Bulharská pravoslávna cirkev

**Bulharská pravoslávna cirkev** (), právne **[[Patriarcha (cirkev)|patriarchát]] Bulharska** (), je autokefálna východná pravoslávna cirkev so sídlom v Bulharsku. Je to prvý stredoveký uznaný patriarchát mimo pentarchie a najstaršia slovanská pravoslávna cirkev s približne 6 miliónmi členov v Bulharsku a 1,5 až 2 miliónmi členov v mnohých ďalších európskych krajinách, Ázii, Amerike, Austrálii a na Novom Zélande. Za autokefálnu ju v roku 1945 uznal Ekumenický patriarchát Konštantínopolu.

## História
### Rané kresťanstvo
[vľavo|náhľad|250x250bod|[Chrám svätého Juraja (Sofia)|Rotunda sv. Juraja (4. storočie), Sofia]]
[vľavo|náhľad|250x250bod|[Chrám svätej Sofie (Sofia)|Bazilika svätej Sofie (4.6. storočie), Sofia]]
[vľavo|náhľad|250x250bod|[Chrám svätej Sofie (Nesebar)|Bazilika svätej Sofie (5. – 6. storočie), Nesebar]]
Bulharská pravoslávna cirkev má svoj pôvod v prosperujúcich kresťanských komunitách a kostoloch založených v juhovýchodnej Európe už v prvých storočiach kresťanskej éry. Kresťanstvo priniesli do tráckych krajín apoštoli Pavol a Ondrej v 1. storočí, keď vznikli prvé organizované kresťanské komunity. Začiatkom 4. storočia sa kresťanstvo stalo dominantným náboženstvom v regióne. Mestá ako Serdica (Sofia), Philipopolis (Plovdiv), Odessos (Varna), Durostorum (Silistra) a Adrianopol (Edirne) boli významnými centrami kresťanstva v Rímskej ríši.

Kláštor svätého Atanáza, prvý kresťanský kláštor v Európe, založil v roku 344 v Trácii svätý Atanáz neďaleko dnešného Čirpanu v Bulharsku po Serdickom koncile a Serdickom edikte.

Nájazdy a vpády do rímskych provincií v 4. a 5. storočí spôsobili značné škody cirkevnej organizácii kresťanskej cirkvi v bulharských krajinách, no nezničili ju. Kubrat a Organa boli obaja spoločne pokrstení v Konštantínopole a z prežívajúcich kresťanských komunít si kresťanstvo našlo cestu k miestnemu bulharsko-slovanskému obyvateľstvu. Do polovice 9. storočia bola väčšina starých Slovanov, najmä tých, ktorí žili v Trácii a Macedónii pod východorímskou nadvládou, pokresťančená. Kresťanské náboženstvo sa tešilo určitému úspechu aj medzi bulharskou šľachtou, pričom medzi touto skupinou boli zaznamenané konverzie. Až po oficiálnom prijatí kresťanstva Prvou bulharskou ríšou za vlády Borisa I. v roku 865 však vznikol nezávislý bulharský cirkevný subjekt.

### Založenie
Boris I. veril, že kultúrny pokrok, zvrchovanosť a prestíž kresťanského Bulharska sa dajú dosiahnuť prostredníctvom osvieteného duchovenstva riadeného autokefálnou cirkvou. Za týmto účelom päť rokov manévroval medzi konštantínopolským patriarchom a rímskym pápežom, až kým v roku 870 Štvrtý konštantínopolský koncil neudelil Bulharom autonómne bulharské arcibiskupstvo. Arcibiskupstvo malo sídlo v bulharskom hlavnom meste Pliska a jeho diecéza pokrývala celé územie bulharského štátu. Spor medzi Rímom a Konštantínopolom sa vyriešil tým, že bulharské arcibiskupstvo bolo zaradené pod jurisdikciu konštantínopolského patriarchu, od ktorého získalo svojho prvého prímasa, duchovenstvo a teologické knihy.
[vľavo|náhľad|300x300bod|[Keramika (pálené výrobky)|Keramická ikona sv. Teodora, z kláštora svätého Panteleimóna,Preslav, okolo roku 900, Národné archeologické múzeum, Sofia]]
Hoci arcibiskupstvo požívalo úplnú vnútornú autonómiu, ciele Borisa I. sa sotva naplnili. Grécka liturgia, ktorú slúžili byzantskí duchovní, nepodporila ani kultúrny rozvoj Bulharov, ani konsolidáciu Bulharskej ríše; nakoniec by viedla k strate identity ľudu aj štátnosti Bulharska.

