nazývajú [[apória|Zenónove apórie]].

=== Herakleitos z Efezu ===


[[Súbor:Heraclitus, Johannes Moreelse.jpg|140px|left|thumb|Herakleitos z Efezu]]
Herakleitos pochádzal z [[Ióni|iónskeho]] [[Efez]]u a patrí medzi najhĺbavejších a najkontemplatívnejších [[filozofia|filozofov]] celého [[Staroveké Grécko|starovekého Grécka]]. Spísal svoje myšlienky do diela „''O prírode''“, ktoré je dielom „temným“ čiže [[aforizmus|aforisticky]] príliš stručným a ťažšie pochopiteľným. Herakleitos je skutočným oponentom [[Eleatská škola|Eleátskej školy]], pretože rozhodne nepovažuje premenlivosť, zmeny a dianie za [[zmyslový orgán|zmyslové]], nerozumové [[ilúzia|ilúzie]].

[[Svet]] podľa neho je nestvorený, večný. Všetko dianie riadi jednotný zákon – „''logos''“. Zrejme i Herakleitos predpokladal nejaké ''[[arché]]'' – mal by ním byť oheň, z ktorého sa podľa praprincípu a prazákona ''„[[logos]]“'' formuje [[kozmos]]. Tento praoheň možno chápať pravdepodobne ako nejakú božskú pra-[[energia|energiu]]. Všetky veci sú premenou jediného ohňa, pretože oheň najlepšie vyjadruje neustály pohyb a zmenu. ([[gréčtina|gr]]. „''Pantha rei!''“ – Všetko plynie!) [[Oheň]] je základný element, ktorého premenlivosť a „život“ daný ''[[logos|logom]]'' zabezpečuje, že všetko stále vzniká a zaniká.

Zákonitosť, ktorej vyjadrením je ''„logos“'', spočíva v jednote protikladov. Všetok vývoj sa odohráva akú súhra protikladných síl. Svojou teóriou o ustavičnom boji protikladov ako základu pre vývoj mal Herakleitos značný vplyv na [[dialektický materializmus]] [[Friedrich Engels|Friedricha Engelsa]] alebo na [[Hegel]]a. Rozhodujúcim spôsobom ich [[anticipácia|anticipoval]].

=== Prírodná filozofia 5. storočia pred Kr. ===
[[Súbor:Empedokles.jpeg|120px|right|thumb|Empedokles]]

==== Empedokles ====


Empedokles je prvým pluralistom na javisku starogréckej [[filozofia|filozofie]]. Spísal dielo „''O prírode''“, z ktorého sa nám zachovalo viac ako tri stovky fragmentov. [[eleatská škola|Eleátske]] myslenie priamo konfrontovalo [[rozum]]ové poznanie so [[zmyslový orgán|zmyslovým]], ktoré bolo považované za klamlivé, zatiaľ čo [[Herakleitos]] videl aj v meniacom sa svete [[logika|logický]], racionálny princíp („''[[logos]]''“). Empedoklove názory sú relatívnym vyústením tohto predchádzajúceho filozofického vývoja. Považoval [[zmyslový orgán|zmysly]] za oprávnený zdroj poznania meniaceho sa [[kozmos|kozmu]], ale nesúhlasil s Herakleitovým ''[[arché]]''. Podľa neho sú základnými [[element]]ami [[oheň]], [[voda]], [[Zem (rozlišovacia stránka)|zem]] a [[vzduch]]. Tieto látky sú všetky rovnako pôvodné, sú si rovné a rovnako staré. Všetok [[kozmos]] sa formuje ich miešaním a oddeľovaním, pričom spájanie sa deje na základe [[láska|lásky]] a rozpájanie na základe [[nenávisť|nenávisti]] (sváru). Systém štyroch elementov je možné považovať za zmes viacerých myšlienok predošlých [[príroda|prírodných]] [[filozof]]ov, preto Empedokla nazývame aj [[eklekticizmus (filozofia)|eklektickým]] mysliteľom („vyberajúcim“).

Venoval sa aj [[astronómia|astronómii]] a [[fyzika|fyzike]] – vraj správne pochopil [[Mesiac|mesačné]] svetlo ako odraz [[Slnko|slnečných]] lúčov. Takisto Empedokles [[anticipácia|anticipoval]] moderné vývojové teórie, keď predpokladal, že sa život vyvíja tak, že postupuje z nižších druhov k vyšším, z [[more|mora]] na [[súš]], z [[rastlina|rastlín]] [[živočích]]y, zo živočíchov [[človek]].

