Bitka pri Ipse

**Bitka pri Ipse** ( – v preklade „bitka pri/v okolí Ipsu“) sa odohrala v roku 301 pred Kr. medzi diadochmi (nástupcami Alexandra Veľkého) neďaleko mesta Ipsos vo Frýgii. Antigonos I. Monofthalmos, macedónsky vládca veľkej časti Ázie, a jeho syn Démétrios sa v nej stretli s koalíciou troch ďalších nástupcov: Kassandra (vládca Macedónie), Lysimacha (vládca Trácie) a Seleuka (vládca Babylonie a Perzie).

## Pramene
Hlavným prameňom pre dejiny diadochov je Diodoros Sicílsky a jeho dielo „Historická knižnica“ (*Bibliothéké historiké*). Moderní historici Diodorovi často vyčítajú jeho štýl a nepresnosti, no zachoval množstvo detailov z antického obdobia, ktoré sa inde nenachádzajú. Diodoros pracoval predovšetkým sumarizovaním diel iných historikov, pričom vynechával detaily, ktoré sa mu nehodili pre jeho zámer ilustrovať morálne ponaučenia z dejín. Keďže však poskytuje jediný súvislý rozprávačský celok o dejinách diadochov, sme nútení spoliehať sa na jeho záznamy. Žiaľ, od XXI. knihy (rok 301 pred Kr.) vrátane samotnej bitky pri Ipse, existuje jeho dielo len v zlomkoch. Napriek tomu uvádza rozsiahle podrobnosti o štvrtej vojne diadochov, ktorá k Ipsu viedla. Všeobecne sa predpokladá, že Diodorovým zdrojom pre toto obdobie boli dnes stratené dejiny od Hieronyma z Kardie, ktorý bol súčasníkom a možno aj priamym svedkom opísaných udalostí.

Jediný úplný opis bitky, ktorý máme k dispozícii, sa nachádza v Ploutarchovom „Živote Démétria“. Ploutarchos písal približne 400 rokov po udalostiach, a preto je sekundárnym prameňom, no často menuje svoje zdroje, čo umožňuje určitú mieru overenia jeho tvrdení. Ploutarchos sa primárne zaujímal o morálne lekcie a charakter postáv, takže jeho opis bitky nejde do veľkých technických podrobností.

## Pozadie
Po skončení druhej vojny diadochov (315 pred Kr.) zostal starnúci satrapa Antigonos I. Monofthalmos neobmedzeným vládcom ázijských území macedónskej ríše (Malá Ázia, Sýria a rozľahlé východné satrapie). To mu dalo ideálnu pozíciu na vznesenie nároku na vládu nad celou Alexandrovou ríšou. Rastúca moc Antigona znepokojila ostatných diadochov, čo viedlo k vypuknutiu tretej vojny diadochov (314 pred Kr.), v ktorej Antigonos čelil koalícii Kassandra, Lysimacha a Ptolemaia. Táto vojna skončila kompromisným mierom v roku 311 pred Kr., po ktorom Antigonos napadol Seleuka, ktorý sa pokúšal znovu upevniť svoju moc v Babylonii. Nasledujúca babylonská vojna (311 – 309 pred Kr.) skončila Antigonovou porážkou a umožnila Seleukovi ovládnuť východné územia.

Kým bol Antigonos zamestnaný inde, Ptolemaios rozširoval svoj vplyv v Egejskom mori a na Cypre. Antigonos preto v roku 308 pred Kr. obnovil vojnu, čím začala štvrtá vojna diadochov. Vyslal svojho syna Démétria, aby získal kontrolu nad Gréckom. Ten v roku 307 pred Kr. dobyl Atény, vyhnal Kassandrovho guvernéra a vyhlásil mesto za slobodné. Následne porazil Ptolemaiove loďstvo v bitke pri cyperskej Salamíne. Po tomto víťazstve Antigonos aj Démétrios prijali kráľovský titul, v čom ich čoskoro nasledovali Ptolemaios, Seleukos, Lysimachos a nakoniec aj Kassandros.

