Križiacka výprava

thumb|Modliaci sa križiacky rytier na dobovej miniatúre
**Križiacka výprava** alebo **krížová výprava**, zriedkavo **kruciáta** bola stredoveká vojenská výprava západoeurópskych šľachticov vyhlasovaná katolíckou cirkvou v súčinnosti so svetskou mocou proti moslimom na obranu kresťanov na Blízkom východe.

Skoršie definície historikov tieto výpravy obmedzovali len na výpravy do Jeruzalema a Svätej zeme, dnes sa však význam kruciát preniesol na všetky pápežmi vyhlásené výpravy na obranu kresťanov. Účastníci pred začatím výpravy skladali sľub a boli označení znamením kríža, ktoré si našívali na šaty, a preto sa nazývali križiaci (). Boli dobrovoľníkmi, ktorí mali za účasť na výprave prisľúbené odpustenie časných trestov za hriechy (odpustky).

Priamou príčinou križiackych výprav bolo dobývanie kresťanských krajín moslimami po celé stáročia. Predtým než začala prvá krížová výprava, moslimovia obsadili mnohé kresťanské krajiny na Blízkom východe, Severnej Afrike, Európe.  Heslo križiakov bolo „Deus Vult!” (Boh si to žiada!)  alebo skôr ich vedúca myšlienka, malo byť „oslobodenie Kristovho hrobu z rúk neveriacich“ a tento cieľ dočasne dosiahli.

Prvú križiacku výpravu vyhlásil pápež Urban II. 27. novembra 1095 na koncile vo francúzskom meste Clermont-Ferrand. Jej cieľom bolo dobyť Svätú zem a oslobodiť pre kresťanov posvätné miesta z rúk moslimov. To sa výprave, zloženej predovšetkým z francúzskych a normanských rytierov, nakoniec podarilo, a vo Svätej zemi tak Európania založili križiacke štáty, ktoré sa tam udržali takmer dvesto rokov. Pôvodným cieľom výprav proti moslimom bolo oslobodenie Božieho hrobu v Jeruzaleme, neskoršie výpravy však mierili aj inam. Išlo predovšetkým o Egypt, či Byzantská ríša, kde účastníci štvrtej križiackej výpravy v roku 1204 dočasne rozbili Byzantskú ríšu a na väčšine jej územia založili križiacke štáty. Ďalšie križiacke výpravy mierili do Pobaltia a Škandinávie, kde zvlášť nemeckí a švédski križiaci bojovali proti pohanským Prusom, Slovanom a Fínom. Rád nemeckých rytierov na brehu Baltského mora založil svoj štát, ktorý sa neskôr po sekularizácii rádu premenil na Prusko.

Po páde posledného križiackeho mesta v Palestíne už žiadny pápež vojenskú akciu na oslobodenie Jeruzalema nevyhlásil, križiacke výpravy na európskom kontinente však pokračovali (ak ich však možno pokladať za križiacke výpravy). Okrem ťaženia proti pohanom to boli vojny proti kresťanským kacírom, z ktorých najväčšie boli výpravy proti juhofrancúzskym katarom a proti českým husitom. Poslednú kruciátu sa bezúspešne snažil zorganizovať začiatkom 16. storočia Lev X. proti osmanským Turkom.

## Výpravy proti moslimom
### Pozadie

náhľad|Územie ovládané Seldžukmi v čase smrti sultána Malikšáha (1092)
V polovici 11. storočia na Blízky východ začali zo strednej Ázie prenikať  kočovné turkické kmene a začali viac a viac ohrozovať byzantskú moc v Anatólii. Byzantský cisár Roman IV. Diogenes sa rozhodol s Turkami stretnúť v otvorenej bitke, ale v auguste 1071 prehral pri Mantzikerte. Sunnitskí Seldžuci postupne obsadili Sýriu, Palestínu a do roku 1100 takmer celú Malú Áziu. V roku 1078 dobyli tiež Jeruzalem, dovtedy ovládaný šiitskými Fátimovcami. V roku 1095 Jeruzalem napadli Arabi z Egypta, ktorí mesto vydrancovali, moslimov pobili a zvyšné kresťanské obyvateľstvo vyhnali. Hoci bola kresťanská cirkev minimálne od roku 1054 rozdelená schizmou, zrodila sa myšlienka na pomoc západných kresťanov.

Byzantský cisár Alexios I. túžil získať naspäť bývalé byzantské územie dobyté Seludžukmi s pomocou európskych žoldnierov. Snažil sa preto zlepšiť vzťahy medzi východnou a západnou cirkvou a viedol čulú diplomatickú korešpondenciu s pápežom Urbanom II. Pápež v čase boja o investitúru s cisárom Svätej ríše rímskej Henrichom IV. tiež nemal záujem prehlbovať spory s ortodoxnou Byzanciou a vyhlásením kruciáty ukázal, že pápež je ten, kto riadi západné kresťanstvo a nie cisár Svätej ríše rímskej.

V západnej Európe 11. storočia medzitým začal pod vplyvom clunyjského hnutia a zintenzívnenia náboženského života rásť záujem o sväté miesta, predovšetkým o Jeruzalem, Rím a Compostelu. Tento záujem vychádzal okrem iného z intenzívnejšieho eschatologického očakávania konca sveta a z pocitu viny, že Boží hrob, pre kresťanov miesto Ježišovho vzkriesenia, ostáva v rúk moslimov, ktorí navyše pútnikov vo Svätej zemi ohrozujú. Postupne sa presadilo presvedčenie, že ofenzívny boj za získanie svätých miest a s tým súvisiace zabezpečenie ochrany kresťanských pútnikov sú spravodlivé, a mali by sa stať povinnosťami každého rytiera. V druhej polovici 11. storočia sa iniciatívy ujali pápeži. Formovanie ideológie krížových výprav podporil najmä pápež Gregor VII. Západoeurópska spoločnosť bola už plne feudalizovaná, majetkové pomery sa upevnili, a pre feudálnu triedu sa stávala akútnou otázka získania novej pôdy. Léna totiž mohli prechádzať iba na najstaršieho potomka, mladší synovia zostávali nezaopatrení. Rytieri potrebovali nové léna, ktoré mohli získať výbojom na východ, na vtedy legendárnu a bohatstvom oplývajúcu zem. Výpravy na východ tak umožňovali spojiť poslanie rytiera s nádejou na hmotné zisky.

### Prvá križiacka výprava
[vľavo|náhľad|[Urban II.|Pápež Urban II. na koncile v Clermonteiluminácia, Jean Colombe, z *[[Passages d'outremer|Livre des Passages d'Outre-mer]]*, Sébastien Mamerot, okolo roku 1490 (Bibliothèque Nationale)]]

V marci 1095 prišlo na synodu do Piacenzy byzantské posolstvo cisára Alexia I. so žiadosťou o pomoc proti seldžuckej expanzii. V novembri 1095 zvolal Gregorov žiak Urban II. koncil do francúzskeho Clermont-Ferrand. Na záver snemu predniesol strhujúci príhovor o utrpení východných kresťanov i pútnikov zo Západu a zakončil ho výzvou pomôcť východným kresťanom sužovaným neveriacimi. Okrem obrany Božieho hrobu mal Urban tiež mocenské a cirkevné, politické dôvody: jednak prebiehal boj o investitúru s cisárom Henrichom IV., ktorého exponent vzdoropápež Kliment III. sa práve zmocnil pápežského stolca v Ríme. Navyše bol Alexios I. ochotný odstrániť rozkol medzi Byzanciou a západnou cirkvou ak mu vyjde pápež ústrety.

Hoci bola Urbanova výzva adresovaná šľachte, prišla okamžitá reakcia zo strany chudoby. Pod dojmom vyvolaným vystúpeniami entuziastických kazateľov sa zhromaždili početné chudobné húfy a bez prípravy sa vydali na cestu do Svätej zeme. Najvýraznejším z týchto kazateľov bol Peter Pustovník, charizmatický demagóg s fanatickou nenávisťou k Turkom, ktorý kázal predovšetkým v severnom Francúzsku. V roku 1096 vyrazil Peter aj so svojimi asi 20 000 nasledovníkmi zo severného Francúzska. Takmer súbežne s nimi tiahol menší chudobný húf pod velením Gautiera Sans-Avoir.

Výpravy tiahli na východ väčšinou oddelene, a to cez Svätú ríšu rímsku do Uhorska, kde na uhorsko-byzantskej hranici začali z nedostatku zásob drancovať široké okolie. 1. augusta 1096 pútnici lúpili aj na predmestí Konštantínopola. Cisár Alexios dal výpravu urýchlene prepraviť na ázijskú pevninu kde sa opevnili v tábore nazvanom Kibotos. Chabo vyzbrojení roľníci podnikali z tábora lúpežné výpravy do okolia. Pri pochode k Nikáji sa pútnici zmocnili pevnôstky Xerigordon, ktorá nemala vlastný zdroj vody. Turci pod velením Kiliča Arslána Xerigordon obkľúčili a nechali pracovať smäd. Pevnosť na začiatku októbra 1096 padla a Turci vyvraždili na 6 tisíc roľníkov. Turci v ďalšom pochodu na Nikaiu vyvraždili zvyšok pútnikov a tábor pri Kibote vydrancovali. Dva až tri tisícky zachránených križiakov byzantské námorníctvo evakuovalo späť do Konštantínopola.
vľavo|náhľad|Godefroy z Bouillonu ako vodca výpravy<br />''Historia rerum in partibus transmarinis gestarum'' (13. storočia)

V Európe sa zatiaľ sformovalo niekoľko ďalších chudobných výprav, ktoré zavinili brutálne pogromy. Porýnski chudobní vedení grófom Emerichom z Leisingnenu v Mainze i ďalších mestách pobili tisíce Židov. Z Lotrinska sa vydala na cestu výprava vedená kňazom Gottschalkom a v českých krajinách postavil menšiu skupinu kňaz menom Volkmar, ktorý tiež rozpútal pogromy v Prahe, napriek snahám biskupa Kozmu tomu zabrániť. Na uhorských hraniciach tieto výpravy rozprášilo vojsko kráľa Kolomana.
náhľad|Dobytie Jeruzalema križiakmi zo stredovekého rukopisu

Rytieri sa na cestu do Svätej zeme vydali až neskôr. Zo severného Francúzska vytiahla výprava grófa Roberta Normandského a Roberta II. Flanderského. Zo stredného Francúzska sa pridal gróf Štefan II. z Blois a brat kráľa Filipa I. Hugo I. z Vermandois. Lotrinské vojsko viedli bratia z Boulogne - Godefroy, Eustach a Balduin. Oddiely z Provensalska viedol toulouský gróf Raimond IV. z Toulouse. Pri ceste Huga z Vermandois južným Talianskom sa k prvej križiackej výprave pridal ďalší normanský bojovník, knieža Bohemund Tarentský a jeho synovec Tankred. Na prelome rokov 10961097 veľmoži dorazili do Konštantínopola, kde cisárovi zložili lénnu prísahu a cisár na oplátku prisľúbil výprave podporu.

