Proces proti vlastizradným biskupom Vojtaššákovi, Buzalkovi, Gojdičovi

**Proces proti vlastizradným biskupom [[Ján Vojtaššák|Vojtaššákovi]], [[Michal Buzalka|Buzalkovi]], [[Pavol Petro Gojdič|Gojdičovi]]** 10.15. januára 1951 pred senátom Krajského súdu v Bratislave bol rozsahom príprav, propagandistickým využitím a dosahom na spoločnosť jedným z najväčších vykonštruovaných politických procesov 
v Československu a vôbec v krajinách bývalého sovietskeho bloku. Iba v tomto procese v bývalom sovietskom bloku boli odsúdení naraz traja biskupi. Proces patrí do skupiny tzv. cirkevných procesov komunistického režimu proti katolíckej cirkvi, kam patrili aj procesy s chorvátskym arcibiskupom 
Alojzije Stepinacom, maďarským arcibiskupom a kardinálom Józsefom Mindszentym, českým biskupom Stanislavom Zelom, poľským biskupom Czesławom Kaczmarekom, ukrajinským arcibiskupom Josifom Slipým a bulharským biskupom Eugenom Bossilkovom. Katolícka cirkev bola jedným z hlavných cieľov represií komunistického režimu z politických a ideologických dôvodov. Súd s biskupmi mal zlomiť autoritu episkopátu a v konečnom dôsledku paralyzovať vplyv Svätej stolice, považovanej za „agentúru imperializmu“ a nepriateľské centrum, na veriacich. Ján Vojtaššák bol odsúdený k trestu odňatia slobody vo výške 24 rokov, Michal Buzalka a Pavol Gojdič boli odsúdení na doživotie.

## Predohra
### Povojnová retribúcia
Diecézny biskup spišskej diecézy Ján Vojtaššák bol ako člen Štátnej rady Slovenskej republiky prvýkrát zatknutý už 5. mája 1945 v rámci retribučných konaní pre svoje angažovanie sa v politike počas vojny. Bol väznený do 8. septembra v Bratislave, kedy bol prepustený na zásah Jozefa Lettricha, predsedu Demokratickej strany, výmenou za politickú podporu cirkvi pre Demokratickú stranu. Žiadosť česko-slovenskej vlády, aby bol Ján Vojtaššák pozbavený úradu diecézneho biskupa, Svätá stolica zamietla.

### Po Februárovom prevrate
Cieľom cirkevnej politiky komunistického režimu po februárovom prevrate bolo bezpodmienečné podriadenie všetkých existujúcich cirkví. V rámci tohto plánu mali cirkvi prerušiť kontakty so svojimi centrami, ktoré väčšinou sídlili v západnom svete. Podriadením cirkví štátnej kontrole sa mal výrazne oslabiť vplyv náboženstva na slovenskú spoločnosť. Nástrojom na podriadenie cirkví sa stali perzekúcie cirkevných predstaviteľov a veriacich. 

Najrozsiahlejšie perzekúcie zasiahli najpočetnejšia katolícku cirkev. Tá po februárovom prevrate odmietla vydať vyhlásenie k politickej situácii a zaujala zdržanlivé stanovisko deklarujúce nadstraníckosť. Stratégiou komunistov voči katolíckej cirkvi sa stalo odpútanie cirkvi od Vatikánu a pretransformovanie na národnú cirkev. Prvý zásah smeroval proti reholiam.  Začiatkom roka 1950 bola naplánovaná akcia „K“ (Kláštory) na zrušenie všetkých mužských rádov a internáciu ich príslušníkov. Zámienkou na násilný zásah proti reholiam bol monsterproces s predstaviteľmi jednotlivých rádov, ktorý mal pripraviť verejnú mienku a ospravedlniť akciu „K“. Proces sa 31. marca až 5. apríla 1950 pred senátom Štátneho súdu v Prahe. Obvinenými bolo desať rehoľníkov na čele s opátom premonštrátov v Novej Říši Augustínom
A. Machalkom. Jediný Slovák v procese, gréckokatolícky redemptorista Ján Mastiliak, za údajnú velezradu a vyzvedačstvo dostal doživotný rozsudok. Ostatní spoluobvinení boli odsúdení na tresty v celkovej výške 132 rokov väzenia. Proces naplnil očakávania, pretože „odhalil“, že kláštory sú strediskami protištátnej činnosti, špionáže a vlastizrady, a preto musia eliminované. Proces prispel k bezproblémovému priebehu akcie „K“ v noci z 13. na 14. apríla 1950. Nasledovala akcia „R“ v dňoch 28.31. augusta 1950 proti ženským reholiam.