V roku 306 pred Kr. sa Antigonos pokúsil o inváziu do Egypta, ale búrky zabránili flotile v zásobovaní a musel ustúpiť. Pozornosť otca a syna sa potom sústredila na Rhodos, ktorý Démétrios v roku 305 pred Kr. obliehal. Ostrov však podporili Ptolemaios, Lysimachos aj Kassandros. Nakoniec došlo ku kompromisu a Démétrios sa vrátil do Grécka, aby pokračoval v „oslobodzovaní“ miest spod vplyvu Kassandra, čo ho zamestnávalo v rokoch 303 a 302 pred Kr.
 
Keďže Kassandros videl, že Démétriovo vojnové úsilie smeruje k zničeniu jeho moci v Grécku a nakoniec v samotnej Macedónii, pokúsil sa s Antigonom dohodnúť. Antigonos však tieto návrhy odmietol, odhodlaný vynútiť si Kassandrovu úplnú kapituláciu. Kassandros sa preto poradil s Lysimachom a dohodli sa na spoločnej stratégii. Vyslali vyslancov k Ptolemaiovi a Seleukovi so žiadosťou, aby sa pripojili k boju proti antigonovskej hrozbe. V snahe prevziať iniciatívu vyslal Kassandros značnú časť macedónskej armády pod velením Prepelaa k Lysimachovi, aby ju využil pri spoločných operáciách v Malej Ázii. Medzitým Kassandros so zvyškom macedónskeho vojska vyrazil do Tesálie, aby čelil Démétriovi.

Najmä Seleukos predstavoval pre Kassandra zásadnú pomoc, keďže krátko predtým vymenil časť svojich najvýchodnejších území za 500 slonov od Čandraguptu Maurju.

## Predohra
V roku 302 pred Kr. sa Lysimachos preplavil cez Hellespont, s úmyslom využiť Antigonovu neprítomnosť v Sýrii a ovládnuť Malú Áziu. Mestá Lampsakos a Parion sa mu podrobili, no Sigeion musel dobyť útokom a následne v ňom ponechal posádku. Potom vyslal Prepelaa so 7 000 mužmi, aby zaútočil na Aeolidu a Ióniu, zatiaľ čo on sám obliehal Abydos. Obliehanie však bolo neúspešné, pretože Démétrios poslal mestu posily z Grécka po mori. Lysimachos sa namiesto toho presunul do hellespontskej Frýgie a následne dobyl významné administratívne centrum Synnada. Medzitým Prepelaos dobyl Adramyttion, Efez, Teos a Kolofón; nepodarilo sa mu však obsadiť Erythrai ani Klazomenai, opäť kvôli posilám prichádzajúcim po mori. Nakoniec sa Prepelaos presunul do vnútrozemia a dobyl Sardy, ďalšie kľúčové centrum správy.

Keď sa Antigonos dozvedel o invázii, zanechal prípravy na veľké slávnosti v meste Antigonia a rýchlo vyrazil so svojou armádou zo Sýrie na sever cez Kilikiu, Kappadokiu, Lykaóniu až do Frýgie. Lysimachos, keď sa dopočul o Antigonovom príchode, sa po porade so svojimi dôstojníkmi rozhodol vyhnúť otvorenej bitke až do Seleukovho príchodu. Spojenci opevnili svoj tábor priekopami a palisádami. Keď Antigonos dorazil a ponúkol bitku, zostali v tábore. Antigonos sa preto pokúsil odrezať spojencov od zásobovania, čo prinútilo Lysimacha opustiť tábor a vykonať nočný pochod dlhý približne 65 kilometrov k mestu Dorylaion. Tam spojenci v kopcoch vybudovali nový tábor s trojitou palisádou a relatívne dobrým prístupom k potrave a vode. Antigonos ich tesne nasledoval, obľahol ich tábor a na útok nechal priviezť katapulty. Lysimachos podnikal výpady s cieľom narušiť obliehacie práce, no v následných potýčkach mali antigonovské sily zväčša navrch. Keď boli obliehacie práce takmer hotové a zásoby jedla sa krátili, Lysimachos sa rozhodol tábor opustiť a počas nočnej búrky odišiel. Antigonos sa ho opäť pokúsil prenasledovať, ale s blížiacou sa zimou a dažďami sa podmienky stali príliš ťažkými. Prenasledovanie vzdal a svojich mužov radšej rozposlal do zimných táborov. Spojenecká armáda pokračovala do Bitýnie a prezimovala v okolí mesta Hérakleia Pontiké.