Prvým cieľom križiackych rytierov sa na jar 1097 stala Nikaia v severozápadnej Anatólii. Tá bola po siedmich týždňoch obliehania dobytá a križiaci sa vydali na východ. 1. júla roku 1097 porazili križiaci v údolí pri Dorylaone vojská Kilič Arslána. Vo februári 1098 obsadil Balduin z Boulogne Edessu a založil prvý križiacky štát Edesské grófstvo. Vojsko tiahlo na juh, kde obľahli Antiochiu. Po ročnom obliehaní sa 3. júna 1098 Bohemundovi z Tarentu podarilo mesto vďaka zrade zbrojára Firuza obsadiť, a po odrazení odvetného útoku atabega Kerboga z Mosulu sa vládcom mesta vyhlásil Bohemund Tarentský, čím založil ďalší štát. Zvyšní križiaci tiahli ďalej do Palestíny, kde 7. júna obľahli Jeruzalem, ktorý 15. júla dobyli a drvivú väčšinu moslimského obyvateľstva povraždili. Masaker prežil len miestodržiteľ Iftichara ad-Daula so svojou gardou a niekoľko civilistov, ktorí potom našli azyl v Damasku. Vládcom Jeruzalema bol zvolený vojvoda Godefroy z Bouillonu s titulom "ochranca Božieho hrobu".

V roku 1100 boli do Svätej zeme vypravené pomocné križiacke zbory, menšie, zle koordinované skupiny, ktoré sa pokúsili posilniť novozaložené križiacke štáty. V roku 1101 ich však rozbili Turci v Anatólii, ktorá zostala od tej doby až do konca križiackych výprav takmer neprekonateľnou prekážkou.

### Nórska križiacka výprava
vľavo|náhľad|Sigurd I. v spoločnosti jeruzalemského kráľa Balduina I., ilustrácia Gerharda Munthea
vpravo|náhľad|Výprava Sigurda I.
Medzi rokmi 1107 a 1110 prebehla ako dozvuk prvej križiackej výpravy samostatná nórska výprava vedená kráľom Sigurdom I. Ten bol fakticky prvým škandinávskym a zároveň aj európskym kráľom, ktorý sa vydal na výpravu do Svätej zeme. Účelom výpravy bolo podporiť novovzniknuté križiacke štáty. Sigurdova výprava viedla po mori a prebiehala v štýle starých vikingských výprav. Ďalekú cestu severanov k brehom cieľovej Palestíny sprevádzali krátke zastávky v podobe rýchlych výpadov z mora proti dŕžavám Almorávidov, plienenie Iberského polostrova a nájazdov. Po zastávke v Lisabone smerovala plavba k baleárskym ostrovom a ďalej na Sicíliu, kde bol Sigurd v Palerme privítaný sicílskym grófom Rogerom II. Výprava sa krátko zastavila aj v Konštantínopole. V Jeruzaleme sa Sigurd I. stretol a vojensky spojil s jeruzalemským kráľom Balduinom I. V roku 1110 sa severania zúčastnili obliehania prístavného mesta Sidónu po boku križiackych Frankov vedených Balduinem I. a Benátčanov, ktoré bolo úspešne zakončené ovládnutím mesta a založením sidonského panstva. Sigurd sa vrátil do Nórska v roku 1111, z Palestíny si priviezol relikviu (triesku z Pravého kríža), ktorú získal od Balduina a pre ktorú nechal vybudovať hrad v meste Konghelle (dnešný Kungälv v Švédsku).

V roku 1123 podnikol Sigurd inú výpravu, ktorá viedla tentokrát do neďalekého švédskeho Smålandu, ktorého obyvatelia sa odvrátili od kresťanstva späť k viere v starých pohanských bohov. Sigurd zomrel v roku 1130 a počas jeho vlády v Nórsku sa upevnila moc latinskej cirkvi.

### Druhá križiacka výprava
[vľavo|náhľad|Opát [Bernard z Clairvaux vyzýva na začatie druhej krížovej výpravy,*(Salles des Croisades, Versailles, 19. storočie)*]]
náhľad|Vyobrazenie príchodu križiakov do Konštantínopolu
[náhľad|Knieža [Raimond z Poitiers víta v Antiochii kráľa Ľudovíta]]
[náhľad|Stredoveká miniatúra znázorňujúci [Rád templárov|templárov pri ich útoku na Nábulus]]

Na Štedrý deň roku 1144 turecký atabeg Zengí z Mosulu dobyl Edessu a križiaci tak stratili veľké územia na východ od rieky Eufrat. Pád Edessy otriasol Európou, následkom čoho pápež Eugen III. vydal bulu *[[Quantum praedecessores]],* a energicky sa pustil do organizovania ďalšej križiackej výpravy. Bula bola adresovaná predovšetkým francúzskemu kráľovi Ľudovítovi VII., ktorý už na Vianoce roka 1145 ohlásil svoju účasť na výprave. Na organizovanie kruciáty sa podieľal aj cisterciánsky mysliteľ Bernard z Clairvaux, z mestečka Vézelay, ktorý sa so žiadosťou o podporu obrátil na európske kráľovské dvory. Koncom roka 1146 získal aj podporu nemeckého kráľa Konráda III. Talianske mestské štáty sa od výpravy dištancovali, juhotalianski Normani sa zase nepridali, pretože sa s pápežom a byzantským cisárom sporili a anglickí i španielski veľmoži boli príliš zamestnaní svojimi vlastnými vojnami a k výprave sa nepripojili.

Na tejto križiackej výprave bola ďaleko menšia účasť ľudových kazateľov, ktorí by podnecovali prosté davy. Napriek tomu napríklad mních Rudolf v Porýní rozdúchaval protižidovské nálady, proti čomu zasiahol osobne Bernard z Clairvaux. Koncom mája vytiahla z Regensburgu Konrádova výprava čítajúca asi 20 000 vojakov pochádzajúcich z nemeckých krajín, Lotrinska a Čiech. V júni vyrazilo z Metz na pochod i menšie francúzske vojsko. Z Anglicka vyplávala tretia skupina križiakov na jar 1147. Boli to neurodzení bojovníci a námorníci z Anglicka i Flámska, ktorí po ceste zakotvili v Portugalsku a pomohli portugalskému kráľovi dobyť Lisabon (dodnes sa zachoval unikátny *[[List križiaka]]*, podrobne popisujúci priebeh dobývania).
[vľavo|náhľad|Vodcovia krížovej výpravy [Ľudovít VII. (Francúzsko)|Ľudovít VII., Konrád III. A Balduin III. Jeruzalemský]]

V septembri 1147 dorazili križiaci do Konštantínopola. Vzťahy medzi armádami i panovníkmi boli napäté. Nemci sa prepravili na ázijskú pevninu a od Nikáje postupovali ďalej na východ. Konrád rozdelil svoje sily, menej ozbrojená časť armády pod velením biskupa Ota z Freisingu tiahla pozdĺž pobrežia, zatiaľ čo kráľ s rytiermi sa vydal vnútrozemím. Pri Dorylaione, kde kedysi vojská prvej križiackej výpravy zvíťazili, nemeckú armádu prepadli seldžuckí Turci. Väčšina výpravy bola vyhladená a kráľovi sa s desatinou svojich pôvodných oddielov podarilo prebiť späť do Nikáje. Druhú časť armády, vedenú biskupom, napadli a takmer pobili Turci pri Latákii. Zvyšná hŕstka vojakov s biskupom Otom prenikla do Sýrie.

Zvyšky nemeckej armády sa v Nikáji spojili s francúzskym vojskom. Francúzi boli disciplinovanejší, Ľudovít bol však ako vojvodca rovnako zlý ako Konrád a navyše nerozhodný. Spojená križiacke výprava tiahla pozdĺž pobrežia na východ. V Efeze kráľ Konrád ochorel a vrátil sa do Konštantínopola. Väčšina jeho vojakov tiahla ďalej s Francúzmi. Pri pisidijskej Antiochii (hovorilo sa jej tiež Antiochetta) sa križiaci stretli s Turkami, ktorých donútili k ústupu. Potom križiacke vojská prekročili pod neustálou tureckou hrozbou pohorie Taurus a vo februári 1148 dorazili k gréckemu mestu Attaleia. Časť výpravy odplávala a armáda pešiakov a pútnikov zostala napospas osudu. Ľudovít Francúzsky bol po vylodení v Antiochii vrelo privítaný kniežaťom Raimondom z Poitiers. Napriek všetkým útrapám a stratám, akými križiacka výprava doteraz prešla, predstavoval Ľudovítov kontingent významnú pomoc pre križiacky štát. Ľudovít sa potom vydal do Jeruzalema, kam už medzitým z Konštantínopola dorazil kráľ Konrád.
[náhľad|Obliehanie Damasku<br />''[Les Passages faits Outremer par les Français contre les Turcs et Autres Sarazaines et Maures Outremarins*, 1490]]

V Jeruzaleme sa obaja panovníci stretli aj s jeruzalemským kráľom [[Balduin III. (Jeruzalem)|Balduinom III.]] a rozhodli sa dobyť [[Damask]], ktorý bol spojencom [[Jeruzalemské kráľovstvo|Jeruzalemského kráľovstva]], hoci pôvodným cieľom druhej križiackej výpravy bolo znovudobytie Edessy. Damask napadli [[24. júl]]a [[1148]], pred dobytím ho však zachránila veľká turecká armáda z [[Halab|Aleppa]] vedená sultánom [[Núr ad-Dín]]om.

Neslávny koniec výpravy len prehĺbil spory medzi francúzskym a nemeckým panovníkom. Konrád odišiel už na Vianoce 1148 do Konštantínopola, kde uzavrel spojenectvo s cisárom [[Manuel I. (Byzantská ríša)|Manuelom]]. Ľudovít pobudol v Palestíne a pri návrate domov v južnom Taliansku nadviazal priateľské vzťahy so sicílskym kráľom [[Roger II. (Sicilia)|Rogerom II.]], úhlavným nepriateľom Byzancie. Damask obsadil Núr ad-Dín a moslimovia tak boli proti križiakom opäť o niečo jednotnejší.