==== Anaxagoras ====


**Anaxagoras** kráča po stopách [[pluralizmus|pluralizmu]] ako riešenia [[Herakleitos|herakleitovsko]]-[[eleatská škola|eleátskej]] konfrontácie, pričom je prvým [[filozof]]om pôsobiacim v [[Atény|Aténach]]. Predpokladá existenciu nespočetného množstva akýchsi „koreňov“ resp. „semien“ vecí ([[gréčtina|gr]]. ''spérmata''), pričom všetky sú rôznorodo zastúpené v určitom pomere v každej jednotlivine. Veci vznikajú zlučovaním týchto kvalitatívne rozmanitých semien a zanikajú ich rozdeľovaním. Semená ([[Aristoteles]] ich nazval ''[[homoiomerie]]'') sú donekonečna deliteľné a práve ony sú dokonca pôvodnejšie ako štyri [[Empedokles|Empedoklove]] [[element]]y.

Formáciu [[kozmos|kozmu]] prostredníctvom semien vecí ovplyvňuje a riadi svetový [[Rozum]] ([[gréčtina|gr]]. ''[[nús]]''). Ten je aktívnym princípom celej reality a je aj pôvodcom všetkých zmien, vzniku i zániku. Je [[transcendencia|transcendentný]], oddelený od všetkého a úplne slobodný. Práve tu je prvýkrát vo [[filozofia|filozofii]] rozum považovaný za [[princíp]], postavený vyššie než látka. Na to neskôr nadviazal aj [[Aristoteles]].

==== Grécky atomizmus ====

[[Grécko|Grécki]] atomisti sú tretím pokusom o riešenie [[Herakleitos|herakleitovsko]]-[[eleatská škola|eleátskeho]] sporu. Po [[Empedokles|Empedoklových]] štyroch elementoch a dvoch aktívnych princípoch a po [[Anaxagoras|Anaxagorovom]] kvalitatívne rozmanitom pluralizme sa objavuje nový typ [[pluralizmus|pluralizmu]], kde základnými čiastočkami jednotlivín sú [[atóm]]y ([[gréčtina|gr]]. ''atómos'' – „nedeliteľný“). Tie na rozdiel od Anaxagorových semien nie sú deliteľné donekonečna a nemajú zvláštne, kvalitatívne rozmanité špecifiká (okrem tvaru, veľkosti a svojej polohy). Je ich však tiež nekonečne veľa a sú nezničiteľné či večné, pričom medzi nimi jestvuje prázdny priestor („nebytie“), čo oponuje [[eleatská škola|eleátskemu]] odmietaniu existencie nebytia. Klasický [[Grécko|grécky]] atomizmus predpokladá prísnu determináciu v pohybe jednotlivých atómov, čo možno označiť za [[determinizmus (filozofia)|mechanický determinizmus]], v ktorom nejestvuje [[náhoda]].

Pôvodcom gréckeho atomizmu je **Leukippos** a jeho učenie najlepšie rozvinul jeho žiak **Demokritos**. A práve títo prví atomisti odmietali spomínanú náhodu a vraveli o prísnej nutnosti, formujúc zákon [[kauzalita|kauzality]].

== Vrcholné obdobie – Klasická grécka filozofia ==


=== Sofisti ===


Na vrcholnú, klasickú starogrécku [[filozofia|filozofiu]], ako i na ďalší vývoj [[európa|európskej]] [[kultúra|kultúry]] mali hlboký a zásadný vplyv sofisti ([[gréčtina|gr]]. ''sofistés'' – „vediaci“, „znalci“), ktorí za mzdu boli potulnými učiteľmi, a to predovšetkým [[filozofia|filozofie]] a rétoriky. [[Rétorika]] sa v novej [[atény|aténskej]] [[demokracia|demokracii]] stala ideálne uplatniteľná najmä pri výchove mladých [[politika|politických]] rétorov (ako i v [[súd]]nych procesoch), preto vplyv sofistov veľmi rýchlo rástol, pričom sa rýchlo stali známymi aj vďaka svojmu [[relativizmus|relativizmu]] v otázke [[hodnota|hodnôt]] a [[pravda|právd]].