Počas rozmiestňovania vojsk do zimných táborov zastihla Antigona správa, že Seleukos je už na ceste z východných satrapií, aby podporil Lysimacha. Okamžite vyslal poslov k Démétriovi s rozkazom, aby prepravil svoju armádu do Ázie a posilnil antigonovské zbory. Démétrios medzitým pokračoval v ťažení v Grécku, a hoci mu Kassandros zablokoval pozemné priesmyky, podarilo sa mu po mori preniknúť do Tesálie. Nasledovala séria manévrov medzi oboma armádami, ktoré však nepriniesli rozhodnutie. Keď Démétrios dostal otcovu žiadosť o posily, urýchlene uzavrel s Kassandrom prímerie a preplavil svoje vojsko cez Egejské more do Efezu. Efez opätovne dobyl a zamieril na sever k Hellespontu, kde vybudoval silnú posádku a flotilu, aby zabránil prísunu európskych posíl pre spojencov v Ázii. Následne aj on uložil svoje vojsko na zimný odpočinok.

V Démétriovej neprítomnosti sa Kassandros cítil dostatočne bezpečne na to, aby poslal Lysimachovi ďalšie posily pod velením svojho brata Pleistarcha. Keďže Démétrios strážil obvyklé priechody cez Hellespont a Bospor, Pleistarchos sa pokúsil prepraviť svojich mužov z prístavu Odéssos (dnešná Varna) priamo cez Čierne more do Hérakleie. Kvôli nedostatku lodí museli vojakov posielať po častiach. Prvá skupina dorazila bezpečne, no druhú zachytilo Démétriovo loďstvo a tretia stroskotala v búrke. Samotný Pleistarchos stroskotanie svojej veliteľskej lode prežil len tesne a zimu strávil zotavovaním sa v Hérakleii. Koncentrácia antigonovských síl v Ázii dodala odvahu aj Ptolemaiovi, ktorý vyrazil z Egypta, aby si podmanil Koile Sýriu. Dobyl niekoľko miest, no počas obliehania Sidónu dostal falošné správy o víťazstve Antigona a o jeho postupe na juh. Ptolemaios preto v dobytých mestách nechal posádky a ustúpil späť do Egypta. Približne v tom istom čase ukončil Seleukos svoj pochod z východu, dorazil do Kappadokie a svoje vojsko tam uložil na zimu.

Diodoros končí XX. knihu svojej „Historickej knižnice“ prísľubom, že bitku medzi kráľmi opíše na začiatku ďalšej knihy. Z nasledujúcich kníh sa však zachovali len fragmenty, ktoré netvoria súvislý celok. Ploutarchos vo svojom opise bitky vynecháva predbežné manévre z roku 301 pred Kr., takže presný sled udalostí pred samotným stretom nie je jasný. Lysimachos so Seleukom sa pravdepodobne snažili vyvolať bitku čo najskôr, pretože ich mocenské centrá v Trácii a Babylone boli počas ich dlhej neprítomnosti zraniteľné. Armády sa nakoniec stretli približne 80 kilometrov severovýchodne od mesta Synnada, blízko dediny Ipsos. Antigonos si bol vedomý Ptolemaiovho vpádu do Sýrie z predchádzajúceho roka a nechcel riskovať odrezanie od svojej metropoly Antigonie, preto vyrazil spojeneckej armáde v ústrety. Presná poloha bojiska nie je známa, no išlo o rozľahlú otvorenú rovinu, ktorá vyhovovala spojeneckej prevahe v počte slonov aj antigonovskej prevahe v jazdectve.

## Znepriatelené sily
[náhľad|[Lysimachos (kráľ Trácie)|Lysimachos, jeden z víťazov od Ipsu.]]

### Antigonovci
Podľa Ploutarcha mala Antigonova armáda pred bitkou približne 70 000 pešiakov, 10 000 jazdcov a 75 vojnových slonov. Väčšinu týchto síl pravdepodobne tvorilo vojsko, s ktorým Antigonos pritiahol zo Sýrie, keďže Démétriova armáda v Grécku nedisponovala žiadnymi slonmi a mala len 1 500 jazdcov. Diodoros uvádza, že Démétrios mal v Grécku k dispozícii asi 56 000 pešiakov (8 000 macedónskych falangistov, 15 000 žoldnierov, 25 000 mužov z gréckych miest a 8 000 ľahkoodencov), nie je však jasné, aká veľká časť tejto pechoty ho sprevádzala do Ázie. Na základe analýz iných bitiek diadochov moderní odborníci odhadujú, že zo 70 000 antigonovských pešiakov mohlo byť približne 40 000 falangistov a 30 000 ľahkoodencov rôzneho druhu.