Hlavným útokom proti katolíckej cirkvi boli procesy s biskupmi paralelne v českých zemiach a na Slovensku. Procesy mali zlomiť autoritu episkopátu ako celku a paralyzovať vplyv Svätej stolice považovanej za „agentúru imperializmu“. V slovenskom procese sa mala taktiež odsúdiť tradícia slovenského ľudáctva a myšlienka slovenskej štátnosti. Pražský proces so skupinou „Dr. Stanislav Zela a spol.“ sa konal v dňoch 25. novembra až 2. decembra 1950 v Prahe.

Zo slovenských biskupov bol ako prvý internovaný v rámci akcie  „P“ (pravoslavizácie, ktorá v apríli 1950 viedla k likvidácii gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku) gréckokatolícky biskup Pavol Gojdič a neskôr jeho svätiaci biskup Vasiľ Hopko. V júli 1950 bol zatknutý pomocný trnavský biskup Michal Buzalka a v septembri aj sídelný spišský biskup Ján Vojtaššák. Biskupi boli vyšetrovaní v pražskej väznici Ruzyň a podrobení zo strany vyšetrovateľov ŠtB psychickému a fyzickému týraniu. Nezákonné postupy pri vyšetrovaní boli použité aj pri „príprave“ svedkov procesu. Zápisnica z porady cirkevnej koordinačnej komisie pre prípravu procesov s katolíckymi biskupmi zo dňa 14. novembra 1950 konštatuje: *„Uhřín je dobrý; Obtulovič vypovídá celkem dobře až na to, že je příliš mazaný a kroutí se z formulací; Bářová vypovídá velmi dobře a bude u soudu dobře působit; Bača bude velmi dobrý; Irha – stejná situace; Buranyč – dost dobrý;Hučko – totéž; stále rozšiřuje svou výpověď; Mastilák úplně popíra, že by něco věděl o Gojdičovi, je ho však možno použít na Hučko; usneseno, že nebude veden jako svědek; Turkiňák bude dobrý; Tomanócy – postoj k šetření je negativní a *'nepodařilo se ho ještě rozbít, se vší pravděpodobností se však podaří ho zpracovat*'; Kempný zatím vypadá dost zle, ale snad se podaří ho zpracovat; Ursíny zapírá, ale Gojdič k němu vypovídá dost dobře. Ursíny patrně nebude moci být použit; Havrila – podaří se s největší pravděpodobností ho zpracovat; Maxoň bude teprve dnes přivezen a vyslechnut.“*.

## Proces
2. januára 1950 sformalizoval štátny viceprokurátor Ján Feješ obžalobu, podľa ktorej:

Obžalovaní biskupi boli 4. januára prevezení z Prahy do Bratislavy. V ten deň zároveň štátny prokurátor B. Ziegler zaslal námestníkovi ministra spravodlivosti K. Klosovi prípis s návrhom trestov:
* Ján Vojtaššák 25 (20 rokov) odňatia slobody
* Michal Buzalka trest smrti (doživotie)
* Pavol Gojdič trest smrti (doživotie)
Prípis obsahoval konštatovanie *„Uvádím dvě eventuality (druhá v závorce) pro případ, že by z politických důvodů trest smrti u obviněných Buzalky a Gojdiče byl neúnosný.“*

8. januára sa konala záverečná z porád venovaných príprave procesu za účasti Viktoryho, Klosa, Holdoša, Friša, Moučky, Průšu, Trattnerovej, Wintera, Čížka, Pošvica, Opavského, Belánskeho, Richtera, Bedrnu, Neulsa, Kopeckého, Feješa a Zieglera, na ktorej sa prešiel a sfinalizoval definitívny scenár procesu vrátane rozhlasového vysielania (filmový záznam však nemal vzniknúť a nemalo byť povolené ani fotografovanie) a vydania dokumentu o procese, ktorý bude pripravený aj v ruskom, francúzskom, anglickom a nemeckom preklade.