Práve jeden z hlavných protagonistov sofistickej filozofie, Protagoras, šíril názor, že len na [[človek]]u záleží, čomu bude veriť – že človek je mierou všetkého. Je totiž možné podľa neho spoľahlivo dokázať tak jeden názor, ako aj jeho opak. Všetka [[reč]] a ľudské [[poznanie]] sú relatívnymi entitami. Sofisti ako učitelia aj v [[Atény|Aténach]], aj v širokom [[grécko]]m okolí, obrátili pozornosť filozofov zo skúmania [[príroda|prírody]] na človeka a jeho vlastné problémy. Sú pôvodcami antropocentrického zamerania vrcholnej filozofie, pričom, hoci pokračujúc v tomto zameraní, vrcholní predstavitelia [[klasická grécka filozofia|klasickej gréckej filozofie]] ([[Sokrates]], [[Platón]] a [[Aristoteles]]) vystupujú ako silní oponenti sofistických spôsobov a [[relativizmus|relativizmu]]. [[Sofistika]] totiž v rámci spomenutého relativizmu predstavila náuku, ako prekrúcať argumenty a ovládať prejavmi davy. Rozvíjali tak však [[gramatika|gramatiku]] a pripravovali pôdu pre vznik skutočnej [[logika|logiky]].

Zástancom [[epistemológia|epistemologického]] relativizmu bol aj Gorgias. Ten ho vyhrotil až do krajnosti a to tým, že nastolil tému [[nihilizmus|nihilizmu]], kedy odmieta spoľahlivosť nášho poznania jestvovania čohokoľvek.

Sofisti, hoci často kritizovaní za svoj [[relativizmus]], majú veľkú zásluhu v tom, že pripravili pôdu pre vrcholných predstaviteľov klasickej filozofie a ako prví upriamili pozornosť na [[človek]]a. Celkovo tiež ako prví podrobili racionálnej kritike samo [[myslenie]] a [[reč]]ové vyjadrovacie prostriedky, a tiež [[etika|etické]] [[norma|normy]], ktorým otvorili cestu [[filozofia|filozofického]] výskumu, keďže podľa nich nejestvuje nič absolútne dané (tobôž nie akési náboženské pravdy).

=== Sokrates ===


[[Súbor:Socrates Louvre.jpg|100px|right|thumb|Sokrates]]
Sokrates patrí medzi najlepších [[svet]]ových [[filozof]]ov. Svoje [[filozofia|filozofické]] názory prezentoval vlastným spôsobom života, podľa ktorého vstupoval do rozhovorov a diskutoval, pričom sa usiloval ukázať pravú [[múdrosť]], a to, že múdry je ten, kto si prizná, že vlastne nič nevie. („''Viem, že nič neviem''.“). Tento svoj spôsob filozofovania nazval ''[[maieutika|maieutikou]]'', čo znamená ''umenie pôrodnej babice''. Tým naznačuje, že pomáha ľuďom pri sebapoznávaní, pretože tak, ako babica pomáha privádzať na svet nový život, Sokrates pomáha často prostredníctvom [[irónia|irónie]] človeku zbaviť sa falošného sebavedomia a nájsť skutočné pravdy. Tým sa aj líši od [[sofisti|sofistov]], ktorí skončili svoje úsilie pri spochybnení existencie objektívneho poznania – Sokrates totiž verí v spoznanie pravdy o svojej, ľudskej duši ([[gréčtina|gr]]. ''[[psyché]]'').

Vedomosť má podľa Sokrata aj [[morálka|mravnú]] dimenziu, pretože je spojená s [[dobro]]m. Kto pácha [[zlo]], je vlastne nevedomý – koná zo svojej nevedomosti, a teda vlastne nedobrovoľne. Pri hľadaní dobra pomáha človeku ''[[daimonion]]'' – čiže akýsi vnútorný hlas [[rozum]]u [[Boh|božského]] pôvodu. Sokratovo učenie sa práve i týmto odlišuje od sofistického [[relativizmus|relativizmu]], pretože je presvedčený, že vo sfére [[morálka|morálky]] jestvujú určité [[hodnota|hodnoty]], ktoré by mal človek pri sebapoznávaní odhaliť a riadiť sa nimi.