V súlade s byzantskou teóriou *„Imperium sine Patriarcha non staret“,* ktorá hovorila, že medzi ríšou a patriarchátom by mal existovať úzky vzťah, Boris I. privítal príchod učeníkov nedávno zosnulých svätých Cyrila a Metoda v roku 886 ako príležitosť. Boris I. ich poveril výučbou budúceho bulharského duchovenstva v hlaholike a slovanskej liturgii, ktorú pripravil Cyril. Liturgia bola založená na ľudovom jazyku raných Slovanov z oblasti Solúna. V roku 893 Boris I. vyhnal grécke duchovenstvo z krajiny a nariadil nahradiť grécky jazyk slovansko-bulharským ľudovým jazykom.

### Autokefália a patriarchát
Po dvoch rozhodujúcich víťazstvách Bulharska nad Byzantíncami pri Acheloji (neďaleko dnešného mesta Pomorie) a Katasyrtai (neďaleko Konštantínopolu) vláda na cirkevnom a národnom koncile konanom v roku 919 vyhlásila autonómne Bulharské arcibiskupstvo za autokefálne a povýšila ho na patriarchát. Po tom, čo Bulharsko a Byzantská ríša v roku 927 podpísali mierovú zmluvu, ktorá ukončila 20-ročnú vojnu medzi nimi, Konštantínopolský patriarchát uznal autokefálny status Bulharskej pravoslávnej cirkvi a uznal jej patriarchálnu dôstojnosť.

Bulharský patriarchát bol prvou autokefálnou slovanskou pravoslávnou cirkvou, ktorá predchádzala autokefálii Srbskej pravoslávnej cirkvi (1219) o 292 rokov a Ruskej pravoslávnej cirkvi (1596) o 662 rokov. Bol to šiesty patriarchát po pentarchátoch Ríma, Konštantínopolu, Alexandrie, Antiochie a Jeruzalema. Sídlom patriarchátu bolo nové bulharské hlavné mesto Preslav. Patriarcha pravdepodobne sídlil v meste Drastar (Silistra), starom kresťanskom centre známom svojimi mučeníkmi a kresťanskými tradíciami.

### Ochridské arcibiskupstvo
5. apríla 972 byzantský cisár Ján I. Tzimiskes dobyl a vypálil Preslav a zajal bulharského cára Borisa II. Patriarchovi Damianovi sa podarilo utiecť, najprv do Sredeca (Sofie) v západnom Bulharsku. V nasledujúcich rokoch zostalo sídlo bulharských patriarchov úzko späté s vývojom vojny medzi ďalšou bulharskou kráľovskou dynastiou, Komitopulmi, a Byzantskou ríšou . Patriarcha German postupne sídlil v stredovekých bulharských mestách Maglene (Almópia) a Vodene (Edessa) (obe v dnešnom severozápadnom Grécku) a Prespa (v dnešnom južnom Severnom Macedónsku). Okolo roku 990 sa ďalší patriarcha Filip presťahoval do Ochridu (v dnešnom juhozápadnom Severnom Macedónsku), ktorý sa stal trvalým sídlom patriarchátu.

Po tom, čo Bulharsko v roku 1018 padlo pod byzantskú nadvládu, cisár Bazil II. *Boulgaroktonos* („Bulharobijca“) uznal autokefálny status Bulharskej pravoslávnej cirkvi. Jeho vláda špeciálnymi listinami (kráľovskými dekrétmi) stanovila jej hranice, diecézy, majetky a ďalšie privilégiá. Zbavil cirkev jej patriarchálneho titulu a znížil ju na úroveň arcibiskupstva. Hoci prvý vymenovaný arcibiskup (Ján Debarský) bol Bulhar, jeho vybraní nástupcovia, ako aj celé vyššie duchovenstvo, boli byzantskí. Mnísi a radoví kňazi boli naďalej prevažne bulharskí. Arcibiskupstvo si do veľkej miery zachovalo svoj národný charakter, zachovávalo slovanskú liturgiu a naďalej prispievalo k rozvoju bulharskej literatúry. Autokefálnosť Ochridského arcibiskupstva zostala rešpektovaná počas období byzantskej, bulharskej, srbskej a osmanskej nadvlády. Cirkev existovala až do roku 1767, keď ju zrušila Osmanská ríša, ktorá v tom čase vládla jej územiu.