Organizácia účastníkov z radov verejnosti bola prejednaná v predstihu už 14. decembra 1950 v Prahe na zasadnutí politickej komisie o príprave slovenského procesu s katolíckymi biskupmi. 50 miest bolo vyhradených pre stálych účastníkov procesu (stranícki funkcionári, zástupcovia bezpečnosti, Povereníctva spravodlivosti, vlastenecká kňazi, atď.) a na jednotlivé dni pojednávania bolo vyhradených 35 miest pre organizácie (vlasteneckí kňazi, okresní cirkevní tajomníci, zástupcovia právnickej fakulty) a 80 miest pre zástupcov krajov.

### Pojednávanie
Hlavné pojednávanie prebehlo v Bratislave v dňoch 10.15. januára 1951. Predsedom senátu bol Karol Bedrna, sudcami z povolania Pavol Korbuly a Václav Hamák, sudcami z ľudu Matej Župančič a Štefan Borš, náhradnými sudcami Dr. Jozef Buzna, z povolania,
Ján Andel, z ľudu. Zapisovateľkou bola Dr. Anna Pojezná. Prokurátorom v procese bol Dr. Ján Feješ. Obvinení mali obhajcov ex offo, Jána Vojtaššáka zastupoval Dr. Štefan Král, Michala Buzalku Dr. Vojtech Rampášek, Pavla Gojdiča Dr. Ivan Ottlyk.

### Vypočúvanie obžalovaných
[náhľad|vpravo|[Ján Vojtaššák]]
Pojednávanie bolo zahájené vypočúvaním Jána Vojtaššáka. Počas výsluchu sa riešili nasledovné záležitosti:
* sám Vojtaššák za fašistického režimu zastával funkciu v Štátnej rade a nabádal kňazov k politickej činnosti, za ľudovej demokracie bol angažovaniu sa kňazov v politike,
* Vojtaššákova účasť na protižidovských krokoch Štátnej rady,
* arizácia kúpeľov v Baldovciach, majetku rasovo prenasledovaného Ing. Ladislava Frieda, spišským biskupom Jánom Vojtaššákom, pričom menovaný prostredníctvom svojho advokáta Dr. Obtuloviča protestoval v roku 1947 proti reštitúcii tohto majetku.
* zaistenie Jána Vojtaššáka ako člena Štátnej rady Slovenskej republiky pre trestný čin kolaborácie podľa §3 retribučného nariadenia SNR č. 33/1945 v máji 1945 a jeho prepustenie po intervencii predsedu Demokratickej strany Jozefa Lettricha, na základe ktorej bol Vojtaššák prepustený z väzby a nebol súdený výmenou za politickú podporu cirkvi pre Demokratickú stranu,
* špionážne aktivity Vojtaššáka, 
* Vojtaššákove výzvy proti Trati mládeže a proti nedeľným „národným (pracovným) smenám“, ktoré prokurátor kládol do protikladu k biskupským výzvam počas vojny, aby sa veriaci účastnili v nedeľu na nemeckých na opevňovacích prácach,
* odmietanie prorežimej Katolíckej akcie vedúce k vzburám veriacich na Orave a Spiši,
* vyhodenie robotníka Valenta Gaduša zo zamestnania, lebo žiadal zvýšiť plat a celkovo polonevoľnícke postavenie sluhov a zamestnancov Spišskej diecézy,
* Hlinkov list z roku 1921, kedy tento v čase hrozby reštaurácie Habsburgovcov chcel majetok, alebo odísť do opozície,
* menovanie ilegálnych biskupov,
* Vojtaššákov pokyn kňazovi z Matiašoviec, aby nahlásil partizánov v obci nemeckej jednotke, hoci tým mohol spôsobiť vypálenie obce.

[náhľad|vpravo|[Michal Buzalka]]
Výsluchy pokračovali vypočúvaním Michala Buzalku a týkali sa nasledovných otázok:
* Michal Buzalka pôsobil ako vojenský vikár, schvaľoval Hlinkovu a nemeckú politiku,
* špionážna činnosť Buzalku proti Sovietskemu zväzu v prospech Vatikánu a úloha jezuitu Jána Kellnera,
* Buzalka dal Gestapu povolenie vykonať uňho domovskú prehliadku a u jeho domovníčky bola zaistená ukrývajúca sa istá pani Kepichová, ktorá bola odvlečená do koncentračného tábora a zavraždená, 
* angažovanie sa cirkvi v prospech Demokratickej strany a boj kňazov proti poprave Jozefa Tisa, 
* kňazi skladali sľub vernosti ľudovodemokratickej republike s výhradami, ale fašistickému režimu bez výhrad,
* špionážne aktivity v prospech emigrácie, Vatikánu, pričom bola citovaná správa vatikánskeho rozhlasu z 30. novembra 1950, že na Slovensku bol umŕtvený cirkevný život, zavreté kostoly a Michal Buzalka údajne vo väzení zomrel, 