=== Platón ===


[[Súbor:Plato-raphael.jpg|125px|right|thumb|Platón]]
Platón dosiahol v [[dejiny filozofie|dejinách filozofie]] rozsiahly a všestranný vplyv, a to predovšetkým až do objavenia [[Aristoteles|Aristotelových]] spisov v ranom [[stredovek]]u, hoci jeho vplyv určite pokračuje i naďalej. Napísal mnoho spisov formou [[dialóg]]ov, v ktorom riešil viaceré témy, pričom je možné jeho [[filozofia|filozofiu]] vystihnúť v stručnosti týmito objektami záujmu:
* **Teória ideí** ([[metafyzika|metafyzický]] a [[epistemológia|epistemologický]] [[dualizmus]], [[idea]] [[dobro|Dobra]] a iné idey)
:[[Platónova teória ideí|Teória ideí]] je vlastným ťažiskom celej Platónovej metafyziky a zakotvuje jeho prísny dualizmus, kedy prezentuje existenciu dvoch svetov – svet [[zmyslový orgán|zmyslovo]] vnímateľný, premenlivý a nestály, a nadpozemský [[svet ideí]], svet večný a stály. Idey sú formy vnímateľných vecí, jestvujú objektívne, nezávisle od nášho [[poznanie|poznania]], sú večnými, nemennými a nehmotnými druhovými [[podstata]]mi. Sú pravým bytím, zatiaľ čo svet vnímateľný zmyslami je iba zdaním, odrazom naozajstnej reality. Svet ideí je usporiadaný [[hierarchia|hierarchicky]], pričom najvyššou, reálne existujúcou [[substancia|substanciou]] resp. ideou je idea Dobra, ktorú by sme mohli porovnať s [[boh|božstvom]], keďže ona je okrem iného aj pôvodcom všetkých ostatných ideí. Vnímateľné veci na svojich formujúcich ideách [[participácia|participujú]], resp. idey sú pre ne vzorom ([[gréčtina|gr]]. ''paradeigma'').
* **Duša človeka** (pád do zrodenia, rozpamätávanie sa na idey, dialektická metóda)
:[[Duša]] [[človek]]a je [[nesmrteľnosť|nesmrteľná]] a jestvovala istý čas ešte pred zrodením smrteľného tela v nadpozemskom svete ideí. Tam ich nazerala, potom „upadla do zrodenia“ a na všetko zabudla. Človek následne pri učení nezískava nové informácie, ale sa iba rozpamätáva na [[idea|idey]], teda na to, čo kedysi rozumom nazeral v spomínanom svete ideí ([[gréčtina|gr]]. ''anamnésis'' – „''spomínať si''“). Cesta rozpamätávania je cestou [[rozum]]u oslobodeného od klamlivých, [[zmyslový orgán|zmyslových]] vnemov. Ide o povznesenie k čistému mysleniu a túto metódu spoznávania pravej podstaty sveta Platón nazýva [[dialektika|dialektikou]].
* **Tri základné cnosti** a ich rozmanitá miera dominancie u jednotlivých ľudí
:Duša človeka je charakterizovaná rôznou mierou dominancie troch základných [[cnosť|cností]] – múdrosti, statočnosti a umiernenosti. Podľa toho, ktorá z týchto cností u človeka prevažuje, sa rozhodne, pre aké povolanie je daný človek vhodný. [[Umiernenosť]] je dominantná pre výrobcov, [[statočnosť]] pre strážcov a [[múdrosť]] pre vládcov, resp. [[filozof]]ov.
* **Ideálny štát**
:Platónov ideálny štát má znaky [[utópia|utópie]], v ktorej by každý mal vykonávať úlohy, pre ktoré je vhodný. Vládnuť by teda mali vlastne tí najmúdrejší – tí, ktorí najdlhšie pred „pádom do zrodenia“ pobudli vo [[svet ideí|svete ideí]] – a to sú podľa Platóna filozofi. Platón navrhuje špecifický výchovno-vzdelávací systém, ktorý vykoná ideálnu diferenciáciu jednotlivých ľudí a určí im ich životné zaradenie. Dokonca v jeho štáte nejestvuje ani rodina; výchovu detí preberá spomínaný systém. Platón vystúpil aj proti súkromnému vlastníctvu.
:[[Filozof]] je najvhodnejší na vládnutie, lebo sa dokáže rozpamätať v rámci [[dialektika|dialektickej]] metódy aj na najvyššiu ideu Dobra, čo zaručuje [[spravodlivosť]] v jeho [[politika|politickej]] činnosti.