=== Tretia križiacka výprava ===

Po katastrofickej [[Bitka pri Hattíne|bitke pri Hattíne]] [[4. júl]]a [[1187]] a dobytí Jeruzalema na jeseň toho istého roku, a následnej strate takmer celého územia [[Jeruzalemské kráľovstvo|Jeruzalemského kráľovstva]] v prospech sultána [[Saladin (sultán)|Saladina]] vyhlásil pápež [[Gregor VIII. (pápež)|Gregor VIII.]] bulou *Audita tremendi* z [[29. október|29. októbra]] [[1187]] tretiu križiacku výpravu. Vyslancom [[Rímska kúria|kúrie]] sa podarilo dokonca sprostredkovať mier medzi francúzskym kráľom [[Filip II. (Francúzsko)|Filipom II.]] a anglickým kráľom [[Richard I. (Anglicko)|Richardom I.]] Svoju účasť na výprave prisľúbil tiež [[Rímsko-nemecká ríša|rímsko-nemecký]] cisár [[Fridrich I. (Svätá rímska ríša)|Fridrich Barbarossa]]. S ​​cisárom sa na križiacku výpravu do Svätej zeme vypravil tiež silný oddiel Čechov pod vedením mladého Přemyslovca [[Děpolt II.|Děpolta II.]], ktorý pri ťažení zahynul.
[[Súbor:Philippe_Auguste_et_Richard_Acre.jpg|vľavo|náhľad|Králi [[Richard Levie srdce]] a [[Filip II. (Francúzsko)|Filip II.]] prijímajú kapituláciu Akkonu<br />*(Grandes Chroniques de France)*]]

Ako prvý sa do Svätej zeme vydali sicílski [[Normani (Normandia)|Normani]] a vzápätí aj menšie námorné kontingenty z Anglicka, Dánska a Flámska. [[Fridrich I. Barbarossa]] sa vydal na výpravu z [[Regensburg]]u na jar [[1188]] a po ceste začal na byzantskom území drancovať. Cisár [[Izák II. Angelos]] kvôli možným násilnostiam radšej povolil cestu ďalej na východ cez [[Dardanely|Helespont]]. Nemci zimovali v [[Edirne|Adrianopol]]e a na jar [[1190]] sa opäť vydali na cestu. Pri [[Konya|Ikóniu]] ich napadli [[Rumský sultanát|seldžuckí Turci]] sultána [[Kilič Arslán II.|Kilič Arslána II.]], ktorí boli Barbarossom porazení. V bitke pri Ikoniu aj v ďalších zrážkach s Turkami sa vyznamenali udatnosťou Česi na čele s Děpoltom. Pri prechode rieky [[Salef]] sa však Fridrich I. utopil a výprava sa rozpadla. Časť bojovníkov pokračovala ďalej do Svätej zeme a časť sa vrátila domov. Nemci sa tak výpravy významnejšie nezúčastnili. Fridrichova výprava je detailne popísaná súčasníkmi v Ansbertovej *Histórii výpravy cisára Fridricha*.

[[4. júl]]a [[1190]] vyrazili z [[Vézelay (obec)|Vézélay]] francúzske i anglické vojská, ktoré pod vedením [[Richard Levie srdce|Richarda Levie srdce]] a [[Filip II. (Francúzsko)|Filipa II.]] prezimovali na Sicílii. Na jar 1191 križiaci vyplávali v ústrety Svätej zemi, [[12. júl]]a dobyli mesto [[Akko]] a francúzsky kráľ sa vrátil späť do vlasti, zatiaľ čo Angličania a zvyšok francúzskych križiakov v čele s kráľom Richardom bojoval so Saladinom ešte tri roky. Veľkým križiackym úspechom bola bitka pri [[Arsuf]]e a obsadenie [[Jaffa (prístav)|Jaffy]]. Po márnom pokuse o dobytie Jeruzalema Saladin predložil Richardovi mierový návrh podľa ktorého sprístupní [[Bazilika Svätého hrobu|Boží hrob]] západným pútnikom a uzná hranice existujúcich križiackych dŕžav. Po polročnom váhaní plnom šarvátok bol mier 2. septembra potvrdený a Richard Levie srdce sa vydal na cestu domov.

=== Štvrtá križiacka výprava ===
[[Súbor:PriseDeConstantinople1204PalmaLeJeune.JPG|vľavo|náhľad|Palma Le Jeune: Útok križiakov na Konštantínopol<br />*(Les croisades, Origines et Consequences)*]]

Na prelome rokov [[1199]][[1200]] pápež [[Inocent III.|Inocent&nbsp;III.]] požehnal snahe francúzskych veľmožov usporiadať výpravu na Blízky východ, a zároveň zdôraznil doterajšiu neschopnosť európskych kráľov. Výprava, organizovaná výborom navzájom si rovných rytierov a vedená grófom [[Theobald III. zo Champagne|Theobaldom III. zo Champagne]], postupovala do severného Talianska. Tu si na [[úver]] najala lode u [[Benátska republika|Benátčanov]], ktorí si tak zaistili vplyv na výpravu.

Na jar roku [[1201]] zomrel gróf Theobald a vedenie prevzal [[Bonifác z Montferratu]]. Cieľom výpravy mal byť Egypt, čo sa nepáčilo Benátčanom, ktorí tam mali obchodné záujmy. Požadovali preto od vodcov výpravy, aby križiaci pre Benátky vybojovali od Uhorska mesto [[Zadar]], za čo im budú odložené splátky dlhov. Útok na katolícky Zadar bol pod trestom exkomunikácie pápežom zakázaný, križiaci napriek tomu nátlaku benátskeho [[Dóža (titul)|dóžu]] ustúpili a v novembri [[1202]] Zadar dobyli.
[[Súbor:LatinEmpire2.png|náhľad|Križiacke štáty a grécke nástupnícke štáty v dobe po štvrtej križiackej výprave v Grécku]]

Krátko potom križiakov požiadal rímsko-nemecký kráľ [[Filip Švábsky]] o pomoc pri dosadení svojho švagra [[Alexios IV. (Byzantská ríša)|Alexia IV.]] na byzantský trón. Alexios križiakom ponúkal uznanie pápežovej autority nad východnou cirkvou, toľko potrebné peniaze, zásoby a vojenskú pomoc na križiackej výprave. V júli [[1203]] preto križiaci zaútočili na ďalšie mesto, a to samotné centrum celej Byzantskej ríše [[Konštantínopol]], ktoré nakoniec po dlhom boji a nerozhodnosti byzantského cisára dobyli a brutálne vyplienili a na trón dosadili princa Alexia a jeho otca [[Izák II. Angelos|Izáka II.]] Tým sa však dané sľuby  nepodarilo splniť kvôli enormným nárokom križiakov. Obyvateľstvo ich čoskoro zvrhlo a zabilo. Križiaci na mesto zaútočili znova a 12. apríla [[1204]] sa im podarilo byzantskú obranu zlomiť a vniknúť do mesta; nasledovalo trojdňové drancovanie a vraždenie obyvateľstva. Štvrtá križiacka výprava už do Egypta ani Svätej zeme nepokračovala.

Novým cisárom [[Latinské cisárstvo|Latinského cisárstva]] vzniknutého na troskách Byzancie bol zvolený flanderský gróf [[Balduin I. (Konštantínopol)|Balduin]]. Novovzniknuté [[Solúnske kráľovstvo]] získal [[Bonifác z Montferratu]] a [[Achájske kniežatstvo]] a [[Aténske vojvodstvo]] pripadlo francúzskym veľmožom. Benátčania získali obchodný monopol v kraji a početné ostrovy v egejskom mori. Byzantínci si zachovali časť svojich dŕžav na východe a založili tam [[Nikajské cisárstvo]], ktoré sa stalo hlavným nepriateľom križiakov v Konštantínopole. Členovia rodu [[Komnenovci|Komnenovcov]] založili na pobreží [[Čierne more|Čierneho mora]] [[Trapezuntské cisárstvo]]. Posledným gréckym štátom bol [[Epirský despotát]] ležiaci v [[Epirus (kraj)|Epiru]] na pobreží [[Iónske more|Iónskeho mora]]. Všetky tieto štáty sa považovali za legitímnych nástupcov Byzantskej ríše a viedli vojnu proti latinským križiackym štátom.

=== Legenda o výprave detí ===

[[Súbor:Gustave_dore_crusades_the_childrens_crusade.jpg|vľavo|náhľad|[[Gustave Doré]]: Krížová výprava detí]]
Pramene hovoria aj o údajnej francúzskej a nemeckej križiackej výprave detí, zorganizovanej vraj preto, že sa verilo, že neúspechy doterajších ťažení zapríčiňuje hriešnosť ich dospelých účastníkov. Pôvodcom mal byť akýsi francúzsky pastierik Štefan, ktorému sa vraj v roku [[1212]] zjavil Kristus a vyzval ho ku križiackej výprave proti neveriacim. Štefan preto veril, že sa more pred ním rozostúpi a cesta do Svätej zeme bude možná suchou nohou. Po strastiplnej ceste vraj niekoľko tisíc detí dorazilo do [[Marseille]], kde sa neúspešne pokúsili prejsť [[Stredozemné more|Stredozemným morom]]. Dvaja obchodníci potom mali ponúknuť výprave zadarmo prepravu do Palestíny, deti odviezť do Alžíru a neskôr do [[Alexandria|Alexandrie]], kde ich rozpredali do [[Otrokárstvo (využívanie otrokov)|otroctva]]. Podobná nemecká výprava, ktorú viedol mladík menom Mikuláš, údajne vyšla z [[Porýnie|Porýnia]] a cez Alpy doputovala do [[Janov (Taliansko)|Janova]]. Časť pútnikov sa stala janovskými občanmi a časť putovala ďalej do [[Pisa|Pisy]] a [[Rím]]a, kde Mikuláša prijal sám pápež a podarilo sa mu presvedčiť časť detí k návratu domov. Pri spiatočnej ceste ich mnoho zomrelo, medzi nimi aj Mikuláš.

