Grécka antológia

vpravo|náhľad|325px|Začiatok Palatínskej antológie (Anthologia Palatina), hlavnej časti Gréckej antológie. Sken: Spoločnosť priateľov Univerzity v Heidelbergu.

**Grécka antológia** () je rozsiahla zbierka básní, predovšetkým epigramov, ktoré pokrývajú obdobie od klasického až po byzantské obdobie gréckej literatúry. Väčšina materiálu Gréckej antológie pochádza z dvoch hlavných rukopisov: z *[[Palatínska antológia|Palatínskej antológie]]* z 10. storočia a z *[[Planudova antológia|Planudovej antológie]]* (alebo Anthologia Planudea) zo 14. storočia.

## Prehľad
Najstaršiu známu antológiu v gréčtine zostavil Meleagros z Gadary v 1. storočí pred Kr. pod názvom *Anthologia* (v doslovnom preklade „zber kvetov“). Obsahovala básne samotného zostavovateľa a ďalších štyridsiatich šiestich básnikov, vrátane mien ako Archilochos, Alkaios z Mytilény, Anakreón a Simónides z Keu. Meleagros v predhovore k svojej zbierke prirovnáva usporiadanie básní k čelenke alebo vencu kvetov (*Stefanos*) vpletených do seba. Táto metafora dala vzniknúť slovu „antológia“, čo dnes označuje zbierku krátkych literárnych diel.

Meleagrova antológia bola natoľko populárna, že podnietila neskoršie dodatky. V Gréckej antológii sa zachovali predhovory k vydaniam Filippa z Thessaloník a Agathia, ktoré svedčia o ich vlastných príspevkoch a neskorších doplneniach zbierky. Definitívnu redakciu vykonal v 10. storočí Konstantinos Kefalas, ktorý k nej pridal niekoľko ďalších zbierok:
* homoerotické verše zozbierané Stratónom zo Sárd v 2. storočí po Kr.,
* zbierku kresťanských epigramov nájdených v chrámoch,
* zbierku satirických a pijanských epigramov od Diogeniana,
* Christodorov opis sôch v byzantskom gymnasiu Zeuxippos,
* zbierku nápisov z chrámu v Kyziku.

Učenec Maximos Planudes v 14. storočí pripravil vlastné vydanie Gréckej antológie, do ktorého síce pridal niektoré básne, ale primárne odstránil alebo „upravil“ (vycenzuroval) mnohé básne, ktoré považoval za príliš explicitné. Jeho antológia bola v západnej Európe jedinou známou zbierkou (jeho autograf z roku 1301 sa zachoval; prvé tlačené vydanie z roku 1494 vychádzalo práve z jeho textu) až do roku 1606. Vtedy Claudius Salmasius (Claude Saumaise) objavil v knižnici v Heidelbergu úplnejšiu zbierku založenú na Kefalasovej práci. Salmasiov odpis však nebol publikovaný až do roku 1776, kedy ho Richard François Philippe Brunck zahrnul do svojho diela *Analecta*. Prvé kritické vydanie zbierky pripravil Friedrich Jacobs v rokoch 1794 – 1803 (13 zväzkov).

## Význam a vplyv
Od svojho rozšírenia do zvyšku Európy zanechala Grécka antológia hlboký dojem na svojich čitateľoch. V článku z roku 1971 o prekladoch vybraných básní z Antológie od Robina Skeltona recenzent pre *Times Literary Supplement* napísal: „Neexistuje také životné obdobie, kedy by v nej nebolo možné objaviť majstrovskú báseň, ktorú človek predtým nikdy nevidel.“ Jej vplyv možno pozorovať u autorov tak odlišných, ako sú Propertius, Ezra Pound alebo Edgar Lee Masters. Odkedy sa na konci 20. storočia stali dostupné úplné a necenzurované preklady, jej vplyv sa ešte viac rozšíril.