=== Aristoteles ===


[[Súbor:Aristotle by Raphael.jpg|120px|right|thumb|Aristoteles]]
**Aristoteles**, najväčší žiak [[Platón]]a a jeho [[Platónska akadémia|Akadémie]], zaujíma osobitné miesto zavŕšiteľa celého predchádzajúceho [[filozofia|filozofického]] vývoja, keď zahrnul a zosystematizoval v podstate celú oblasť vtedajšieho poznania. V [[Atény|Aténach]] založil vlastnú školu ''Lykeion'' ([[lýceum]]) a stal sa pôvodcom [[peripatetici|peripatetického]] filozofického smeru. Je veľmi náročné zhrnúť jeho myšlienky, keďže napísal mnoho diel, v ktorých je otvorený celej [[empíria|empírii]]. V snahe vystihnúť ho možno identifikovať niekoľko základných tematických oblastí, ktorými zásadne ovplyvnil najmä [[stredovek]]é a [[novovek]]é [[univerzita|univerzity]]:
* **Rozdelil filozofiu** na ''praktickú'' ([[etika]], [[politika]], [[ekonómia]] a [[poetika]]) a ''teoretickú'' ([[matematika]], [[fyzika]], [[metafyzika]]). Logiku považoval za nástroj rozvíjania oboch druhov [[filozofia|filozofie]].
* **Logika**
:Aristoteles je zakladateľ [[logika|logiky]] ako samostatnej vednej oblasti (od ''„[[logos]]“''). Jeho vplyv v tejto disciplíne trval zásadným spôsobom až do druhej polovice [[19. storočie|19. storočia]], kedy vznikli nové logické postupy a systémy. Aristoteles pracoval s pojmami a rozhodol sa ich klasifikovať do [[druh]]ov a [[rod]]ov, pričom najvyššie rody nazval [[kategória]]mi, ktorým pripisoval aj [[ontológia|ontologický]] význam, pretože ich považoval za formy bytia. Kľúčovou časťou Aristotelovej logiky je myšlienka o deduktívnom usudzovaní v [[sylogizmus|sylogizmoch]] (úsudkoch, dôkazoch). [[dedukcia|Dedukciu]] chápal jednoducho ako postup od všeobecného ku konkrétnemu a [[indukcia|indukciu]] ako postup opačný. Úlohu [[pravdepodobnosť|pravdepodobnosti]] v induktívnej metóde tak, ako je vnímaná v modernej logike, nevnímal, pretože jasne formuloval [[princíp vylúčenia tretieho]], kedy možno hovoriť len o pravde alebo nepravde. K tomuto princípu pridal i [[princíp protirečenia]] – nič nemožno mať a zároveň nemať tú istú vlastnosť. Napriek tomu si bol vedomý, že [[indukcia]] nemôže poskytnúť úplnú istotu poznania.
* **Metafyzika**
:V rámci svojej [[metafyzika|metafyziky]] Aristoteles rozlišuje vo veciach ''látku'' a ''formu''. Látka je možnosťou, zatiaľ čo forma túto možnosť uskutočňuje. Veci jestvujú len ako takáto jednota látky a formy – ony samy osve jestvovať nemôžu. Zmena formovanej látky resp. formy látky je zároveň aj vysvetlením pohybu a zmeny, vzniku a zániku. Vo vznikaní [[Aristoteles]] rozlišuje štyri jeho príčiny – ''materiálnu'' alebo látkovú, ''formálnu'', ''pôsobiacu'' a ''účelovú''. Ako prvú príčinu všetkého filozof vidí ''prvého hýbateľa'', ktorý sám je večný a nehybný.
* **Kozmológia**
:[[Vesmír]] sa skladá zo [[zem]]e, [[voda|vody]], [[oheň|ohňa]] a [[vzduch]]u. Zem je v strede vesmíru a je vo svojom prirodzenom mieste. [[Kozmos]] ako taký je konečný; poslednou sférou je sféra stálic, teda [[hviezda|hviezdy]], ktoré konajú večný, kruhový pohyb. Stálice sa skladajú z piateho elementu – [[éter]]u. Na tieto názory neskôr nadviazal [[Klaudios Ptolemaios|Ptolemaios]] v [[2. storočie|2. storočí]], ktorý je systematikom vplyvnej [[geocentrizmus|geocentrickej kozmologickej sústavy]].
* **Duša**
:Rozlišuje tri formy [[duša|duše]] – ''vegetatívnu'' (má vyživovaciu funkciu), ''senzitívnu'' (má na starosti [[zmyslový orgán|zmyslové]] vnímanie a pohyb) a ''racionálnu'' ([[rozum]]ovú). Racionálna duša je oddeliteľná od tela a je nesmrteľná. Ostatné dve duše zomierajú spolu s telom.
* **Etika**
:Predmetom [[etika|etiky]] má byť u Aristotela [[dobro]] jednotlivca. Najvyšším dobrom je [[blaženosť]], ktorá spočíva v dobrom živote založenom na rozumovej činnosti duše. Takouto činnosťou sa človek cieľavedome stáva cnostným. [[Cnosť|Cnosti]] [[filozof]] rozdeľuje na ''etické'', ktoré sú ako [[habitus]] stredom medzi dvoma extrémami, a ''dianoetické'', ktoré sú rozumovými dobrými návykmi.
* **Štát**
:Vznik [[štát]]u je výsledkom prirodzenosti [[človek]]a žiť v spoločenstve. Rozlišuje dobré a zlé zriadenia štátu ([[ústava|ústavy]]). Zlými ústavami sú [[tyrania]] (despotická vláda jednotlivca), [[oligarchia]] (vláda malej skupiny, presadzujúcej záujmy bohatých) a [[demokracia]] (vláda chudobnej a biednej väčšiny). Dobrými ústavami sú [[monarchia]] (vláda najlepšieho jednotlivca), [[aristokracia]] (vláda skupiny najlepších) a [[politea]] (rozumná, nesebecká vláda mnohých).