Stredoveké pramene popisujúce križiacku výpravu detí sú však v súčasnej dobe spochybňované a celý popis detskej križiackej výpravy je považovaný za omyl vzniknutý tridsať rokov po popisovaných udalostiach. Oba pochody mali v skutočnosti prebehnúť, ale nemalo ísť o pochody detí. Nedávny výskum naznačuje, že kronikári 13. storočia zle pochopili význam latinského slova "*Pueri*", čo v preklade znamená "chlapci" alebo tiež "deti", ale zároveň sa týmto termínom v časoch výprav označovali poddaní z najchudobnejších vrstiev. Až Giovanni Miccoli a Peter Raedts si v 20. storočí všimli nezrovnalosti a argumentovali nedorozumenia týchto kronikárov. Moderné štúdie tiež naznačujú, že vtedajšia zlá ekonomická situácia donútila niektorých obyvateľov opustiť svoje domovy a predať svoje pozemky a presťahovať sa inam. Migrovať mali vraj až stovky rodín.

=== Piata križiacka výprava ===


V roku [[1215]] pápež [[Inocent III.]] zvolal [[štvrtý lateránsky koncil]]. Jedným z dôsledkov koncilu bola [[piata križiacka výprava]], ktorej príprav sa energicky chopil Inocentov nástupca [[Honorius III.]] Účasť na výprave prisľúbil uhorský kráľ [[Ondrej II. (Uhorsko)|Ondrej II.]], nórsky kráľ [[Inge II.]] (ktorý však počas príprav zomrel a nórski križiaci tak nakoniec zostali bokom) a rakúsky vojvoda [[Leopold VI. Babenberský]]. Vojská mali na Blízky východ prepraviť frízske lode, ktoré sa však zdržali v Portugalsku dobývaním [[Mauri|maurského]] hradu [[Alcácer do Sal]]. Do Svätej zeme tak dorazila len časť križiakov, ku ktorým sa pridali [[Cyperské kráľovstvo|cyperské]] oddiely kráľa [[Hugo I. (Cyprus)|Huga I.]] a antiochijská armáda kniežaťa [[Bohemund IV. (Antiochia)|Bohemunda IV.]] Križiaci v [[Jordánsko|Zajordánsku]] nenašli žiadneho protivníka, vydrancovali široké okolie a s korisťou sa vrátili do [[Akko]]nu. Kráľ Ondrej odišiel domov a zvyšní križiaci sa chystali po príchode francúzskych posíl k útoku na egyptský prístav [[Dumját (mesto)|Damietta]].
[[Súbor:Capturing_Damiate.jpg|náhľad|Cornelis Claesz van Wieringen: *Frízski križiaci útočia na Damiettu*]]

V máji [[1218]] križiaci dobyli obrannú vežu chrániacu ústia [[Níl]]u a čiastočne obľahli samotné mesto [[Damietta]], ktorú po takmer dvojročnom obliehaní v novembri [[1219]] dobyli. Vládu nad mestom si proti vôli kardinála [[Pelagio Galvani|Pelagia]] nárokoval jeruzalemský kráľ [[Ján z Brienne]]. Stal sa dočasným vládcom Damietty až do predpokladaného príchodu cisára [[Fridrich II. (Svätá rímska ríša)|Fridricha II.]] Mesto bolo križiakmi pretvorené na kresťanské sídlo s vlastným arcibiskupom Pierrom des Roches.

Po príchode nemeckých križiakov mal Pelagio pocit, že vojsko je dostatočne silné na dobytie celého Egypta a napriek cisárskemu rozkazu sa bez cisára s armádou vydal na juh s cieľom dobyť [[Káhira|Káhiru]]. Výprava skončila neslávne po tom, čo sa vojaci utáborili medzi dvoma ramenami Nílu a Egypťania vypustili riečne hrádze, čím križiakov odrezali od pevniny a donútili kapitulovať. Sultán [[al-Kámil]] vyjednal odchod križiakov z Damietty a osemročné prímerie. Prepustení križiaci odtiahli do Akkonu a na mieste, kde sa vzdali, dal sultán na počesť víťazstva vystavať nové mesto *al-Mansúra - Víťazné*.
[[Súbor:Al-Kamil_Muhammad_al-Malik_and_Frederick_II_Holy_Roman_Emperor.jpg|vľavo|náhľad|Cisár Fridrich II. Štaufský na stretnutí so sultánom al-Kamilom]]

=== Šiesta križiacka výprava ===

V septembri roku [[1227]] vyplávala z [[Brindisi]] do Svätej zeme veľká nemecká flotila. Viedol ju cisár [[Fridrich II. (Svätá rímska ríša)|Fridrich&nbsp;II.]], ktorého k&nbsp;vyplávaniu donútila po deviatich rokoch sľubov až hrozba [[exkomunikácia|exkomunikácie]]. Krátko po vyplávaní však na lodiach vypukla [[epidémia]], chorý cisár zastavil v [[Otranto|Otrante]] a podozrievavý pápež [[Gregor IX. (pápež)|Gregor IX.]] ho exkomunikoval. Fridrich, ktorého zbožnosť bola vždy pochybná, to ignoroval a po uzdravení vyrazil ďalej na východ. V septembri [[1228]] pristál v Akkone, kde už čakalo križiacke vojsko.

Cisár nemal záujem viesť dlhú nákladnú vojnu v Palestíne a rozhodol sa pre diplomaciu. Sultán [[al-Kámil]], ktorý sa nachádzal uprostred mocenského zápasu so svojimi bratmi, bol ochotný rokovať. Fridrich však v Palestíne nemal pevnú pozíciu, lebo jeruzalemský [[patriarcha (cirkev)|patriarcha]] i rytierske rády [[Johaniti|johanitov]] a [[Templári|templárov]] ho ako exkomunikovaného nepodporovali. Akkonskí baroni si zase zakladali na svojej slobode a nechceli sa cisárovi podrobiť. Iba príslušníci [[Rád nemeckých rytierov|Rádu nemeckých rytierov]] stáli pevne pri cisárovi. Z tejto nejednoty medzi kresťanmi [[al-Kámil]] ťažil, rokovania preťahoval a Fridrich začal ustupovať zo svojich požiadaviek.

V roku [[1229]] bola dohoda potvrdená, kresťania získali naspäť [[Betlehem (sídlo)|Betlehem]], [[Nazaret]], [[Galilea|Galileu]] a predovšetkým [[Jeruzalem]], do ktorého však mali moslimovia slobodný prístup. Potom Fridrich vstúpil do Jeruzalema a protiprávne sa dal korunovať jeruzalemským kráľom. Právoplatným kráľom mal byť Fridrichov nedospelý syn [[Konrád IV. Štaufský|Konrád]]. V máji [[1229]] Fridrich zo Svätej zeme odišiel a pri nalodení v Akkone po ňom miestni občania hádzali odpadky. Roku [[1244]] neopevnený Jeruzalem znovu dobyli [[Chórezmská ríša|chórezmské]] vojská v službách Egypta a kresťania ho už nikdy nezískali.
[[Súbor:Emile_Signol_-_Louis_IX,_dit_Saint_Louis,_Roi_de_France_(1215-1270).jpg|náhľad|Émile Signol: Ľudovít IX. na križiackej výprave<br /> *(Salles des Croisades, Versailles)*]]

=== Siedma križiacka výprava ===

V auguste roku [[1248]] sa na križiacku výpravu vydal francúzsky kráľ [[Ľudovít IX. (Francúzsko)|Ľudovít IX.]] Vojsko vyplávalo z novopostaveného prístavu v [[Aigues-Mortes]] a bola to najväčšia námorná operácia v dejinách križiackych výprav. Počas medzipristátia na Cypre miestni Ľudovíta presvedčili, že ideálnym cieľom útoku bude Egypt. V júni [[1249]] sa križiaci vylodili pred egyptskou [[Dumját (mesto)|Damiettou]] ktorú sa im podarilo získať bez boja, a v novembri 1249 sa francúzske vojsko vydalo na pochod do egyptského vnútrozemia.
[[Súbor:Scenes_from_seventh_crusade.jpg|vľavo|náhľad|Výjavy zo siedmej krížovej výpravy, 15. storočie]]

V tej dobe zomrel egyptský sultán [[as-Sálih]] Ajjúb, ale vdova [[Šagrat al-Durr]] smrť zatajila a spolu s ministrom Fakrh ad-Dínom krajinu a armádu riadila sama. Egyptské vojsko na križiakov čakalo pri pevnosti [[al-Mansúra]] a ostreľovalo ich cez rieku [[Grécky oheň|gréckym ohňom]]. Križiaci objavili brod a vo februári roku [[1250]] ich predvoj vedený Ľudovítovym bratom [[Róbert I. z Artois|Robertom I. z Artois]] zaútočil na egyptský tábor pred al-Mansúrou a [[Mamlúcký sultanát|mamlukov]] zahnal do mesta. Robert, opojený úspechom, zaútočil na mesto, ale v jeho uliciach sa križiaci rozptýlili a väčšinou boli zabití, vrátane Róberta z Artois, alebo grófa Viliama zo Salisbury. Egypťania sa zatiaľ preskupili a po príchode hlavnej časti križiacke armády sa strhla vyrovnaná bitka trvajúca celý deň. Postup sa zastavil a Egypťania privolali posily. Na pomoc im prišiel syn zosnulého sultána [[Turanšáh]] a pomohol križiakov odrezať od [[níl]]skych zásobovacích trás. Po vypuknutí [[hladomor]]u dal Ľudovít v marci rozkaz na ústup. Turanšáhovi vojaci začali križiakov prenasledovať a tí sa po ochorení samotného Ľudovíta rozhodli kapitulovať. Celá križiacka armáda skončila v zajatí. Damietta zostala zatiaľ zachovaná vďaka kráľovnej [[Margaréta Provensalská|Margaréte Provensálskej]] a jej janovským a [[pisa]]nským žoldnierom. Egypťania za prepustenie kráľa a jeho armády požadovali vydanie Damietty a zaplatení 800 000 zlatých [[bezant]]ov. Križiaci nemali dostatok hotovosti, prepustený bol preto sprvu len kráľ Ľudovít a časť rytierov. Prepustenému panovníkovi sa počas ďalších štyroch rokov, ktoré strávil v Akkone, podarilo dosiahnuť prepustenie zvyšku zajatcov a až [[24. apríl]]a [[1254]] opustil Svätú zem.