### Tărnovský patriarchát
V dôsledku úspešného povstania bratov Petra IV. a Ivana Asena I. v rokoch 1185/1186 boli položené základy Druhej bulharskej ríše s hlavným mestom Tărnovo. V súlade so zásadou Borisa I., že zvrchovanosť štátu je neoddeliteľne spojená s autokefálnosťou cirkvi, títo dvaja bratia okamžite podnikli kroky na obnovenie bulharského patriarchátu. V roku 1186 pôvodne založili nezávislé arcibiskupstvo v Tărnove. Trvalo takmer 50 rokov boja, kým toto arcibiskupstvo získalo uznanie a povýšenie na patriarchát podľa kánonického poriadku. Nasledujúc príklad Borisa I., bulharský cár Kalojan roky tackloval medzi konštantínopolským patriarchom a pápežom Inocentom III. Nakoniec v roku 1203 pápež Inocent III. vyhlásil tărnovského arcibiskupa Vasilija za „prímasa a arcibiskupa celého Bulharska a Valašska“. Spojenie s rímskokatolíckou cirkvou trvalo viac ako dve desaťročia.
[vľavo|náhľad|357x357bod|Cár [Ivan Alexander (13311371), ilustrácia zo štyroch evanjelií cára Ivana Alexandra (*Londýnske evanjelium*), okolo roku 1356, Britská knižnica]]
Za vlády cára Ivana Asena II. (1218 – 1241) sa vytvorili podmienky na ukončenie únie s Rímom a na uznanie autokefálneho statusu Bulharskej pravoslávnej cirkvi. V roku 1235 bol v meste Lampsakos zvolaný cirkevný koncil. Pod vedením konštantínopolského patriarchu Germana II. a so súhlasom všetkých východných patriarchov koncil potvrdil patriarchálnu hodnosť Bulharskej pravoslávnej cirkvi a vysvätil bulharského arcibiskupa Germana za patriarchu.

Napriek zmenšeniu hraníc diecézy Tărnovského patriarchátu na konci 13. storočia zostala jeho autorita vo východnom pravoslávnom svete vysoká. Tărnovský patriarcha potvrdil patriarchálnu dôstojnosť Srbskej pravoslávnej cirkvi v roku 1346 napriek protestom Konštantínopolského patriarchátu. Tărnovská literárna škola sa pod krídlami patriarchátu rozvíjala v 14. storočí s učencami ako patriarcha Evtimij, Grigorij Camblak a Konstantin Kostenečki. Značný rozkvet sa zaznamenal v oblasti literatúry, architektúry a maliarstva; prekvitala aj náboženská a teologická literatúra.

### Osmanská vláda
Tărnovo sa v roku 1393 dostalo pod nadvládu Osmanskej ríše. Osmani poslali patriarchu Evtimija do exilu a autokefálnosť cirkvi bola v nasledujúcom roku zrušená. Cirkev bola organizačne začlenená do Ekumenického patriarchátu. V roku 1394 Svätá synoda Ekumenického patriarchátu udelila metropolitovi Moldavska Jeremiášovi povolenie, „aby sa s Božou pomocou presťahoval do svätej Turnovskej cirkvi a aby mu bolo dovolené slobodne a bez obmedzení vykonávať všetko, čo sa na preláta patrí“. Okolo roku 1416 bolo územie Turnovského patriarchátu úplne podriadené Ekumenickému patriarchátu. Druhé bulharské náboženské centrum Ochridské arcibiskupstvoprežilo do roku 1767.
vpravo|náhľad|299x299bod|Ikona sv. Juraja, novomučeníka zo Sofie, z 19. storočia
Po poprave mnohých vodcov bulharskej pravoslávnej cirkvi bola táto cirkev plne podriadená konštantínopolskému patriarchovi. Millet systém v Osmanskej ríši udeľoval konštantínopolskému patriarchovi a diecéznym metropolitom množstvo dôležitých občianskych a súdnych funkcií. Po tom, čo boli na začiatku osmanského obdobia vysokopostavení bulharskí cirkevní duchovní nahradení gréckymi, bolo bulharské obyvateľstvo vystavené dvojitému útlakupoliticky Osmanmi a kultúrne gréckym duchovenstvom. S nástupom gréckeho nacionalizmu v druhej polovici 18. storočia duchovenstvo vnucovalo vznikajúcej bulharskej buržoázii grécky jazyk a grécke povedomie. Využívalo Konštantínopolský patriarchát na asimiláciu iných národov. Koncom 18. a začiatkom 19. storočia duchovenstvo otvorilo množstvo škôl, v ktorých sa ako vyučovací jazyk vyučovalo v gréckom jazyku namiesto bulharského; takmer zakázalo liturgiu v bulharskom jazyku. Tieto činy ohrozovali prežitie Bulharov ako samostatného národa a ľudu s vlastnou, odlišnou národnou kultúrou.