== Poklasické obdobie – Helenizmus ==
=== Úvod ===

[[Filozofia]] [[helenizmus|helenistického]] obdobia úzko súvisí so šírením [[Grécko|gréckej]] [[kultúra|kultúry]] a [[jazyk (lingvistika)|jazyka]] po celom [[Orient]]e zásluhou [[vojna|vojenských]] ťažení [[Macedónia (historické územie)|macedónskeho]] [[kráľ (panovník)|kráľa]] [[Alexander Veľký|Alexandra Veľkého]]. Filozofia sa tu stáva fenoménom geograficky veľmi rozsiahleho kultúrneho útvaru a prináša obojstranné výrazné filozofické a ideové obohacovanie medzi jednotlivými podrobenými územiami a krajinami, pričom časom nadobúdajú čoraz väčší vplyv práve [[Staroveký Rím|rímske]] špecifiká v šírení gréckych filozofických smerov. Takisto možno hovoriť o [[synkretizmus|synkretizme]] gréckeho myslenia s [[Blízky východ|Blízko východnými]] náukami a [[náboženstvo|náboženstvami]], ktorý prevláda aj po [[anexia|anexii]] [[Egypt]]a [[staroveký Rím|Rímskou ríšou]] v [[1. storočie pred Kr.|1. storočí pred Kr.]], hoci v prvých storočiach n. l. vyúsťuje do teocentrizmu [[novoplatonizmus|novoplatónskych]] a [[kresťanstvo|kresťanských]] mysliteľov.