[náhľad|vpravo|[Pavol Petro Gojdič]]
Ako posledný bol vypočúvaný Pavol Gojdič, počas výsluchu sa riešili:
* snahy Vatikánu dostať Ukrajinu pod svoju cirkevnú správu.  
* údajná Gojdičova spolupráca s Ukrajinskou povstaleckou armádou na programe „Veľkej Ukrajiny“ siahajúcej až po Poprad,
* falšovanie matrík kňazmi za účelom vystavovania falošných dokladov pre banderovcov prichádzajúcich na územie republiky,
* vina za banderovské zločiny (spomína sa proces s Ivanom Kliszom), vyčíňanie banderovcov na východnom Slovensku, ako aj banderovské vraždy 24. júna 1947 v Blatnici, je pripisovaná Gojdičovi, 
* Pavol Gojdič za podporu Demokratickej strany vo voľbách roku 1946 od ministra Pietora osobné auto a povereník Styk mu poukázal 250&nbsp;000 Kčs,
* biskupská konferencia v Trnave v auguste 1949 exkomunikovala signatárov Katolíckej akcie. Cirkev ale neexkomunikovala kapitalistov a fašistov,
* špionáž prostredníctvom organizácie Americká charita,
* zneužívanie finančných zbierok a súm zo zahraničia na podporu banderovcov a kňazov pôsobiacich proti republike,
* Gojdičova žiadosť Svätej stolici vysvätiť jedného alebo dvoch tajných biskupov, ktorí by pokračovali v činnosti po Gojdičovom zatknutí. 

### Svedkovia
Od 12. januára sa konali výpovede svedkov. Prví dvaja svedkovia, Jozef Sakalík a Valent Gaduš, vypovedali vo veci vykorisťovania pracujúcich (obaja pracovali ešte pred vojnou pre Spišskú diecézu za mimoriadne nevýhodných pracovných podmienok a boli prepustení potom, ako požadovali uľahčenie práce, resp. zvýšenie mzdy). Výpovede svedkov boli irelevantné vzhľadom k trestnej činnosti obvineného Jána Vojtaššáka. 

Svedok Ľudovít Obtulovič (sám odsúdený v jednom z prvých politických procesov s členmi Demokratickej strany 15. mája 1948 na 8 rokov) zastupoval Jána Vojtaššáka v roku 1945 počas biskupovho obvinenia z kolaborácie podľa §3 retribučného nariadenia SNR č. 33/1945. Svedecká výpoveď sa týkala Obtulovičovej intervencie u predsedu Demokratickej strany Jozefa Lettricha, na základe ktorej bol Vojtaššák prepustený z väzby a nebol súdený výmenou za politickú podporu cirkvi pre Demokratickú stranu.

Svedkovia Štefan Bača a František Irha svedčili o Vojtaššákovom nátlaku na kňazov, aby odmietli komunistickú Katolícku akciu a o perzekúcii kňazov, ktorí sa chceli zapojiť do budovania republiky a spojiť sa s pracujúcim ľudom.

Bývalý generálny tajomník Demokratickej strany Ján Kempný (sám odsúdený v politickom procese s členmi Demokratickej strany 15. mája 1948 na 6 rokov) v procese svedčil o intervencii Jozefa Lettricha, na základe ktorej bol Vojtaššák prepustený z väzby a nebol súdený výmenou za politickú podporu cirkvi pre Demokratickej strany, o Aprílovej dohode katolíkov s Demokratickou stranou a o pozadí procesu s Dr. Jozefom Tisom. 

Svedok kňaz Anton Suroviak opisoval svoje suspendovanie Jánom Vojtaššákom z dôvodu účasti v Slovenskom národnom povstaní.  

Svedok Violant Andrejkovič pôsobil v armáde Slovenskej republiky na východnom fronte ako podplukovník duchovnej služby. V rámci svedeckej výpovede uviedol, ako zhromažďoval informácie a vykonával na Ukrajine špionáž pre Michala Buzalku.  