=== Ôsma križiacka výprava ===

Roku [[1267]] vytiahol francúzsky kráľ [[Ľudovít IX. (Francúzsko)|Ľudovít IX.]] na ďalšiu križiacku výpravu. Zo začiatku márne hľadal spoločníkov, nakoniec ho podporil jeho brat, sicílsky kráľ [[Karol I. (Neapolsko)|Karol z Anjou]]. Ten však chcel cieľ výpravy stočiť zo [[Sýria|Sýrie]], kde medzitým sultán [[Bajbars]] dobyl ako [[Haifa|Haifu]], [[Toron des Chevaliers|Toroni]] a [[Nazaret]], tak i križiacku baštu [[Antiochia|Antiochiu]] na [[Tunis]], kde mal ekonomické a politické záujmy, a Ľudovít sa nechal presvedčiť. Z Tunisu sa chcel vydať na Egypt, potom prejsť [[Sinajský polostrov|Sinaj]] a z juhu znovu dobyť Jeruzalem.
[[Súbor:Siege_of_Tunis,_eighth_crusade.jpg|náhľad|Križiaci obliehajú Tunis<br />*(Biblioteque nationale de France)*]]

V júli [[1270]] sa križiaci vylodili na africkom pobreží. Počas obliehania Tunisu sa vo vojsku križiakov rozšírila epidémia spôsobená horúcim počasím a nedostatkom pitnej vody. Medzi chorými bol aj kráľ Ľudovít IX., ktorý v [[Kartágo|Kartágu]] pri čakaní na posily z Anglicka, [[Aragónsko|Aragónska]] a [[Navarra|Navarry]] zomrel na úplavicu (niektoré zdroje zmieňujú i mor). Kráľom sa stal tiež chorý následník trónu [[Filip III. (Francúzsko)|Filip III.]] Velenie vojenských operácií prevzal Karol Anjou, ktorému sa podarilo vyjednať s tuniským emirom Muhammadom al-Mustansirom voľný obchod s mestom Tunis, mier a voľný odchod križiakov z Afriky. Keď do Tunisu dorazil anglický princ [[Eduard I. (Anglicko)|Eduard]] s malým križiackym zborom z Anglicka bolo už po boji. Kým Francúzi sa začali pod velením Karola z Anjou sťahovať späť do Európy, Angličania hodlali pokračovať v križiackej výprave do Svätej zeme.

=== Deviata križiacka výprava ===


Po neúspechu [[Ôsma križiacka výprava|ôsmej križiackej výpravy]] sa Angličania rozhodli vydať do Sýrie ohrozovanej mamluckým sultánom [[Bajbars]]om. [[Eduard I. (Anglicko)|Eduard]] s anglickou armádou prezimoval na Sicílii a v máji [[1271]] sa vylodil v Akkone. Eduardove sily boli slabé, asi len tisíc vojakov, ale mal v úmysle zjednotiť rytierov vo Svätej zemi a na [[Cyperské kráľovstvo|Cypre]] a uzavrieť dohodu s [[Mongoli (mongolské jazyky)|Mongolmi]], ktorí v tej dobe ohrozovali aj moslimské územia. Po príchode do Akkonu [[Eduard I. (Anglicko)|Eduard]] zistil, že situácia kresťanov na Blízkom východe, kde mamlucké vojsko ovládlo v rokoch 12651271 väčšinu územia [[Jeruzalemské kráľovstvo|Jeruzalemského kráľovstva]] a [[Antiochijské kniežatstvo|Antiochijského kniežatstva]], je oveľa horšia, než sa v západnej Európe domnievali. Cyperskí rytieri odmietli bojovať vo Svätej zemi a [[Benátska republika|Benátčania]] s [[Janovská republika|Janovčanmi]] začali s Mamlukmi obchodovať, a to so súhlasom akkonských barónov.

Eduard sa svojho plánu nevzdal a dúfal vo vyjednávanie o prípadnú pomoc s mongolským [[Ilchanát]]om v [[Irán|Perzii]]. Mal úspech a ilchán Abaga vyslal desaťtisícovú armádu, ktorá dobyla moslimské [[Aleppo]]. Akonáhle však egyptský sultán [[Bajbars]] vytiahol z Damasku na sever, Mongoli pred ním ustúpili a mamluci mesto získali späť. Eduard tiež podnikol ťaženie do vnútrozemia, akkonskí rytieri však odmietli brániť prípadné dobyté územia a križiaci sa bezvýsledne vrátili do Akkonu. Ten sa ešte v roku [[1263]] prepadnutiu ubránil, ale nedokázal zastaviť postupné strácanie územia Jeruzalemského kráľovstva. Keď princ zistil aké márne je jeho úsilie, vrátil sa v septembri [[1272]] do Anglicka. Urobil tak nedlho potom, čo skoro zahynul pri pokuse o [[atentát]]. Hoci pri odchode mal v úmysle vrátiť sa na Blízky východ na čele veľkej križiackej výpravy, politická situácia v Anglicku mu v tom zabránila.

=== Križiacke štáty ===
[[Súbor:Crusader_states_map_(cs)-2.svg|náhľad|Križiacke dŕžavy vo Svätej zemi tesne po dokončení prvej krížovej výpravy v roku 1102]]

Križiacke panstvá vzniknuté počas kruciát boli budované v duchu západoeurópskeho [[Feudalizmus|feudalizmu]] a vládnúcu triedu predstavovali predovšetkým osadníci z Európy. Pôvodní obyvatelia, predovšetkým arménski [[Monofyzitizmus|monofyziti]], východní pravoslávni kresťania (grécki, sýrski,...) a moslimovia Frankov (ako orientálci označovali križiakov) v krajine početne prevažovali. Domorodci boli svojimi križiackymi pánmi tolerovaní, avšak Frankovia neboli voči svojim inoverným poddaným nábožensky benevolentní v takej miere, ako Arabi pred nimi.

Arabský cestovateľ [[Ibn Džubajrá]] z Andalúzie, ktorý bol nepriateľom križiakov, pri svojich cestách po [[Jeruzalemské kráľovstvo|Jeruzalemskom kráľovstve]] v roku [[1184]] k svojej nevôli zistil, že v krajine usadení kresťania a moslimovia spolu vychádzajú dobre.

Odhaduje sa, že v Jeruzalemskom kráľovstve žilo v mestách asi 120 000 Frankov (osadníkov z Európy) a 100 000 moslimov, a na vidieku žilo ďalších 250 000 moslimov a východných kresťanov.

Po [[Prvá križiacka výprava|prvej križiackej výprave]] vznikli na Blízkom východe štyri [[Križiacky štát|križiacke štáty]]: [[Edesské grófstvo]], [[Antiochijské kniežatstvo]], [[Tripoliské grófstvo]] a [[Jeruzalemské kráľovstvo]]. Vládcovia troch prvých boli formálne vazalmi jeruzalemského kráľa. Po [[Tretia križiacka výprava|tretej križiackej výprave]] na Cypre vzniklo [[Cyperské kráľovstvo]], ktorého prvým panovníkom sa stal bývalý jeruzalemský kráľ [[Guy de Lusignan]] a celá ďalšia existencia tohto štátu bola zviazaná s [[Lusignanovci|rodom Lusignanovcov]]. V [[13. storočie|13. storočí]] Cyprus utvoril s Jeruzalemským kráľovstvom úniu, keď sa titulárnym jeruzalemským kráľom stal cyperský kráľ [[Hugo III. (Cyprus)|Hugo III.]]
[[Súbor:Siege_of_Tripoli_Painting_(1289).jpg|vľavo|náhľad|Dobytie Tripolisu v roku 1289<br />*(Ms Add 27695 Fol. 5)*]]

Po [[Štvrtá križiacka výprava|štvrtej križiackej výprave]] a dobytí Byzancie vznikli v [[Grécko|Grécku]] ďalšie štyri hlavné križiacke štáty: [[Latinské cisárstvo]] a na ňom formálne závislé [[Achájske kniežatstvo]], [[Aténske vojvodstvo]] a [[Solúnske kráľovstvo]]. Ďalšie územia, predovšetkým ostrovy, pre seba dobyli [[Benátska republika|Benátčania]] a [[Maltézsky rád|johaniti]], ktorí sa po páde levantských dŕžav usadili na [[Rodos (ostrov)|Rodose]]. Na [[Kyklady|Kykladských ostrovoch]] benátsky dobrodruh [[Marco Sanudo]] založil [[Vojvodstvo Archipelagos|vojvodstvo Naxos]]. Takisto [[Janovská republika|Janovčania]] sa pokúsili získať križiacke dŕžavy, keď janovský admirál a [[Kaper (osoba)|kaper]] Enrico Pescatore obsadil [[Kréta|Krétu]]. Po niekoľkých rokoch bol z ostrova vytlačený Benátčanmi, takže [[Janovská republika]] žiadne územia nezískala. Križiaci v Grécku vybudovali podobné feudálne vzťahy ako sto rokov pred nimi križiaci v Palestíne. V Grécku sa húfne usadzovali západní rytieri, ktorí túžili získať pôdu.
[[Súbor:SiegeOfAcre1291BNF.JPG|náhľad|Pád [[Akko|Akre]] (Akka, Akkonu) v roku 1291 po ktorom nasledoval masaker kresťanských obyvateľov]]

Križiacke štáty v Palestíne zanikli koncom 13. storočia. V roku [[1268]] [[Mameluci]] dobyli a zničili Antiochiu, v roku [[1271]] sa [[Bajbars]] zmocnil križiackeho hradu [[Kal’a al-Hisn|Krak des Chevaliers]] a odvtedy postupne likvidoval posledné zvyšky križiackych dŕžav. V roku [[1289]] bol dobytý a vyplienený [[Tripolis (Libanon)|Tripolis]] a [[18. máj]]a [[1291]] po obliehaní padol Akkon s poslednými zvyškami križiackych dŕžav. Kresťania, ktorým sa nepodarilo uniknúť, boli vyvraždení či predaní do otroctva. Prístavné mestá boli zbúrané a nové centra boli neskôr postavené ďalej od mora, aby nemohli slúžiť ako základňa pre ďalšiu kresťanskú ofenzívu. Po páde Akkonu latinské dŕžavy pretrvali iba na Cypre a v Grécku.

Kým v Levante križiacke štáty, s výnimkou Edesského grófstva, zanikli takmer naraz, v Grécku zanikali po dobu tristo rokov. Ako prvé podľahlo nepriateľom [[Solúnske kráľovstvo]] ktoré v roku [[1224]], po dvadsiatich rokoch od založenia, dobyl [[Epirský despotát|epirský despota]] [[Michael Komnenos Dukas]]. [[Latinské cisárstvo]] bolo od začiatku hospodársky i vojensky slabé a v roku [[1261]] [[Nikajské cisárstvo|nikajský cisár]] [[Michal VIII. Palaiologos]] dobyl naspäť Konštantínopol. Posledné dva križiacke štáty na gréckej pevnine, [[Achájske kniežatstvo]] a [[Aténske vojvodstvo]], byzantskému protiútoku odolávali ďalších dvesto rokov. [[Achájske kniežatstvo]] dobyl byzantský [[Morejský despotát]] v roku [[1432]] a Atény až roku [[1453]] obsadil [[Osmanská ríša|osmanský]] sultán [[Mehmed II.]]