=== Stoicizmus ===


[[Súbor:Zeno of Citium.jpg|left|105px|thumb|Zenón z Kitia]]
Pôvodcom stoicizmu ([[gréčtina|gr]]. ''stoa'' – „stĺporadie“) je [[Zenón z Kitia]], pričom rozlišujeme staršiu školu (napr. Zenón z Kitia), stredný stoicizmus (napr. [[Panaitios]]) a [[Staroveký Rím|rímsky]] stoicizmus (napr. [[Seneca]] alebo [[Marcus Aurelius]]). Postupne sa táto škola stala najtypickejším [[filozofický smer|filozofickým smerom]] v [[helenizmus|helenistickej]] [[kultúra|kultúre]]. Stoici rozdelili [[filozofia|filozofiu]] na tieto disciplíny:
:**1. Logika**
Stoici prepracovali a rozšírili [[Aristoteles|Aristotelove]] práce a náuku o [[dedukcia|deduktívnych]] [[sylogizmus|sylogizmoch]]. [[logika|Logiku]] delili ďalej na [[dialektika|dialektiku]] a [[rétorika|rétoriku]]. Išlo teda primárne o výklad myslenia, myšlienok a [[jazyk (lingvistika)|reči]]. V dialektike rozpoznávali [[gramatika|gramatiku]] a [[noetika|noetiku]], v ktorej sa zaoberali kritériom [[pravda|pravdivosti]] a pravého [[poznanie|poznania]]. Poznanie možno podľa stoikov dosiahnuť len pomocou [[zmyslový orgán|zmyslových orgánov]], ktoré vytvárajú predstavy, čo slúžia následne ako materiál pre [[rozum]]. Nositeľom poznania je [[duša]], ktorá má látkovú povahu a je súčasťou svetového [[logos|loga]] ([[gréčtina|gr.]] ''logos'') – to znamená, že má ohňovú podobu (pozri aj ''stoickú fyziku''). 
:**2. Fyzika**
Stoická [[fyzika]] v mnohom nadväzuje na [[Hérakleitos z Efezu|Hérakleita z Efezu]]. Akceptuje totiž, že [[kozmos]] je usporiadaný a vedený svetovým [[logos|logom]] ([[gréčtina|gr.]] ''logos''). Podstatou sveta sú dva látkové princípy – [[pasívnosť|pasívny]] a [[aktívnosť|aktívny]], čo sa podobá na [[Aristoteles|Aristotelovu]] látku a formu. Aktívny, hybný princíp je [[oheň|ohňovej]], [[Boh|božskej]] povahy – je to svetový logos, rozum a pôvodca všetkého [[vesmír|kozmického]] usporiadania. Pasívny princíp je vlastne [[hmota (filozofia)|hmota]]. Zjednocovanie látky a formy, hmoty a logu, pasívneho a aktívnej princípu, možnosti a uskutočnenia je zákonitým procesom, ktorý sa realizuje v kontexte úplnej nevyhnutnosti. To znamená, že jestvuje predurčenosť a osudovosť. Aj človek a jeho „ohňová“ duša je súčasťou tejto osudovosti a život človeka je vlastne [[osud|fatálny]]. 
[[Súbor:Seneca-berlinantikensammlung-1.jpg|70px|right|thumb|Seneca]]
:**3. Etika**
Cieľom [[človek]]a je dosiahnuť [[ataraxia|ataraxiu]], čiže úplný duševný pokoj zachovávaný za každých okolností. Je to stav, kedy je človek istým spôsobom rezignovane zmierený so svojím [[osud]]om. Ale stoici tým nevyzývajú na [[pasívnosť|pasivitu]] – naopak, sami sú príkladom [[aktívnosť|aktívneho]] prístupu k [[život]]u a svojim povinnostiam. Súčasťou [[múdrosť (filozofia)|múdrosti]] človeka je zbavenie sa [[vášeň|vášní]] a [[rozum]]ná vyrovnanosť, pričom múdry človek vie aj sám ukončiť svoj život pre oslobodenie duše z telesného väzenia (napr. známou je [[samovražda]] [[Seneca|Senecu]]).

=== Epikureizmus ===


[[Súbor:Epikur.jpg|60px|left|thumb|Epikuros]]
Pôvodcom epikureizmu je **Epikuros*', pre ktorého v centre záujmu je [[praktická filozofia]] a jej starostlivosť o [[duša|dušu]] [[človek]]a – to znamená návrat k etickej dimenzii [[filozofia|filozofického]] uvažovania resp. rozjímania. V rámci tejto [[etika|etiky]] Epikuros vyzdvihoval ako zmysel a cieľ života [[blaženosť]] a slasť ([[rozkoš]]). Ale tento názor nemožno chápať ako výzvu na neviazané vyhľadávanie [[zmyslový orgán|zmyslových]] rozkoší, pretože tie často vedú k svojim protikladom – k [[bolesť|bolesti]] – a sú krátkodobé. Skutočnou [[spása|spásou]] pre človeka je [[filozofia]] – filozofické rozjímanie a duševná vyrovnanosť. Takáto cesta k slasti sa týka nielen úzkej, privilegovanej skupiny ľudí, ale všetkých, a to aj [[žena|žien]]. Epikuros videl vo filozofii doslova liek pre dušu. Rozkošou teda nemusí byť len zmyslový pôžitok, ale aj nejaký [[umenie|umelecký]] zážitok alebo sebaovládanie a hodnoty, pokoj. [[Vášeň|Vášne]] ako také musia zostať pod kontrolou.

Epikuros učil, že sa treba vyhýbať bolesti, pričom nemusíme mať [[strach]] ani zo smrti. Nadviazal totiž na [[atomizmus]], ale odmietol [[Demokritos|Demokritov]] prísny [[determinizmus (filozofia)|determinizmus]] – pripustil v trajektórii [[atóm]]ov možnosť odchýlky, čím mohol chápať ľudskú vôľu ako [[sloboda|slobodnú]]. Takisto sa netreba báť [[boh]]ov, ani [[smrť|smrti]], pretože (v kontexte atomizmu) sa atómy duše pri smrti rozletia do okolia a [[človek]] prestáva jestvovať.