Počas stáročí osmanskej nadvlády zohrávali pravoslávne kláštory kľúčovú úlohu v zachovaní bulharského jazyka a bulharského národného povedomia. Obzvlášť dôležité boli kláštory Zograph a Chilandar na vrchu Athos, ako aj monastiery Rila, Trojan, Etropole, Drjanovo, Čerepiš a Dragalevci v Bulharsku. Mnísi si v kláštoroch dokázali zachovať svoj národný charakter a pokračovať v tradíciách slovanskej liturgie a bulharskej literatúry. Pokračovali v prevádzke kláštorných škôl a vykonávali ďalšie vzdelávacie aktivity, čím sa podarilo udržať plameň bulharskej kultúry horiaci.

### Bulharský exarchát
[náhľad|250x250bod|[Kostol Narodenia Pána (Arbanasi)|Kostol zo 17. storočia v Arbanasi.]]
V roku 1762 napísal svätý Paisij Chilendarski (17221773), mních z juhozápadného bulharského mesta Bansko, krátke historické dielo. Bolo to prvé dielo napísané v modernom bulharskom jazyku a zároveň prvá výzva k národnému prebudeniu. V diele *Istoria Slavianobolgarska* () Paisij nabádal svojich krajanov, aby sa zbavili podriadenosti gréckemu jazyku a kultúre. Príklad Paisija nasledovalo množstvo ďalších aktivistov vrátane svätého Sofronija z Vracy (17391813), hieromonacha Spiridona z Gabrova, hieromonacha Joakima Kărčovského (zomrel okolo roku 1820) a hieromonacha Kirila Pejčinoviča (zomrel v roku 1845).

Nespokojnosť s nadradenosťou gréckeho duchovenstva sa začala v niekoľkých bulharských diecézach prejavovať už v 20. rokoch 19. storočia. Až v roku 1850 však Bulhari cielene bojovali proti gréckym duchovným vo viacerých biskupstvách a požadovali ich nahradenie bulharskými. V tom čase si väčšina bulharských duchovných uvedomila, že ďalší boj za práva Bulharov v Osmanskej ríši nemôže byť úspešný, pokiaľ sa im nepodarí získať určitý stupeň autonómie od Konštantínopolského patriarchátu. Keďže Osmani stotožňovali národnosť s náboženstvom a Bulhari boli východní pravoslávni, Osmani ich považovali za súčasť *[[Rum millet]]*, teda Grékov. Aby Bulhari získali bulharské školy a liturgiu, potrebovali dosiahnuť nezávislú cirkevnú organizáciu.

Boj medzi Bulharmi, vedenými Neofitom Bozvelim a Ilarionom Makariopolským, a Grékmi sa v 60. rokoch 19. storočia zintenzívnil. Do konca desaťročia bulharské biskupstvá vyhnali väčšinu gréckych duchovných. Celé severné Bulharsko, ako aj severné časti Trácie a Macedónska sa tak fakticky odtrhli od patriarchátu. Osmanská vláda obnovila bulharský patriarchát pod názvom „Bulharský exarchát“ sultánskym dekrétom (*[[Ferman|fermanom]]*) vyhláseným 28. februára 1870. Pôvodný exarchát sa rozprestieral nad dnešným severným Bulharskom (Moesia), Tráciou bez vilayetu Adrianopol, ako aj nad severovýchodnou Macedóniou. Po tom, čo kresťanské obyvateľstvo biskupstiev Skopje a Ochrid v roku 1874 drvivou väčšinou hlasovalo za pripojenie k exarchátu (Skopje 91 %, Ochrid 97 %), Bulharský exarchát získal kontrolu nad celým Vardarským a Pirinským Macedónskom. Bulharský exarchát bol čiastočne zastúpený v južnej Macedónii a vilayete Adrianopol vikármi. Hranice exarchátu tak zahŕňali všetky bulharské okresy v Osmanskej ríši.
[vpravo|náhľad|251x251bod|Mapa Bulharského exarchátu ([18701913).]]
Konštantínopolský patriarchát sa proti tejto zmene postavil a okamžite vyhlásil Bulharský exarchát za schizmatický a jeho prívržencov za heretikov. Hoci status a hlavné princípy exarchátu odrážali kánony, patriarchát argumentoval, že „podriadenie sa ortodoxie etnickému nacionalizmu“ je v podstate prejavom herézy.