### Spojenci
Ploutarchos uvádza u spojencov celkovo 64 000 pešiakov, 10 500 jazdcov, 400 slonov a 120 bojových vozov s kosami. Diodoros zas tvrdí, že len Seleukos priviedol z východných satrapií 20 000 pešiakov, 12 000 jazdcov (vrátane jazdných lukostrelcov), 480 slonov a viac než sto vozov s kosami. Počty slonov a vozov sú teda v prameňoch pomerne konzistentné. Avšak Seleukova jazda je podľa Diodora sama o sebe početnejšia než Ploutarchov údaj pre celú spojeneckú jazdu dohromady. Navyše aj Lysimachos musel disponovať jazdectvom, keďže rok predtým vyslal s Prepelaom najmenej 1 000 jazdcov. Moderní historici preto odhadujú celkový počet spojeneckej jazdy na 15 000 mužov. Z 44 000 neseleukovských pešiakov nie je jasné, aký podiel dodali Kassandros a Lysimachos. Kassandros síce vyslal pod Pleistarchom 12 000 mužov, z ktorých dve tretiny zahynuli pri preplavovaní Čierneho mora, no nie je známe, koľko vojakov bolo v pôvodnom kontingente vyslanom pod Prepelaom. Odborníci odhadujú, že z celkovej spojeneckej pechoty tvorilo 30 000 až 40 000 falangistov, zvyšok boli ľahké zbory.

## Strategické a taktické úvahy
Z hľadiska celkovej stratégie bolo zrejmé, že obe strany sú odhodlané vybojovať rozhodujúci stret. Pre spojencov to predstavovalo najlepšiu šancu, ako zastaviť antigonovskú expanziu naraz, namiesto toho, aby sa nechali poraziť po častiach. Pre Antigona bola zasa možnosť zničiť všetkých nepriateľov naraz príležitosťou, ktorú si nemohol nechať ujsť, aj keď by bol pravdepodobne uprednostnil ich postupnú elimináciu. O konkrétnych strategických plánoch pred bitkou sa však vie málo, keďže presné okolnosti a miesto stretu zostávajú neisté. Ako už bolo spomenuté, predpokladá sa, že spojenecká armáda sa pokúsila prerezať Antigonove komunikačné linky so Sýriou, aby ho prinútila k boju.

Takticky obe strany čelili spoločnému problému vojen diadochov: ako poraziť armádu vystrojenú rovnakým spôsobom a používajúcu rovnakú základnú taktiku. Diadochovia boli vo svojej podstate konzervatívni a naďalej uprednostňovali mohutný útok jazdou na pravom krídle (taktika bežná u Filipa II. aj Alexandra), hoci museli vedieť, že ich protivník pravdepodobne vykoná rovnaký manéver na opačnej strane bojiska. Ak boli armády početne vyrovnané a nasadili rovnakú taktiku, bolo ťažké získať jasnú výhodu. Jedným zo spôsobov, ako zmeniť taktickú rovnováhu, bolo nasadenie nových zbraní, ako boli vojnové slony a vozy s kosami, no tieto inovácie sa dali ľahko kopírovať.

Pri Ipse tak mali slony obe strany, hoci spojenci vďaka Seleukovi disponovali mimoriadne vysokým počtom týchto zvierat. Obe armády vyhľadávali otvorené bojisko – spojenci preto, aby naplno využili potenciál svojich slonov, a antigonovci, aby uvoľnili cestu svojej silnej jazde. Pre antigonovcov, silných v pechote aj jazde, bola situácia priamočiara a sledovala šablónu masívneho útoku jazdy na pravom krídle. U spojencov, ktorí boli slabší v pechote, mala taktika maximalizovať drvivú prevahu v slonoch, hoci nie je presne jasné, ako to zamýšľali zrealizovať. V každom prípade slony zohrali v tejto bitke kľúčovovú úlohu.
 