## Literárna história
Umenie *príležitostnej poézie* sa v Grécku pestovalo už od raného obdobia. Používalo sa na pripomenutie významných osobností alebo udalostí na náhrobných pamiatkach a votívnych daroch. Tieto skladby sa nazývali epigramy, t. j. napísané (vytesané) básne. Takáto skladba musela byť nevyhnutne stručná a v dôsledku toho sa stručnosť vyjadrenia, hĺbka významu, čistota dikcie a jednota myšlienky stali nevyhnutnými podmienkami dokonalosti epigramatického štýlu. Termín sa čoskoro rozšíril na akýkoľvek kus, ktorý tieto podmienky spĺňal.

### Meleagros a Filippos
Okolo roku 60 pred Kr. sa sofista a básnik Meleagros z Gadary podujal spojiť najvyberanejšie plody svojich predchodcov do jedného celku. Zbierky monumentálnych nápisov alebo básní na konkrétne témy už predtým zostavili Polemón Periegetes a iní, ale až Meleagros dal tomuto princípu komplexné uplatnenie. Jeho výber, zostavený zo štyridsiatich šiestich predchodcov a zahŕňajúci početné vlastné príspevky, dostal názov *Veniec* ( – *Stefanos*). V úvodnej básni je každý básnik prirovnaný k nejakému kvetu, ktorý je podľa zostavovateľa vhodný pre jeho génia. Usporiadanie zbierky bolo abecedné podľa začiatočného písmena každého epigramu.

V dobe cisára Tiberia (alebo podľa iných Trajána) v Meleagrovom diele pokračoval ďalší epigramatik, Filippos z Thessaloník, ktorý ako prvý použil termín „antológia“. Jeho zbierka, ktorá zahŕňala skladby trinástich spisovateľov nasledujúcich po Meleagrovi, bola tiež usporiadaná abecedne a obsahovala úvodnú báseň. Kvalitatívne však bola slabšia ako Meleagrova. O niečo neskôr, za Hadriána, zostavil ďalší doplnok sofista Diogenianos z Herakleie (2. storočie po Kr.) a Stratón zo Sárd zostavil svoju elegantnú *Mousa paidiké* (Chlapčenská múza) z vlastných diel a prác skorších spisovateľov.

### Byzantské obdobie a Kefalas
Žiadna ďalšia zbierka z rôznych zdrojov nie je zaznamenaná až do čias Justiniána, keď epigramatická tvorba, najmä milostného charakteru, zažila veľké oživenie u historika Agathia z Myriny, Pavla Silentaria a ich kruhu. Ich dômyselné, ale manieristické diela zozbieral Agathias do novej antológie s názvom *Kruh* ( – *Kyklos*); bola to prvá zbierka rozdelená do kníh a usporiadaná podľa témy básní.

vpravo|náhľad|325px|Verzia Gréckej antológie od van Boscha a van Lennepa (v piatich zväzkoch, začatá Boschom v roku 1795, dokončená a publikovaná Lennepom v roku 1822). Obsahuje latinskú verziu Grotia založenú na Planudovej antológii.

Tieto a ďalšie zbierky vytvorené počas stredoveku sú dnes stratené. Ich čiastočné začlenenie do jedného celku, klasifikovaného podľa obsahu do 15 kníh, bolo dielom istého Konstantina Kefalasa, ktorého meno sa zachovalo len v jedinom existujúcom rukopise jeho kompilácie. Pravdepodobne žil počas literárneho oživenia za Konštantína Porfyrogennéta na začiatku 10. storočia. Zdá sa, že urobil iba výňatky z existujúcich antológií s pridaním výberov od Lucillia, Pallada a ďalších epigramatikov, ktorých diela boli publikované samostatne. Jeho usporiadanie je založené na princípe klasifikácie a takmer zodpovedá usporiadaniu, ktoré prijal Agathias. Nasledujúcim editorom bol mních Maximos Planudes (1320), ktorý z Kefalasovej antológie odstránil niektoré epigramy, pridal vlastné verše a zachoval epigramy o umeleckých dielach, ktoré nie sú zahrnuté v jedinom zachovanom prepise Kefalasa.