Prvým bulharským exarchom bol Antim I., ktorého zvolila Svätá synoda exarchátu vo februári 1872. Osmanská vláda ho ihneď po vypuknutí rusko-tureckej vojny 24. apríla 1877 odvolala a poslala do exilu do Ankary. Jeho nástupcovi, Jozefovi I., sa podarilo rozvinúť a značne rozšíriť sieť cirkví a škôl v Bulharskom kniežatstve, Východnej Rumélii, Macedónsku a Adrianopolskom vilayete. V roku 1895 Tărnovská ústava formálne ustanovila Bulharskú pravoslávnu cirkev za národné náboženstvo národa. V predvečer balkánskych vojen mal Bulharský exarchát v Macedónsku a Adrianopolskom vilayete sedem diecéz s prelátmi a osem ďalších s úradujúcimi predsedami a 38 vikariátov; 1 218 farností a 1 212 farárov; 64 kláštorov a 202 kaplniek; ako aj 1 373 škôl s 2 266 učiteľmi a 78 854 žiakmi.

V roku 1913 exarcha Jozef I. presunul svoje úrady z Istanbulu do Sofie; zomrel v roku 1915, niekoľko mesiacov predtým, ako sa Bulharsko osudovo rozhodlo zúčastniť sa prvej svetovej vojny po boku Ústredných veľmocí. V dôsledku Neuillyskej zmluvy v roku 1919 bol Bulharský exarchát zbavený svojich diecéz v Macedónsku a Egejskej Trácii. Počas troch desaťročí po Jozefovej smrti si Bulharská pravoslávna cirkev nezvolila stálu hlavu kvôli odporu bulharskej vlády. V rokoch 1915 až 1945 riadila cirkev Svätá synoda, podobná Najsvätejšej synode Ruskej pravoslávnej cirkvi.

### Druhé obnovenie bulharského patriarchátu
[vľavo|náhľad|250x250bod|[Chrám svätého Alexandra Nevského (Sofia)|Patriarchálna katedrála svätého Alexandra Nevského v Sofii]]
Podmienky pre obnovenie bulharského patriarchátu a zvolenie hlavy bulharskej cirkvi boli vytvorené po druhej svetovej vojne. V roku 1945 bola schizma zrušená a konštantínopolský patriarcha uznal autokefálnosť bulharskej cirkvi. V roku 1950 Svätá synoda prijala nový štatút, ktorý vydláždil cestu pre obnovenie patriarchátu, a v roku 1953 zvolila za bulharského patriarchu metropolitu Plovdivu Cyrila. Po smrti patriarchu Cyrila v roku 1971 bol na jeho miesto zvolený metropolita Lovečský Maxim, ktorý viedol cirkev až do svojej smrti v roku 2012. 10. novembra 2012 bol za dočasného vedúceho zvolený metropolita Cyril z Varny a Velikoho Preslavu, ktorý mal do štyroch mesiacov zorganizovať voľbu nového patriarchu. Na cirkevnej rade zvolanej na voľbu nového patriarchu 24. februára 2013 bol za patriarchu Bulharskej pravoslávnej cirkvi zvolený metropolita Ruse Neofit s 90 hlasmi proti 47 hlasom za metropolitu Gabriela z Loveča.
[náhľad|250x250bod|[Maxim (bulharský patriarcha)|Maxim, zosnulý bulharský patriarcha a metropolita Sofie.]]
Za komunizmu (19441989) sa bulharskí vládcovia snažili cirkev skôr kontrolovať, než zničiť. Prvé povojnové roky však boli pre cirkevných hierarchov znepokojujúce. V rokoch 19441947 bola cirkev zbavená jurisdikcie v oblasti manželstva, rozvodu, vydávania rodných a úmrtných listov a iných pasáží, ktoré boli sviatosťami, ako aj štátnymi udalosťami. Komunisti odstránili štúdium katechizmu a cirkevných dejín zo školských osnov. Vytvárali protináboženskú propagandu a prenasledovali niektorých kňazov. Roky 19471949 boli vrcholom kampane na zastrašovanie cirkvi. Biskup Boris bol zavraždený; Egumenius Kalistrat, správca Rilského monastiera, bol uväznený; a rôzni ďalší duchovní boli zavraždení alebo obvinení zo zločinov proti štátu. Komunisti čoskoro nahradili všetkých duchovných, ktorí odmietli schváliť politiku režimu. Vyhnali exarchu Stefana, ktorý bol spoluautorom knihy z roku 1948, ktorá bola považovaná za protikomunistickú.
vľavo|náhľad|328x328bod|Bulharský pravoslávny kňaz
Odvtedy až do rozpadu Sovietskeho zväzu a konca komunistickej vlády v roku 1989 existovali Bulharská pravoslávna cirkev a Bulharská komunistická strana a Štátna bezpečnosť v úzkej symbiotickej spolupráci, v ktorej sa navzájom podporovali. 11 (z 15) členov Svätej synody Bulharskej pravoslávnej cirkvi pracovalo pre komunistickú Štátnu bezpečnosť. Strana podporila povýšenie exarchátu na stupeň patriarchátu v máji 1953. Spomienka v roku 1970 slúžila na pripomenutie si, že exarchát (ktorý si zachoval svoje jurisdikčné hranice až do prvej svetovej vojny) zahŕňal okrem dnešného Bulharska aj Macedónsko a Tráciu. Spolu so širšou pravoslávnou cirkvou Bulharská pravoslávna cirkev pôvodne neuznávala autokefálnosť Macedónskej pravoslávnej cirkvi, od jej jednostranného vyhlásenia autokefálnosti v roku 1967. Po tom, čo Ekumenický patriarchát a Srbská pravoslávna cirkev v máji 2022 obnovili spoločenstvo s Macedónskou cirkvou, však Bulharská cirkev nasledovala ich príklad 22. júna 2022.