Ostrovné štáty mali silnejšie väzby na európske námorné mocnosti, najmä Benátky, a preto útokom dokázali oveľa úspešnejšie čeliť. [[Cyperské kráľovstvo]] bolo od roku [[1426]] prinútené platiť egyptským Mamelukom výpalné, až roku [[1489]] kráľovná [[Katarína Cornaro]] ostrov predala Benátčanom, ktorí ho udržali až do roku [[1571]]. [[Vojvodstvo Naxos]] sa kvôli rastu moci [[Osmanská ríša|Osmanskej ríše]] v Egejskom mori dostalo pod osmanský vplyv a sultán [[Selim II.]] v roku [[1579]] väčšinu Kyklád obsadil. Niektoré ostrovy však ešte nejakú dobu ubránili miestni šľachtici z rodu Gozzadini a [[Benátska republika]] stratila niekoľko egejských ostrovov a gréckych prístavov až v rokoch [[1714]][[1718]].

== Rytierske rády ==

[[Súbor:KnightsTemplarPlayingChess1283.jpg|vľavo|náhľad|Templárski rytieri hrajúci šach, *Libro de los juegos*, 1283]]
Križiacke výpravy podstatne prispeli k vzniku [[Rytiersky rád|rytierskych rádov]], ktoré v sebe spájali vojenský charakter so snahou o napodobňovanie kláštorného života.

Ako prvý bol v Jeruzaleme založený rád johanitov (neskôr známy ako [[Maltézsky rád]]). Toto zoskupenie pôvodne rádom nebolo a ako bratstvo existovalo v Jeruzaleme už pred prvou križiackou výpravou, takže moslimskí vládcovia túto kresťanskú organizáciu tolerovali. Pôvodným poslaním bratstva pred prvou križiackou výpravou bola špitálna starostlivosť o kresťanských pútnikov putujúcich do Palestíny. Po dobytí Jeruzalema Godefroy z Bouillonu začal bratstvo podporovať, to tak mohlo silnieť čo do majetku a vplyvu. Pôvodne špitálske bratstvo bolo uznané ako cirkevný rád. Stal sa rádom vojenským. [[Johaniti]] si aj naďalej zachovávali svoju pôvodnú náplň, ale ako rád vojenský a rytiersky získali nové povinnosti ako bola ochrana pútnikov a obrana Kristovho hrobu (a kresťanského kráľovstva).
[[Súbor:LivoniaKnight.jpg|náhľad|Rytier Rádu mečových bratov z Pobaltia (muž vpravo).]]
[[Rád templárov]] bol organizáciou od začiatku rýdzo vojenského charakteru. Založil ho roka [[1119]] chudobný rytier [[Hugues de Payens]] spolu so siedmimi druhmi na ochranu pútnikov, ktorí prichádzali do Svätej zeme. Často sa dostávali do konfliktu s konkurenčným rádom johanitov, ktorý mal podobné povinnosti a privilégiá. Rád nemal charitatívne povahu, avšak raz za čas obdarovával chudobných almužnou. Templársky rád navyše umožňoval, aby si šľachta uschovávala peniaze a cenné predmety v templárskych domoch, čo u rádu spôsobilo vytvorenie rozsiahlej siete bánk. Peniaze bolo možné si v rádovom dome uložiť a potom si ich vyzdvihnúť vo Svätej zemi, čo bolo praktické a výhodné, pretože šľachtici mohli byť o svoj majetok pripravení banditami počas svojho putovania. Preto postupom času získavali templári majetok a moc a v polovici [[12. storočie|12. storočia]] tvorili asi tretinu všetkých rytierov v [[Jeruzalemské kráľovstvo|Jeruzalemskom kráľovstve]]. V čase keď posledné križiacke dŕžavy už boli v rozklade disponovali rytierske rády ako jediné disciplinovanou armádou, ktorá bránila križiacke mesta pred moslimami. Boli to templári, ktorí hájili citadelu v Akkone a [[Sidón]]e i poslednú pevnosť [[Arados|Ruád]] pred prístavným mestom [[Tortosa]], ktorá bola dobytá až v roku [[1303]].

Templári a johaniti boli natoľko úspešní, že sa rozšírili takmer po celej západnej Európe. Ich privilégiá dané pápežom z nich robili nezávislé orgány, stali sa z nich medzinárodné organizácie. Pápež bol ich jedinou autoritou a do politiky rádov zasahoval len výnimočne a v krajných prípadoch. Veľmajstri rádov si počínali ako samostatní vládcovia a tešili sa z kniežacích titulov. Rytierske rády mali voľné pole pôsobnosti a svetskí panovníci ani duchovní nemohli do pôsobenia rádov zasahovať, čo zapríčinilo mnohé konflikty nielen so svetskými panovníkmi, ale aj s pápežským stolcom. To bol tiež jeden z dôvodov prečo začala popularita rytierskych rádov klesať. Všetko vyvrcholilo obvineniami templárskeho rádu z [[kacírstvo|kacírstva]] a ich následným zrušením.

Ostatné rytierske rády nemali rovnaká privilégiá ako templári alebo johaniti, takže sa len ťažko presadzovali a ich úspechy boli skôr čiastkového charakteru. [[Vojenský a špitálsky rád svätého Lazara Jeruzalemského|Rád svätého Lazara]] pôsobil už ako bratstvo v Jeruzaleme spoločne s johanitským bratstvom s ktorým sa združoval do koalície. Rád spravoval lazaret pre malomocných. Stal sa vojenským rádom, lebo začal združovať nielen leprou nakazených križiakov, ale aj templárov a johanitov ktorí malomocenstvom ochoreli. Ďalšími rádmi boli [[Rád rytierov z Monte Gaudio]] (združoval križiakov z Pyrenejského polostrova, ale nebol úspešný) a [[Rád rytierov svätého Tomáša Canterburského v Akre]] (v [[Akko|Akre]], potom čo mesto bolo dobyl [[Richard I. (Anglicko)|Richard Levie Srdce]] združoval anglicky hovoriacich, najmä križiakov ktorí prišli do Svätej zeme s Richardom, ale tiež sa nedokázal významnejšie presadiť).
[[Súbor:Teutonic_state_1250.png|náhľad|left|Prusko a Livónsko dobyté križiakmi na začiatku 13. storočia (územie ovládané Rádom nemeckých rytierov a Rádom mečových bratov)]]

Po johanitoch a templároch sa tretím najsilnejším poriadkom stal [[Rád nemeckých rytierov]]. Regula rádu bola odvodená od templárov aj johanitov. Bol založený v Svätej zemi ako reakcia na silný príliv križiakov z nemeckých krajín. Križiacke štáty boli obývané prevažne Frankami, nemecky hovoriaci križiaci sa vo Svätej zemi zle dorozumievali a neradi vstupovali k frankofónnym templárom alebo johanitom. Radšej vstupovali do nemeckého zoskupenia, ktoré pôvodne pôsobilo len ako poľný lazaret rádu johanitov. Tí sa v roku [[1190]] osamostatnili a v roku [[1196]] boli pápežom uznaní ako samostatný rád, takže začali fungovať aj ako sprostredkovatelia medzi Jeruzalemským kráľovstvom a [[Rímsko-nemecká ríša|rímsko-nemeckými cisármi]]. Rád získal rovnaké privilégiá ako mali templári a johaniti, takže sa veľmi skoro stal významnou silou. V Svätej zemi vlastnil niekoľko hradov a v Akkone mal jednu citadelu, avšak viac sa v [[Levanta|Levante]] uchytiť nedokázal, lebo väčšinu pôdy a majetku už rozobrali rády templárov a johanitov. Rád nemeckých rytierov sa preto začal významne angažovať aj v Európe, kde boli východné hranice kresťanských štátov ohrozované [[Pohanstvo|pohanmi]] a tzv. [[schizma]]tikmi ([[pravoslávna cirkev (východná Európa)|pravoslávnymi]]). Templári a johaniti sa v európskych bojoch výnimočne tiež zúčastnili, ale ich poslanie sa silne vzťahovalo hlavne k obrane Svätej zeme. Po jej strate presunuli templári svoje sídlo na Cyprus a neskôr do Francúzska, kde začali hromadiť majetok údajne na financovanie ďalšie križiackej výpravy. Johaniti presunuli hlavné pole pôsobnosti do [[Stredomorie (Stredozemné more)|Stredomoria]] (pravdepodobne s vidinou, že sa do Svätej zeme znovu vrátia), hlavným sídlom sa stal ostrov [[Rodos (ostrov)|Rodos]] a neskôr [[Malta]] (od tej doby začali byť označovaní ako Maltézski rytieri).

== Výpravy proti Turkom v neskorom stredoveku ==
Potom čo [[Osmanská ríša|Osmani]] prenikli na [[Balkánsky polostrov|Balkán]] si západní kresťania začali uvedomovať ich hrozbu a začali sa plánovať a projektovať výpravy na záchranu kresťanstva východnej Európy, upadajúcej Byzancie a a rytierskych rádov na Rodose v oblasti Egejského mora. Expanzia Osmanov do Európy začala roku [[1354]] dobytím [[Gallipoli]]. V roku [[1361]] dobyl [[Murad I.]] [[Edirne|Adrianopol]] a premenoval ho na Edirne a urobil z neho hlavné sídlo Osmanskej ríše. Zásadným prelomom bol následne [[pád Konštantínopola]] v roku [[1453]].