Svedok Štefan Uhrín bol spolu s Bernardom Jaškom a Pavlom Kalinajom (všetko členovia ZNB) odsúdený v politickom procese 9. novembra 1949 na 18 rokov odňatia slobody Vo svedeckej výpovedi popisoval odovzdávanie správ špionážneho charakteru Michalovi Buzalkovi.

Svedkyňa Anna Mária Bärová, bývalá zamestnankyňa rakúskeho konzulátu v Bratislave svedčila o pomoci pri špionážnych aktivitách Michala Buzalku.  

Svedok Dezider Kalina podal v novembri 1942 Michalovi Buzalkovi informácie o zaobchádzaní so židovským obyvateľstvom na Nemcami okupovaných územiach, vrátane svedectva o osude slovenských Židov, ktorých stretol pri Auschwitzi. Buzalka mal odpovedať Tisovým citátom, že údelom Židov je trpieť.

Svedkovia Boris Turkyňák, Pavol Hučko a Rehor Buranič referovali o špionážnej činnosti Pavla Gojdiča a o Gojdičovej pomoci kňazom utekajúcim z Poľska a Sovietskeho zväzu, ako aj pomoci banderovcom formou vybavovania falošných dokladov a organizáciou ich prechodu na západ.

Námestník štátneho prokurátora Feješ v závere vypočúvania svedkov prezentoval dokumenty týkajúce sa vypálenia obce Maloduš slovenskými vojakmi počas pôsobenia na východnom fronte, pričom obvinil Buzalku zo zodpovednosti za tento čin, nakoľko v pastierskych listoch vyzýval vojakov poslúchať rozkazy. Prezentované boli fotky Michala Buzalku v prítomnosti nemeckých dôstojníkov na východnom fronte. Biskupom bol vytýkaný článok „Odkaz našich biskupov“ v Gardistovi vyzývajúci veriacich na zachovanie pokoja. Žiadosť biskupov o riešenie otázky Jozefa Tisa z decembra 1945 bola interpretovaná ako vyhrážka. V záverečnej reči Feješ zdôrazňoval, že *„od nej, od krvavej zločinnej voľby vedenej i proti nášmu štátu a nášmu ľudu očakávali návrat strateného rajanávrat starých panských čias.“*.

### Obhajoba a posledné slovo obvinených
V sobotu 13. januára obhajcovia Dr. Štefan Kráľ (obhajoval Jána Vojtaššáka), Dr. Vojtech Rampášek (obhajca Michala Buzalku) a Dr. Ivan Ottlyk (obhajca Pavla Gojdiča) konštatovali preukázanie plnej viny obžalovaných vo všetkých bodoch obžaloby a uvádzali iba poľahčujúce okolnosti smerujúce k potenciálnemu zmierneniu trestu. Takými uvedenými okolnosťami boli najmä úplné kajúcne priznania sa obvinených. U Jána Vojtaššáka žiadal Dr. Štefan Kráľ vziať do úvahy, že Vojtaššák konal v zmysle príkazov a intencií svojich nadriadených (Svätej stolice). Dr. Vojtech Rampášek uvádzal, že Michal Buzalka, hoci pochádzal z robotníckej rodiny, bol od svojich desiatich rokov (kedy sa dostal k piaristom) odtrhnutý od bežného života a reality. Podobne argumentoval aj Dr. Ivan Ottlyk výchovou k poslušnosti v seminári a odtrhnutím od reálneho života v prípade Pavla Gojdiča. Tu však uvádzal aj Gojdičove činy pri ochrane rasovo prenasledovaných počas trvania Slovenskej republiky.

Ján Vojtaššák v rámci scenára procesu v záverečnej reči plne doznal svoje činy a žiadal o možnosť tieto zločiny odčiniť a napraviť. Michal Buzalka popri priznaní uviedol: *„odcudzil som sa svojmu ľudu a rozsievajúc medzi ním ako by cez dračie zuby semená zloby, nesváru, hnevu a nenávisti, priklonil som sa k tým nešťastníkom, ktorí slovenskému národu nikdy dobre nepriali ...“* Pavol Gojdič skonštatoval: *„... som sa veľmi mnoho ráz previnil proti ľudovodemokratickému zriadeniu a pracujúcemu ľudu našej ČSR ... A nakoniec iba to môžem povedať, že všetko, čo som urobil, robil som na príkaz svojich predstavených.“*