### Objav a moderné edície
Planudova antológia bola jedinou verziou antológie známou pri oživení klasickej literatúry a prvýkrát ju vydal vo Florencii Janus Lascaris v roku 1494. Dlho zostala jedinou prístupnou zbierkou, pretože hoci palatínsky rukopis známy ako *[[Palatínska antológia]]* (jediný zachovaný odpis Kefalasovej antológie) bol objavený v palatínskej knižnici v Heidelbergu a skopírovaný Saumaisom (Salmasius) v roku 1606, publikovaný bol až v roku 1776 v Brunckovom diele *Analecta*. Rukopis počas tridsaťročnej vojny v roku 1623 putoval ako dar pápežovi Gregorovi XV. do Ríma, odtiaľ ho v roku 1797 vzali do Paríža a v roku 1816 sa (v neúplnom stave) vrátil do Heidelbergu.

Brunckovo vydanie bolo nahradené štandardným vydaním Friedricha Jacobsa (1794 – 1814, 13 zväzkov). Za najlepšie vydanie na všeobecné účely sa považuje vydanie Dübnera (1864 – 1872), ktoré obsahuje Palatínsku antológiu, epigramy z Planudovej zbierky a latinský preklad Huga Grotia. Najnovšie kritické vydania zahŕňajú sériu *Collection des Universités de France* (13 zväzkov) a Beckbyho vydanie v sérii Tusculum.
 
## Usporiadanie
Palatínsky rukopis (Codex Palatinus), ktorý je základom súčasného textu, bol prepisovaný rôznymi osobami v rôznych obdobiach. Podľa moderných výskumov zbierka obsahuje celkovo približne 3 700 epigramov rozdelených do 15 kníh:

# Kresťanské epigramy;
# Christodorov opis určitých sôch;
# Kyzické epigramy (nápisy v chráme v Kyziku);
# Predhovory Meleagra, Filippa a Agathia k ich príslušným zbierkam;
# Milostné (erotické) epigramy;
# Votívne nápisy;
# Epitafy (náhrobné nápisy);
# Epigramy Gregora z Nazianzu;
# Rétorické a ilustratívne epigramy;
# Etické (mravoučné) skladby;
# Žartovné a pijanské epigramy;
# Stratónova *Mousa paidiké* (Chlapčenská múza);
# Metrické kuriozity;
# Hádanky, enigmy a veštby;
# Rôzne (miscelaneá).
 
Okrem tejto hlavnej časti existuje aj druhá zbierka, ktorá vznikla okolo roku 1300 po Kr. (tzv. *Anthologia Planudea*). Obsahuje takmer 400 epigramov, ktoré sa v Palatínskom rukopise nenachádzajú, čím významne dopĺňa korpus zachovanej helenistickej poézie. Práve v Planudovej antológii sa nachádzajú napríklad epigramy o umeleckých dielach, ktoré v Palatínskom kódexe úplne chýbajú. 

Epigramy získané z antických pamiatok a podobných zdrojov tvoria ďalšie dodatky v neskorších vedeckých vydaniach (napr. Dübnerovo alebo Cougnyho vydanie), ktoré moderní bádatelia integrujú do celkového korpusu zbierky.

## Štýl a vývojové etapy
Básne v antológii predstavujú rôzne historické obdobia, ktoré možno rozdeliť do štyroch hlavných štádií:

# **Klasické (helénske) obdobie:** Reprezentantom je najmä Simónides z Keu (cca 556 – 469 pred Kr.), autor väčšiny náhrobných nápisov na padlých v perzských vojnách. Takmer všetky skladby tejto éry sú skutočnými nápismi alebo adresami reálnym osobám (živým či zosnulým).
# **Alexandrijské obdobie:** Epigram prešiel veľkým rozvojom. Jeho rozsah sa rozšíril o anekdotu, satiru a milostnú túžbu. Epitafy a votívne nápisy sa začali skladať aj pre imaginárne osoby a predmety. Významným predstaviteľom je Leonidas z Tarentu (súčasník Pyrrha z Epiru) a toto obdobie končí Antipatrom zo Sidónu (cca 140 pred Kr.). Kallimachos v tomto období presadzoval v epigramoch prísnu jednoduchosť.
# **Rímske obdobie:** Meleagros z Gadary priniesol erotické motívy s kvetnatými obratmi. Jeho štýl napodobňoval neskorší epikurejec Filodémos, ale aj básnici ako Krinagoras z Mytilény či Marcus Argentarius. Neskôr sa rozvinul satirický žáner, ktorého majstrami boli Lucillius (pôsobiaci za Nerona) a Lukiános. Posledným klasickým epigramatikom bol Palladas (4. stor.), gramatik z Alexandrie, ktorý vystupoval ako rozhorčený, no zúfalý odporca kresťanstva.
# **Byzantské obdobie:** Štvrtý štýl sa pestoval na dvore cisára Justiniána I. Diktcia Agathia a jeho súčasníkov je vysoko ozdobná a umelecky prepracovaná.
 