=== Pápežské projekty v 15. storočí ===
***Projekt [[Eugen IV.|Eugena IV.]] (14441445):*** Na juhovýchode [[Osmanská ríša|Osmanskej ríše]] povstal vládca [[Karamanský sultanát|Karamanu]] Ibrahim bej, čo donútilo osmanského vládca [[Murad II.|Murada II.]] na ťaženie do tejto oblasti. Situáciu chcel využiť pápež tak, že by zablokoval [[Dardanely]] loďstvom, čím by znemožnil pohyb osmanského vojska - potom by stačilo začať operácie v Európe so svojimi spojencami - byzantským cisárom [[Konštantín XI. (Palaiologos)|Konštantínom XI.]], albánskym [[Scanderbeg]]om, srbským [[Đurađ Branković|Đurađom Brankovićom]] a predovšetkým uhorským [[Ján Huňady|Jánom Huňadym]] a poľsko-uhorským kráľom [[Vladislav III. (Poľsko, 1434)|Vladislavom III.]] Ďalšími pápežovými spojencami boli: [[Benátska republika|Benátčania]] so silným námorníctvom a [[Burgundské vojvodstvo|Burgundčanov]]). Pápež vymenoval dvoch legátov: pre pozemné sily Giuliana Cesariniho a pre flotilu svojho synovca Francesca Condulmaria. Druhý spomínaný mal viesť blokádu Dardanel.<br>
Murad II. však zlomil odpor Ibrahima Beja skôr než sa predpokladalo a vydal sa so svojou armádou späť do Európy, kam dorazil ešte skôr, než Condulmario stačil Dardanely zablokovať. Pozemné sily vedené Cesarinim potom rozdrvil [[Bitka pri Varne|pri Varne]]. Po tejto porážke sa pokúsil Condulmario o ďalšiu výpravu v roku [[1445]], tá však bola príliš zdĺhavá, a preto sa radšej stiahol z osmanského územia pred prichádzajúcou zimou.
[[Súbor:AtlBalk1400.jpg|náhľad|Balkán a okolie v roku 1400]]

***Projekt [[Kalixt III.|Kalixta III.]] (14551458):*** V roku [[1453]] [[Pád Konštantínopola|dobyli Osmani Konštantínopol]] a mohli tak prechádzať medzi časťami ríše nielen cez Dardanely, ale aj naprieč [[Bospor]]om. Pápež v roku [[1455]] menoval legátom Lodovica Trevisana a zveril mu pápežske loďstvo. Trevisan mal za úlohu napadnúť ázijskú časť Osmanskej ríše zo špitálnického ostrova [[Rodos (ostrov)|Rodos]]. Na európskej pevnine operovali [[Ján Huňady]] a kardinál Juan Carvajal. Trevisan však nedokázal donútiť svojimi útokmi Osmanov, aby presunuli časť svojho vojska do Anatólie. Pápež Kalixt III. zomrel v roku [[1458]], a tým skončili aj tieto snahy rozdeliť osmanské vojsko.

***Projekt [[Pius II.|Pia II.]] (14631464):*** V roku [[1463]] sa pápež rozhodol postaviť sa do čela výpravy proti Turkom. Počítal pritom s pomocou spojencov na európskej pevnine. [[Uhorsko|Uhorský]] kráľ [[Matej I.|Matej Korvín]] mal zaútočiť zo severu na Osmanskú ríšu, kde vtedy vládol sultán [[Mehmed II.]], a to buď cez dunajskú nížinu alebo cez [[Niš]]. Na západe mal zaútočiť albánsky vládca Scanderbeg. Pápež mal potom zaútočiť z juhu - z [[Peloponéz (polostrov)|Peloponézu]] - so svojimi spojencami z [[Burgundsko (región)|Burgundska]] a s ďalšími európskymi križiakmi. S nimi sa mal stretnúť v [[Ancona|Ancone]] a vyplávať na Peloponéz. Pápežska a benátska flotila potom mali operovať v [[Egejské more|Egejskom mori]]. V roku [[1464]] však Pius II. skonal v Ancone a tento plán sa teda nemohol uskutočniť.

== Na európskom kontinente ==
[[Súbor:Albigensian_Crusade_01.jpg|náhľad|250x250bod|Pápež [[Inocent III.]] Exkomunikuje [[Albigénstvo|katarov]] z južného Francúzska (vľavo), Masaker katarov križiakmi (vpravo)]]
Križiacke výpravy na európskom kontinente boli dvojakej povahy. Jednak to boli ťaženia proti pohanom, a jednak proti kresťanským kacírom, kam patria aj križiacke výpravy proti "neposlušným" panovníkom.

=== Proti pohanom - severné križiacke výpravy ===
==== Venédska križiacka výprava ====
Výpravy proti pohanom žijúcim pri [[Baltské more|Baltskom mori]] sa prvýkrát zúčastnili rytieri, ktorí odmietli ísť s [[Druhá križiacka výprava|druhou križiackou výpravou]] do Svätej zeme a radšej v polovici 12. storočia usporiadali výpravu proti [[Polabskí Slovania|polabským Slovanom]] a do [[Západné Pomoransko|Pomoranska]]. Proti slovanským [[Obodriti|Obodritom]] sa v roku [[1147]] uskutočnila križiacka výprava pod vedením saského vojvodu [[Henrich Lev|Henricha Leva]] a dánskeho kráľa [[Knut V.|Knuta V.]]

==== Livónska a pruská križiacka výprava ====


Križiacke výpravy proti pohanom v [[Pobaltský štát|Pobaltí]] na začiatku 13. storočia mali trvalý efekt, lebo križiaci dobyté územia konsolidovali, ťým, že ich dokázali osídliť, [[Christianizácia (šírenie kresťanstva)|christianizovať]] a čiastočne [[Germanizácia|germanizovať]]. V týchto vojnách sa angažoval predovšetkým [[Rád nemeckých rytierov]] a neskôr [[Rád mečových bratov]], ktoré v Pobaltí založili vlastné rádové štáty. [[Rád nemeckých rytierov]] viedol od roku [[1226]] vojny proti [[Prusi (baltský národ)|Prusom]], ktorých sa snažil násilne christianizovať. Križiackych výprav proti pohanským Prusom a Litovčanom sa zúčastnili aj českí panovníci [[Přemysl Otakar II.]] (ten tu založil v roku [[1256]] mesto [[Kaliningrad|Kráľovec]]) a kráľ [[Ján (Čechy)|Ján Luxemburský]].

[[Súbor:Louis_VIII_le_Lion_(Jean-Fouquet).jpg|vľavo|náhľad|Francúzsky kráľ Ľudovít VIII. oblieha Avignon<br />*(miniatúra Jeana Fouquet, 14551460)*]]
Stranou križiackych výprav nezostali ani [[Škandinávia|škandinávski]] vládcovia, hoci veľká vzdialenosť im sťažovala účasť na križiackych výpravách na Blízky východ. Napriek tomu boli Švédi a Nóri horlivými križiakmi (kráľ [[Sigurd I.]] bol prvým európskym panovníkom, ktorý navštívil [[Jeruzalem]]).

==== Švédske križiacke výpravy ====
Švédi už na začiatku 12. storočia podnikli prvú z troch [[Švédske križiacke výpravy|križiackych výprav]] do [[Fínsko|Fínska]], ktoré mali za následok christianizáciu Fínov, švédsku kolonizáciu Fínska i vymedzenie sféry vplyvu medzi katolíckym Švédskom a pravoslávnym [[Velikij Novgorod|novgorodským]] štátom.

=== Proti kacírom ===
==== Križiacka výprava proti albigéncom ====
Prvou križiackou výpravou vyhlásenou proti európskym kacírom bola [[križiacka výprava proti albigéncom]]. Trvala dvadsať rokov (12091229) a jej cieľom bolo odstrániť [[Albigénstvo|katarskú herézu]] v južnom Francúzsku. Za obeť jej padlo 200 000 až 1 000 000 ľudí.

==== Bosnianska križiacka výprava ====
V rokoch [[1235|1235]][[1241]] sa odohrala [[bosnianska križiacka výprava]] usporiadaná [[Uhorsko]]m proti [[Bosenský banát|bosnianskemu Banátu]]. Viedol ju [[Koloman Haličský]]. Križiaci sa však nedostali ďalej než do pohraničia, pretože Uhorsko muselo čeliť [[Tatársky vpád do Uhorska|vpádu Tatárov]]. Zámienkou na organizovanie výpravy bolo hnutie [[Bogomilstvo|bogomilov]], z ktorých niektorí padli za obeť pri násilnostiach.

==== Aragónska križiacka výprava ====
V rokoch 12841285 sa odohrala [[Aragónska križiacka výprava]]. Pápež [[Martin IV.]] ju vyhlásil proti exkomunikovanému aragónskemu kráľovi [[Peter III. (Aragónsko)|Petrovi III.]] Križiacka výprava bola len súčasťou dlhotrvajúcej vojny zvanej [[Sicílske nešpory]]. Pápež udelil Petrom dobytú Sicílii v léno [[Karol I. (Neapolsko)|Karolovi z Anjou]], a ten vytiahol proti Petrovi s francúzskym vojskom. Francúzi však boli porazení a Sicília zostala pod vládou aragónskych kráľov.

[[Súbor:Andrea_del_Castagno_004.jpg|náhľad|Taliansky bojovník [[Pippo z Ozory]] bojoval v službách cisára [[Žigmund (Svätá rímska ríša)|Žigmunda]] proti Turkom aj proti husitom]]

==== Štyri križiacke výpravy proti husitom ====
Poslednými kruciátami boli štyri [[križiacke výpravy proti husitom]]. [[Prvá križiacka výprava proti husitom|Prvú križiacku výpravu]] proti [[Husitstvo|kališnickým]] Čechom zvolal v roku [[1420]] pápež [[Martin V.]] Ťaženie bolo verejne vyhlásené [[17. marec|17. marca]] 1420 vo [[Vroclav]]e a velenia sa chopil rímsko-nemecký cisár [[Žigmund (Svätá rímska ríša)|Žigmund Luxemburský]]. V apríli sa 30 000 križiakov zhromaždilo v sliezskej [[Świdnica|Świdnici]] a potom vstúpilo do [[Čechy|Čiech]]. Križiaci 3. mája obsadili [[Hradec Králové]] a 7. mája získali [[Pražský hrad]]. Pražania však odmietli kapitulovať a povolali na pomoc vidieckych husitov pod vedením [[Ján Žižka|Jana Žižku]], ktorý [[20. máj]]a dorazil do Prahy. V júni križiaci zahájili útoky na opevnené pozície husitov na [[Vítkov (vrch)|Vítkove]], ich výpady však boli vždy odrazené. 19. júla vypukol v tábore križiakov požiar a výprava sa rozpadla.

Po neúspechu prvej výpravy nemeckí [[kurfirst]]i zvolali do [[Cheb]]u na 23. augusta [[Druhá križiacka výprava proti husitom|druhú križiacku výpravu proti husitom]] a [[28. august]]a [[1421]] vstúpili križiaci do Čiech. Prvej vlne velil falcgróf Ľudovít, ktorý dobyl hrad [[Zámok Mašťov|Mašťov]] a pri [[Kadaň (mesto)|Kadani]] sa spojil s druhou križiackou vlnou vedenou arcibiskupmi z [[Kolín nad Rýnom|Kolína nad Rýnom]] a [[Trier]]u. Križiaci dobyli Kadaň a potom časť výpravy obsadila aj [[Chomutov]]. Hlavný voj tiahol na [[Žatec]], ktorý bol obliehaný od 10. septembra 1421. Žatec vzdoroval a medzi križiakmi sa začali množiť spory a dochádzať zásoby. Nakoniec vypukol v tábore požiar a zvesti o postupe husitských vojsk na pomoc Žatci vyvolali paniku, takže sa [[2. október|2. októbra]] križiaci rozutekali.