### Rozsudok
V pondelok 15. januára vyniesol predseda súdu Karol Bedrna rozsudok. Ján Vojtaššák a Dr. Th. Michal Buzalka boli uznaní vinnými zo zločinu úkladov proti republike podľa §. 1 al. l a 4 zák. č. 50/23 Sb. Všetci obvinení boli uznaní vinnými zo:
* zločinu vojenskej zrady podľa § 6 ods. 1 zák. č. 50/23 Sb.
* zločinu velezrady podľa § 1 ods. 1 lit. c) ods. 2 a obvinení Dr. Th. Michal Buzalka a Pavol Gojdič aj podľa ods. 3 lit. e) zák. čís. 231/48 Sb.
* zločin vyzvedačstva podľa § 5 ods. 1 zák. č. 23l/48 Sb., obvinený Pavol Gojdič tiež podľa ods. 2 lit. e) a obvinený Dr. Th. Michal Buzalka tiež podľa ods. 2 lit. e), d) toho istého zák. ustanovenia. 

Obvinení boli potrestaní:

 
Ján Vojtaššák trest prijal, Michal Buzalka a Pavol Gojdič si vyžiadali trojdňovú lehotu na rozmyslenie.

## Dohra
Priebeh procesu bol rozoberaný v hodnotiacich správach na rôznych úrovniach. Podľa súhrnnej hodnotiacej správy Štátnej prokuratúry v Prahe o procesoch „S. Zela a spol.“ a „J. Vojtaššák a spol.“ z 5. februára 1951 verejnosť procesu venovala veľkú pozornosť. Prišlo 2&nbsp;433 rezolúcií schvaľujúcich proces aj rozsudok. Naproti tomu prišlo iba 20 anonymných dopisov *„štvavého obsahu a velmi ubohé úrovně“*. Zahraničná tlač a rozhlas väčšinou na proces reagovali len stručným referovaním o priebehu procesu bez komentárov, iba vatikánsky rozhlas pokračoval *„ve svém nestoudném štvaní.“* 

Rovnako boli monitorované reakcie obyvateľstva na proces v jednotlivých krajoch. Napríklad správa vedúceho oddelenia propagácie a agitácie Sekretariátu ÚV KSS J. Šefránka zo 6. februára 1951 adresovaná Sekretariátu ÚV KSS uvádzala:

Na tento proces nadväzovali procesy s ďalšími dvomi svätiacimi biskupmi – rímskokatolíckym Štefanom Barnášom (v rámci osemčlennej skupiny 28. novembra 1951 odsúdený na 15 rokov odňatia slobody) a gréckokatolíckym Vasiľom Hopkom (v októbri 1951 odsúdený na 15 rokov odňatia slobody).

Cirkevná otázka bola súčasťou aj inak zdanlivo nesúvisiacich procesov s príslušníkmi POHG súdených v roku 1958 za vojnové zločiny.

Aj keď politickými procesmi boli najviac postihnutí príslušníci katolíckej cirkvi, vo väzniciach a pred súdom sa ocitli predstavitelia evanjelickej cirkvi, baptisti či svedkovia Jehovovi.

V roku 1955 Michalovi Buzalkovi a Pavlovi Gojdičovi zmenili doživotný trest na trest 25 rokov odňatia slobody. Nasledujúci rok generálny prokurátor prerušil výkon trestu Michalovi Buzalkovi a Jánovi Vojtaššákovi, no boli izolovaní na území Čiech. Michal Buzalka bol internovaný v Domove dôchodcov v Děčíne a v Charitnom domove v Tábore, kde 7. decembra 1961 zomrel. Ján Vojtaššáka v roku 1958 opäť uväznili a bol vo väzení až do amnestie 5. októbra 1963.
Pavol Gojdič zomrel na následky mučenia a zlého zaobchádzania v leopoldovskej väznici 17. júla 1960, v deň svojich 72. narodenín. Pochovali ho na väzenskom cintoríne a jeho hrob bol označený iba číslom 681. Všetci traja boli po roku 1989 rehabilitovaní. Biskupa Pavla Gojdiča vyhlásil pápež Ján Pavol II. za blahoslaveného.

## Poznámky


## Referencie

## Pozri aj
* Politické procesy na Slovensku
* Karol Bedrna

## Iné projekty

Kategória:Dejiny Slovenska
Kategória:Dejiny práva
Kategória:Komunizmus na Slovensku
Biskupi
Kategória:Rímskokatolícka cirkev na Slovensku
Kategória:Súdne procesy