## Kanonický status a organizácia
Bulharská pravoslávna cirkev sa považuje za neoddeliteľného člena jednej, svätej, synodálnej a apoštolskej cirkvi a je organizovaná ako samosprávny orgán pod názvom patriarchát. Je rozdelená do trinástich diecéz v rámci hraníc Bulharskej republiky a má jurisdikciu nad ďalšími dvoma diecézami pre Bulharov v západnej a strednej Európe a v Amerike, Kanade a Austrálii. Diecézy Bulharskej pravoslávnej cirkvi sú rozdelené do 58 cirkevných okresov, ktoré sú ďalej rozdelené do približne 2 600 farností.
[náhľad|[Synodálny palác (Sofia)|Synodálny palác, Sofia]]
Najvyššiu duchovnú, súdnu a administratívnu moc nad celou oblasťou Bulharskej pravoslávnej cirkvi vykonáva Svätá synoda, ktorej súčasťou je patriarcha a diecézni preláti, nazývaní metropoliti. Cirkevný život vo farnostiach riadia farári, ktorých je približne 1 500.
[vpravo|náhľad|250x250bod|[Eparchia (biskupstvo)|Eparchie Bulharskej pravoslávnej cirkvi v Bulharsku]]
Eparchiá v Bulharsku: (s bulharskými názvami v zátvorkách)

* Vidinská eparchia ()
* Eparchia Vraca ()
* Lovečská eparchia ()
* Eparchia Veliko Tarnovo ( )
* Dorostolská eparchia () (sídlo v Silistre)
* Eparchia Varna a Veliki Preslav () (sídlo vo Varne)
* Slivenská eparchia ()
* Eparchia Stara Zagora ()
* Plovdivská eparchia ()
* Sofijská eparchia ()
* Nevrokopská eparchia ()
* Eparchia Pleven ()
* Eparchia Ruse ()

Eparchie v zahraničí:

* Eparchia strednej a západnej Európy (so sídlom v Berlíne);
* Eparchia USA, Kanady a Austrálie (so sídlom v New Yorku)

Bulharská pravoslávna cirkev má v Bulharsku tiež približne 120 kláštorov s približne 2 000 mníchmi a takmer rovnakým počtom mníšok.

## Referencie


## Pozri aj
* Svätá synoda Bulharskej pravoslávnej cirkvi

## Iné projekty

## Externé odkazy
* oficiálna stránka Bulharského patriarchátu
* Neoficiálna stránka Bulharskej pravoslávnej cirkvi (bulharsky)

## Zdroj

Kategória:Stránky s neskontrolovanými prekladmi
Kategória:Pravoslávne cirkvi
Kategória:Pravoslávna cirkev v Bulharsku