[[Súbor:StampRussia1992CPA5.jpg|vľavo|náhľad|Ruská známka na pamiatku víťazstva [[Novgorodská krajina|Novgorodu]] nad Rádom nemeckých rytierov v [[Bitka na Čudskom jazere|bitke na Čudskom jazere]] roku 1242]]
[[29. jún]]a [[1427]] sa v [[Norimberg]]u zhromaždili vojská nemeckých šľachticov, aby vyrazili na [[Tretia križiacka výprava proti husitom|tretiu križiacku výpravu]] do českých krajín. Vrchným veliteľom približne 25 000 ozbrojencov bol zvolený trevírsky biskup Oto, ktorý [[23. júl]]a obliehal [[Stříbro]]. Husitskí predáci sa dohodli, že Stříbru pomôžu a husiti sa začali zhromažďovať v Prahe. Celkom sa zišlo až 15 000 pešiakov, 1 500 jazdcov a 200 vozov. V druhej polovici júla sa husiti dali na pochod k Stříbru a križiaci im začiatkom augusta vyslali naproti 3000 jazdcov, ktorí sa však neodvážili husitov napadnúť. Táto zbabelosť vyvolala strach zo sily nepriateľa, takže sa križiacke vojsko miesto bitky dalo v panike na útek.

[[20. jún]]a [[1431]] bola zvolaná [[Štvrtá križiacka výprava proti husitom|ďalšia mnohonárodnostná výprava proti kališníkom]], ktorej velením bol poverený markgróf Fridrich Brandenburský. [[1. august]]a prekročili križiaci české hranice smerom na [[Tachov]]. Pôvodne mala byť napadnutá [[Plzeň]], cieľom sa však nakoniec stali [[Domažlice]], ktorým husiti [[14. august]]a vyrazili na pomoc. Fridrich dal časti križiakov povel k presunu ku [[Kdyně|Kdyni]], kde mala byť vybudovaná vozová hradba, zatiaľ čo saská časť výpravy mala ostať na mieste. Pápežský legát [[Giuliano Cesarini]] vyslal taliansku jazdu, aby chránila ustupujúceho Fridricha. Cesty však boli úzke, medzi križiakmi prepukol zmätok, čo spôsobilo zdržanie a husiti dorazili na bojisko skôr než sa križiaci stihli sformovať k bitke. Križiaci vrátane vodcov a kardinála Cesariniho začali utekať a vojsko sa rozpadlo. Utekajúcich pred prenasledovaním ochránila vozová hradba bránená talianskymi žoldniermi, ktorá husitovi na čas zadržala. Väčšina križiakov si tak zachránila holý život, ale husitom padla do rúk veľká časť vojenského materiálu.

==== Križiacka výprava proti Jiřímu z Poděbrad ====
V roku [[1462]] pápež [[Pius II.]] zrušil [[Bazilejské kompaktáty]] a uvrhol [[Jiří z Poděbrad|Jiřího z Poděbrad]] do kliatby. [[23. december|23. decembra]] [[1466]] vyhlásil pápež [[Pavol II. (pápež)|Pavol II.]] zrušenie nároku Jiřího z Poděbrad, ktorého označil za husitského kacíra, na český trón a vyhlásil proti kališníkom v Čechách novú križiacku výpravu. Na jar v roku [[1468]] vtrhol na čele križiackych vojsk do českých krajín uhorský kráľ [[Matej I.|Matej Korvín]], ktorý súperil s Jiřím o český trón. Matej Korvín bol [[22. júl]]a [[1469]] vojskom Jiřího z Poděbrad obkľúčený pri [[Vilémov (okres Havlíčkův Brod)|Vilémove]] a z obkľúčenia bol prepustený len na základe sľubu, že už nebude naďalej usilovať o českú korunu, tento sľub však neskôr nedodržal. Vzájomné potýčky medzi oboma panovníkmi trvali až do smrti Jiřího z Poděbrad [[22. marec|22. marca]] [[1471]].

== Dôsledky a hodnotenie ==
Hodnotenia križiackych výprav do Svätej zeme sú veľmi rozporuplné. Staršia historiografia zdôrazňuje ich prínos pre vzájomnú kultúrnu výmenu medzi západnou kresťanskou civilizáciou a arabským svetom. Súdobé historické bádanie je často výrazne skeptickejšie a pripúšťa, že dôsledky križiackych výprav do Svätej zeme pre európsku spoločnosť boli skôr negatívne.
[[Súbor:Bertran_de_Born.jpg|vľavo|náhľad|Rytier - trubadúr Bertran de Born<br />*(Bibliothèque Nationale Française)*]]

Stredoveká spoločnosť v 12. storočí verila cirkevnej [[Propaganda|propagande]] a na križiacke výpravy do Svätej zeme hľadela so sympatiami. Najmä s rozvojom [[Renesancia|renesancie]], [[Renesančný humanizmus|humanizmu]] a [[Osvietenstvo|osvietenstva]] sa objavila kritika výprav ako prejavov stredovekého náboženského fanatizmu a [[Teokracia|teokracie]]. V [[19. storočie|19. storočí]] sa vďaka rozvoju [[Nacionalizmus|nacionalizmu]] a [[Kolonializmus|kolonializmu]] zromantizovala predstava o križiakoch ako predchodcoch koloniálnej expanzie. Vo vtedajšom poňatí križiackych výprav sa tiež odrážali vtedajšie nacionalistické spory. V súčasnosti už diskusie o podieloch jednotlivých národov na križiackych výpravách ustúpili a skúma sa ideológia a ciele výprav. Sformoval sa aj vyhranene kritický pohľad na križiacke výpravy z hľadiska [[Marxizmus|marxistov]] a po [[Druhá svetová vojna|druhej svetovej vojne]] tiež z hľadiska moslimov .

Križiacke výpravy do Svätej zeme značne prehĺbili priepasť medzi západnými a východnými kresťanmi. Nepriateľstvo medzi ortodoxnými Byzantínčanmi a západnými katolíkmi vyvrcholilo dobytím a vyplienením [[Istanbul|Konštantínopol]]a v roku [[1204]]. Pápež účastníkov tejto akcie odsúdil, vzniknutý konflikt ale uhasený nebol. Prehĺbili sa tiež rozpory medzi križiakmi z rôznych krajín a ich veliteľmi, napríklad medzi Nemcami a Francúzmi alebo medzi panovníkmi [[Filip II. (Francúzsko)|Filipom II.]] a [[Richard I. (Anglicko)|Richardom I. Levie srdce]]. Uskutočnenie križiackych výprav na druhej strane umožnilo sformovanie nových a veľmi významných ekonomických väzieb medzi Západom a [[Orient]]om, zabezpečovaných predovšetkým talianskymi mestami. Tie bohatli z prenájmu lodí a pôžičiek križiakom a získali prevahu v [[Stredomorie (Stredozemné more)|Stredomorí]]. Obchod v [[Levanta|levantských]] mestách, ktorý pretrval aj po skončení výprav, však pre nich nebol tak dôležitý ako väzba na Egypt a Byzanciu.
[[Súbor:US_10th_Mountain_Division_soldiers_in_Afghanistan.jpg|náhľad|Vojna proti terorizmu, niekedy označovaná ako "desiata križiacka výprava"]]

Hoci väčšina kultúrnej výmeny medzi arabským a kresťanským svetom prebiehala v dobe [[Reconquista|reconquisty]] na Pyrenejskom polostrove, dostali sa niektoré plodiny do Európy prostredníctvom kresťanov na Prednom východe. Bola to napríklad [[cukrová trstina]] a poznatky o výrobe cukru, látok i skla. Križiaci sa zoznámili s mnohými vymoženosťami životného štýlu Východu, ale osvojili si ich väčšinou len tí, ktorí sa na Východe usadili. V Európe sa výdobytky orientálnej kultúry preberali predovšetkým prostredníctvom Byzancie, [[Sicília (autonómny región)|Sicílie]] a Pyrenejského polostrova. Napriek tomu však mali výpravy križiakov v domácom prostredí pozorovateľný sociálny dopad, často sa v tejto súvislosti spomína rozvoj dvorskej kultúry, v literatúre napr. v rytierskej poézi (francúzske *Chansons de geste'' ad.). Križiacka ideológia nezanikla dobytím Jeruzalema ani pádom Akkonu v roku 1291 a križiacke hnutie nebolo formálne nikdy ukončené. Z hľadiska blízkovýchodnej moslimskej civilizácie po sebe križiaci nezanechali trvalé stopy a boli len "epizódou na okraji dejín".

Podľa konšpiračného tvrdenia, že súčasná Veľká Británia a USA túžia získať moc nad krajinami Blízkeho východu, býva niekedy ich ťaženie označované ako "desiata krížová výprava". Tá vraj začala v roku 1983 kedy americký prezident Ronald Reagan vyslal jednotky do Libanonu na podporu izraelskej armády, ktorá tam vykonala inváziu. Rovnako sa niekedy ako "desiata krížová výprava" označuje vojna proti terorizmu prezidenta USA George W. Busha. Američania a ich spojenci bojujúci v Iraku a Afganistane potom často bývajú islamskými radikálmi označovaní za "križiakov". Západ a predovšetkým údajné spojenectvo sionistov a križiakov podľa Usámu bin Ládina a ďalších moslimov vedie križiacke ťaženie proti islamu.

## Referencie

## Literatúra
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* r
* 
* 
* 

## Pozri aj
* Križiacke výpravy proti husitom
* Križiacka výprava proti albigéncom

## Iné projekty

## Externé odkazy
* David Zbíral: "Krížové výpravy: stručný prehľad" - religionistickej seminárne práce; od toho istého autora "Kristovej ostatky ako zbraň križiacke propagandy: prípad z roku 1247"
* Vojny krížové - zhrnutie z knihy Sprievodca po dejinách, 1893
* Rozhovor s historikom T. F. Maddenom zastupujúcim krížovej výpravy proti súdobej kritike
* Účasť Čechov na krížových výpravách
* Českí "križiaci" na konci 12. storočia

## Zdroj

Kategória:Križiaci (dejiny)
Kategória:Dejiny islamu
Kategória:Dejiny kresťanstva
Kategória:Stredovek