## Preklady a napodobňovanie
Latinské preklady vybraných epigramov od Huga Grotia boli publikované vo vydaní Planudovej antológie od Boscha a Lennepa, v Didotovom vydaní a v diele Henryho Wellesleyho *Anthologia Polyglotta*. Napodobňovanie v moderných jazykoch bolo veľmi časté, zatiaľ čo verné preklady boli spočiatku vzácnejšie. Francúzsky prozaický preklad od F. D. Dehèqua z roku 1863 patrí k významným raným pokusom. Nemecký jazyk vďaka svojej štruktúre umožnil zachovanie pôvodného metra, čo využili najmä Johann Gottfried Herder a Friedrich Jacobs.

V anglickom jazyku sa o preklad pokúsili Robert Bland a John Herman Merivale (1806 – 1813), ich verzie sú však často príliš rozvláčne. O niečo ráznejšie sú verzie Francisa Wranghama (1795). John Sterling preložil nápisy Simónida z Keu. John Wilson v časopise *Blackwood's Magazine* (1833 – 1835) zhromaždil a komentoval prácu týchto a ďalších prekladateľov.

V roku 1849 publikoval Henry Wellesley svoju *Anthologia Polyglotta*, zbierku prekladov a napodobnenín v všetkých jazykoch spolu s pôvodným textom. V tomto diele sa objavili verzie od Goldwina Smitha a Merivala, ktoré sprevádzali doslovný prozaický preklad rev. Georgea Burgesa pre Bohn's Classical Library (1854).

V roku 1864 vydal major R. G. Macgregor takmer úplný, ale priemerný preklad antológie s kritickými a vysvetľujúcimi poznámkami. Dielo *Idylls and Epigrams* od Richarda Garnetta (1869) obsahuje asi 140 prekladov alebo napodobnenín spolu s niektorými pôvodnými skladbami v rovnakom štýle.

Kritickým príspevkom k téme je esej rev. Jamesa Daviesa o epigramoch v *Quarterly Review* (zv. CXVII), ktorá ilustruje rozdiel medzi gréckym a latinským epigramom, a rozbor v diele J. A. Symondsa *Studies of the Greek Poets* (1873; 3. vyd. 1893).

## Významní autori (výber)
V *Gréckej antológii* sú zastúpené diela stoviek básnikov z obdobia viac ako tisíc rokov. Medzi najvýznamnejších patria:

* Agathias z Myriny
* Anakreón
* Antipatros zo Sidónu
* Antipatros zo Solúna
* Anyté z Tegey
* Archilochos
* Asklépiades zo Samu
* Filodémos z Gadary
* Hédylos
* Kallimachos z Kyrény
* Leonidas z Tarentu
* Lukianos zo Samosaty
* Meleagros z Gadary
* Nossis z Lokier
* Palladas
* Paulos Silentiarius
* Platón
* Poseidippos z Pelly
* Sapfó
* Simónides z Keu
* Stratón zo Sárd
* Theokritos

## Pozri aj
* Epigram

## Poznámky

## Referencie
* 
* 

## Externé odkazy
* Anthologiagraeca.org – Digitálna kolaboratívna edícia (texty, scholia, preklady) (po anglicky, francúzsky)
* Select Epigrams from the Greek Anthology – J. W. Mackail (Project Gutenberg) (po anglicky)
* Greek Anthology – Preklad W. R. Patona usporiadaný podľa autorov (po anglicky)
* Epigrams by Women from the Greek Anthology – Epigramy antických poetiek (po anglicky)
 
## Zdroj

Kategória:Literatúra v starovekom Grécku
Kategória:Byzantská literatúra