## Bitka
náhľad|350px|vpravo|Schématický diagram bitky pri Ipse, 301 pred Kr.

### Rozmiestnenie vojsk
Obe strany pravdepodobne zvolili štandardnú macedónsku formáciu s ťažkou pechotou (falangou) v strede bojovej línie. Pred falangou a po jej bokoch boli rozvinutí ľahkoodenci, ktorí slúžili ako predvoj a chránili boky hlavného šíku. Jazdectvo bolo rozdelené medzi obe krídla. V antigonovskom šíku velil Démétrios najlepším jazdcom na pravom krídle. Antigonos so svojou osobnou gardou zaujal pozíciu v strede za falangou. Ich 75 slonov bolo rozmiestnených pred bojovou líniou spolu so sprievodnou pechotou.

Rozmiestnenie spojeneckých síl je menej jasné. Ploutarchos uvádza, že Seleukov syn Antiochos velil jazde na ľavom krídle, ktoré bolo v macedónskom systéme tradične slabšie a určené skôr na vyvolávanie potýčok. Existujú však úvahy, že v tomto prípade bola spojenecká jazda rozdelená rovnomerne medzi obe krídla. Nie je známe, kto velil pravému krídlu, ani kde presne stáli Lysimachos, Seleukos či Pleistarchos. Je isté, že časť Seleukových slonov stála v čele formácie (často sa uvádza počet 100), no nie je jasné, kam zmizol zvyšok. Niektorí historici sa domnievajú, že si Seleukos ponechal väčšinu slonov ako taktickú rezervu, čo by však bol v bitkách diadochov bezprecedentný krok. Znamenalo by to totiž nevyužitie hlavnej taktickej výhody hneď v úvode. Pochopenie tohto „problému so slonmi“ je podľa moderných zdrojov kľúčom k pochopeniu výsledku bitky, no antické pramene neponúkajú jednoznačné vysvetlenie.

### Úvodná fáza
[200px|náhľad|vpravo|Busta [Seleukos I. Nikátor|Seleuka, ktorého slony rozhodli bitku.]]

Bitka sa zrejme začala naplno stretom slonov na oboch stranách. Diodoros uvádza, že „slony Antigona a Lysimacha bojovali, akoby ich príroda stvorila rovnocenných v odvahe aj sile“, čo naznačuje, že ich počty v prvej línii boli vyrovnané (a nepriamo potvrdzuje existenciu veľkej rezervy na strane spojencov).

Démétrios vzápätí spustil hlavný antigonovský nápor. Manévroval so svojou jazdou okolo slonov a zaútočil na spojenecké jazdectvo pod velením Antiocha. Ploutarchos píše, že Démétrios „bojoval skvele a nepriateľa obrátil na útek“. Ukázalo sa však, že Démétrios nechal svojich mužov prenasledovať ustupujúcu jazdu príliš ďaleko, čím sa jeho oddiely izolovali od hlavného bojiska.

### Druhá fáza
Hoci to Ploutarchos výslovne nespomína, predpokladá sa, že obe pešie falangy sa počas bitky do seba zaklinili. Ak to tak bolo, antigonovská stratégia počítala s tým, že sa Démétrios vráti a udrie do tyla spojeneckej pechoty, alebo aspoň ochráni nekryté krídlo vlastnej falangy. Démétrios sa však už na bojisko vrátiť nedokázal. Do cesty sa mu totiž postavilo 300 slonov zo spojeneckej rezervy. Antické pramene opakovane zdôrazňujú účinok slonov na kone – tie sú vyplašené pachom a hlukom obrovských zvierat a odmietajú sa k nim priblížiť. Démétrios nedokázal so svojou jazdou preraziť cez líniu slonov, ani ich v takom počte obísť.

Tento „manéver so slonmi“ bol rozhodujúcim momentom bitky. Nie je celkom jasné, ako k nemu došlo; Ploutarchos len stroho konštatuje, že „mu [spojenecké] slony boli hodené do cesty“. Ak boli skutočne držané v zálohe, ich nasadenie mohlo byť relatívne priamočiare, no koordinovaný presun takéhoto množstva zvierat uprostred chaosu bitky musel byť nesmierne náročný. Keďže Seleukos bol jediným veliteľom s bohatými skúsenosťami s bojovými slonmi, predpokladá sa, že za týmto ťahom stál práve on.