=== Skepticizmus ===


[[Súbor:Sextus.jpg|100px|right|thumb|Sextos Empirikos]]
Skepticizmus ako samostatnú [[filozofický smer|filozofickú školu]] založil [[Pyrrhon z Elidy]], no jej postupy a [[skepsa]] sú známe už od čias pochybovania [[sofisti|sofistov]] a skepsa sa objavuje u rôznych mysliteľov aj v ďalších [[história|dejinných]] obdobiach ([[metodická skepsa]] [[René Descartes|Descarta]], alebo skeptické poznámky [[David Hume|Davida Huma]] a pod.). Starogrécky skepticizmus má niekoľko vývojových fáz (napr. Pyrrhón, neskôr skepticizmus [[Platónska akadémia|Platónskej akadémie]] alebo neskorý systematizovaný skepticizmus [[Sextos Empirikos|Sexta Empirika]]). Podstatou [[skepsa|skepsy]] ([[gréčtina|gr]]. *skepsis* – „pozorovanie“, „uvažovanie“) je zdržanie sa [[úsudok|úsudku]] z dôvodu nedôvery v možnosť skutočného [[poznanie|poznania]]. Podľa starogréckych skeptikov je všetko tak [[relatívnosť|relatívne]] a rôznorodé, že vlastne nič nejestvuje skutočne. Môžeme hovoriť len, ako sa nám veci javia – nikdy nie, aké veci naozaj sú. Nemôžeme nadobudnúť istotu nielen v takýchto [[metafyzika|metafyzických]] reláciách, ale dokonca aj [[etika|etické]] [[norma|normy]] a [[hodnota|hodnoty]] sú spochybniteľné. Preto je vhodné zriecť sa úsudku, pretože nemožno zistiť, „u koho je pravda“. Skepticizmus takto reaguje na širokú rozvetvenosť, pestrosť a vysoké sebavedomie mnohých [[Staroveké Grécko|starogréckych]] [[filozofický smer|filozofických smerov]], usilujúcich sa o dogmatizáciu svojho učenia.

Rovnako, ako iné školy z obdobia [[helenizmus|helenizmu]], aj skepticizmus dospieva k učeniu o duševnej vyrovnanosti. Skeptik prichádza k tejto „[[ataraxia|ataraxii]]“ práve cez spomínanú zdržanlivosť v [[úsudok|úsudku]].

=== Novoplatonizmus ===


[[Súbor:Plotinos.jpg|100px|right|thumb|Plotinos]]
Novoplatonizmus je možné najlepšie rekonštruovať pomocou názorov [[Alexandria|alexandrijsko]]-[[rím]]skeho učenca [[Plotinos|Plotina]], žiaka pôvodcu tohto vplyvného [[filozofický smer|filozofického prúdu]] [[Ammonios Sakkas|Ammonia Sakka]]. Plotinos je totiž tvorcom systematického výkladu novoplatónskych [[metafyzika|metafyzických]] predstáv. Ako naznačuje názov smeru, prívrženci nadväzujú na [[Platón]]a, ale od jeho [[dualizmus (filozofia)|dualizmu]] ([[svet ideí]] ako jediná skutočná realita oproti klamlivej [[hmota|hmote]]) sa istým spôsobom dištancujú, pretože veria, že všetko, čo jestvuje, má jediný pôvod, a to v [[idealizmus|idealistickom]] [[Boh|božstve]], ktoré Plotinos nazýva pre svoju jedinečnosť „[[Jedno]]“ ([[gréčtina|gr]]. *hen''). Z tohto „Jedna“ emanujú („vyžarujú“) v rôznych stupňoch a sférach ďalšie bytia, pričom najbližšie k božstvu z človeka je ľudská duša. Človek má takto možnosť nahliadnuť a nazerať „Jedno“ prostredníctvom mystického zážitku, čím sa len potvrdí, že aj jeho duša je vyžarovaná z „Jedna“ a s ním vlastne zjednotená. Novoplatonizmus teda nie je čisto filozofickou hypotézou, ale výrazne svojím teocentrizmom nadobúda religiózne črty, ktorými dokonca v prvých storočiach nášho letopočtu konkuruje práve sa presadzujúcemu kresťanstvu. A skutočne, novoplatonizmus je zmesou jednak starogréckej filozofie, a jednak orientálneho mysticizmu.

Ďalšími školami novoplatonizmu okrem alexandrijsko-rímskej (Plotinos, Porfýrios) sú sýrska škola (Iamblichos), pergamská škola a aténska škola (Proklos).

## Uplatnenie gréckej filozofie v stredoveku

## Referencie

## Literatúra
*
*
*
*
*
*
*
*


Kategória:Antická filozofia