### Záverečná fáza
Keď bol Démétrios odrezaný, pravé krídlo antigonovskej falangy zostalo úplne odkryté. Ploutarchos opisuje, čo nasledovalo:

Zvyšok Antigonovej pechoty sa pod psychickým tlakom začal rozpadať. Časť vojakov dezertovala k nepriateľovi, ostatní sa dali na útek. V následnom zmätku zostal osemdesiatjedenročný Antigonos takmer sám. Do poslednej chvíle veril, že sa Démétrios vráti a zachráni ho, no nakoniec padol pod spŕškou oštepov.

Tento manéver proti pravému krídlu antigonovcov pravdepodobne zahŕňal aj presun časti jazdy zo spojeneckého pravého krídla, vrátane Seleukových jazdných lukostrelcov, ktorí mohli zasypávať nepohyblivú falangu spŕškou šípov. Morálka vojakov sa zrútila a zdá sa, že časť ťažkej pechoty buď prebehla k spojencom, alebo sa rozutekala. Antigonos, stojaci v strede, sa pokúšal svojich mužov zhromaždiť a stále veril v Démétriov návrat. Postupne ho však obkľúčila spojenecká pechota a nakoniec padol pod zásahmi oštepov spojeneckých ľahkoodencov. Smrťou veliteľa sa antigonovská bojová línia definitívne rozpadla a bitka sa skončila.

## Dôsledky
[náhľad|250px|
Ríše diadochov po bitke pri Ipse, cca 301 pred Kr.

Ostatní [diadochovia:

]]
 
Z trosiek antigonovskej armády a po smrti svojho otca dokázal Démétrios zhromaždiť 5 000 pešiakov a 4 000 jazdcov, s ktorými ušiel do Efezu. Napriek očakávaniam, že vyplieni efezskú pokladnicu, sa okamžite vydal na more smerom ku Grécku, pričom „svoje posledné nádeje vkladal do Atén“. Čakalo ho však sklamanie; Aténčania, ktorí mu predtým preukazovali božské pocty, teraz odhlasovali, že do mesta nevpustia žiadneho z kráľov. Démétrios potlačil hnev, vyžiadal si späť svoje lode kotviace v prístave a odplával ku Korintskej šiji. Zistil, že zovšadiaľ sú jeho posádky vyháňané a jeho doterajší spojenci prebiehajú k iným kráľom. Obranu antigonovských záujmov v Grécku zveril Pyrrhovi z Epiru (v tom čase spojencovi antigonovcov) a sám odplával na Chersonésos Trácky.

Posledná šanca na zjednotenie Alexandrovej ríše pominula už vtedy, keď Antigonos prehral babylonskú vojnu a stratil dve tretiny územia. Ipsos tento neúspech definitívne potvrdil. Ako píše Paul K. Davis: „Ipsos bol vyvrcholením boja medzi nástupcami Alexandra Veľkého o vytvorenie medzinárodnej helenistickej ríše, čo sa Antigonovi nepodarilo.“ Namiesto toho si ríšu rozdelili víťazi: Ptolemaios si ponechal Egypt, Seleukos rozšíril svoju moc do východnej časti Malej Ázie a Sýrie, kým Lysimachos získal zvyšok Malej Ázie po pohorie Tauros.

Neskôr, v roku 281 pred Kr., Seleukos porazil Lysimacha v bitke pri Kurupedione, no krátko nato bol zavraždený. Bitka pri Ipse spečatila rozpad ríše, čo možno vysvetľuje, prečo nie je v širšom povedomí taká známa; napriek tomu išlo o kľúčový stret klasických dejín, ktorý určil charakter helenistickej doby.

## Referencie

## Literatúra

### Primárne pramene
* Diodoros Sicílsky – *Bibliothéké historiké* (Historická knižnica)
* Ploutarchos – *Bioi paralléloi* (Súbežné životopisy), životopis Démétria

### Sekundárne pramene
* 
* 
* 
* 
* 

## Pozri aj
* Vojny diadochov
* Bitka pri Kurupedione

Kategória:301 pred Kr.
Kategória:Bitky v Turecku
Kategória:Diadochovia