Carlo Maratta

**Carlo Maratta** alebo **Maratti** (* 13. máj 1625, Camerano, Ancona† 15. december 1713, Rím) bol taliansky maliar a reštaurátor, pôsobiaci prevažne v Ríme. Je známy predovšetkým klasicizujúcimi obrazmi vykonanými neskoro barokovým klasickým spôsobom. Vyšiel z tradície renesancie Raffaela Santi, ale bol ovplyvnený rímskou barokovou maľbou (Annibale Carraciho), a to najmä vo farebnom ladení. Jeho biografiu napísal jeho súčasník a priateľ, taliansky maliar a významný životopisec Giovanni Pietro Bellori.

Antonio Balestra bol jedným z jeho žiakov.

## Životopis
[vľavo|náhľad|''[Klement IX.|Pápež Klement IX.*, [[Ermitáž]]]]
[[Súbor:Francesca_Gommi_Maratta,_by_Carlo_Maratta.jpg|vľavo|náhľad|*Francesca Gommi Maratta*, [[Clevelandské múzeum umenia]], asi [[1690]]]]
[[Súbor:Maratta.jpg|náhľad|Cirkevní otcovia diskutujú o Nanebovzatí Panny ([[1686]])]]
[[Súbor:Carlo_Maratta_-_The_Virgin_Appearing_to_St_Philip_Neri_-_WGA14052.jpg|náhľad|Panna Mária sa zjavuje svätému [[Filip Neri|Filipovi Nerimu]], [[Galleria Palatina]]]]
[[Súbor:Alpheus_and_Arethusa_01_-_Carlo_Maratta.jpg|náhľad|*Alfeios a Arethousa*]]
Carlo Maratta sa narodil v talianskom [[Camerano|Camerane]] v provincii [[Ancona (provincia)|Ancona]]. V tom čase táto oblasť spadala pod vládu [[Pápežský štát|pápežského štátu]]. V roku [[1636]] Maratta odišiel do Ríma, sprevádzaný Donom Corintiom Benicampim, sekretárom Taddeo Barberiniho. Stal sa učeníkom v ateliéri [[Andrea Sacchi|Andrea Sacchiho]]. V tom čase sa Sacchi a [[Pietro da Cortona]] preli o svoje umelecké vízie. Svoju hádku viedli na umeleckej akadémii v Ríme, na [[Cech svätého Lukáša|Accademii di San Luca]]. Mali rozdielny pohľad na význam klasického a barokového maliarskeho štýlu. Sacchi obhajoval názor, že kompozícia obrazu by mala zobrazovať len niekoľko postáv tak, aby bolo možné priradiť každej postave individuálny výraz. Cortona mu oponoval myšlienkou, že veľké obrazy s mnohými postavami pomôžu rozvinúť niekoľko ďalších čiastkových tém. Marattova maľba bola v tomto období úzko spätá s klasicizmom Sacchiho a bola kompozične oveľa striedmejšia ako baroková pestrosť plánov a tém obrazov Pietra da Cortonu. Podobne ako Sacchi bol Maratta vo svojich obrazoch inšpirovaný dielami veľkých maliarov z [[Parma (Emilia-Romagna)|Parmy]] a [[Bologna|Bologne]]: [[Annibale Carracci|Annibale Carracciho]], [[Guercino|Guercina]], [[Guido Reni|Guida Reniho]], [[Francesco Albani|Francesca Albaniho]] a [[Giovanni Lanfranco|Giovanniho Lanfranca]].

So Sacchim udržoval Maratta úzky vzťah až do jeho smrti v roku [[1661]]. Jeho freska *Konštantín nariaďuje zničenie pohanských modiel* z roku [[1648]] pre [[baptistérium]] [[Bazilika svätého Jána v Lateráne|Lateránskej baziliky]] na základe návrhov Sacchiho ho preslávila ako umelcov. Jeho prvou prominentnou a nezávislou maľbou bol obraz *Klaňanie pastierov* z roku [[1650]] pre rímsky [[kostol San Giuseppe dei Falegnami]] (kostol sv. Jozefa). Ďalším jeho významným dielom z tohto obdobia bolo *Tajomstvo Najsvätejšej Trojice odhalené sv. Augustínovi*, namaľované okolo roku [[1655]] pre [[Kostol Santa Maria dei Sette Dolori (Rím)|kostol Panny Márie Sedembolestnej]] v [[Trastevere]] („Santa Maria dei Sette Dolori“, postavený architektom [[Francesco Borromini|Francescom Borrominim]].

Pápež [[Alexander VII.]] (vládol v rokoch [[1655]][[1667]]) mu zadával zákazky na mnohé oltárne obrazy rímskych kostolov, vrátane *Navštívenie Panny Márie* z roku [[1656]] pre kostol [[Santa Maria della Pace]] a obraz *Narodenie Pána* pre [[Kvirinálsky palác|pápežský palác na Kvirinále]], najvyššom zo siedmich rímskych kostolov. Pracoval tu pod vedením Pietra Cortonu, ktorý si ho pre túto úlohu vybral. Jeho obrazy z päťdesiatych rokov majú svetlo a pohyb odvodené z rímskeho baroka, kombinovaného s klasickým idealizmom.

Od roku [[1660]] si Maratta budoval súkromnú klientelu medzi bohatými patrónmi Európy, založil najvýznamnejšie umelecké štúdio v Ríme svojej doby a po smrti [[Gian Lorenzo Bernini|Giana Lorenza Berniniho]] v roku [[1680]] sa stal v Ríme hlavným umelcom. V roku [[1664]] sa Maratta stal riaditeľom Cechu sv. Lukáša, zaslúžil sa o zvyšovanie prestíže umelcov, podporoval ich štúdiom umenia a kresby klasického staroveku. Počas roku [[1670]] bol pápežom [[Klement X.|Klementom X.]] poverený [[Freska|freskovou]] výzdobou klenieb salónu v [[Palazzo Altieri]]; ikonografický program *Triumf Láskavosti* mu navrhol Bellori. Na rozdiel od hlavnej fresky [[Giovanni Battista Gaulli|Giovanniho Battistu Gaulliho]] v neďalekom kostole [[Kostol najsvätejšieho mena Ježišovho pri Largo di Torre Argentina|Il Gesù]], maľovanej v tom istom čase, Maratta nevyužíval iluzívnu maľbu. Jeho scéna zostala verná jeho kompozičným zásadám a použil len niekoľko postáv.

Jeho hlavné diela z tohto obdobia *Zjavenie Panny Márie sv. Filipovi Nerimu*, okolo roku [[1675]], teraz v [[Palazzo Pitti|paláci Pitti]] vo [[Florencia|Florencii]]; *Panna Mária so sv. Karlom Boromejským a Ignácom z Loyoly*, okolo roku [[1685]], a obraz *Anjeli* pre chrám [[Kostol Santa Maria in Vallicella|Santa Maria in Vallicella]], okolo roku [[1675]], *Nanebovzatie Panny Márie s učiteľmi cirkvi* (1686), pre kaplnku baziliky [[Kostol Santa Maria del Popolo|Santa Maria del Popolo]]. Niektorí kritici mu vytýkali príliš početné vyobrazenia Panny Márie, pre ktoré bol označovaný ako „Carluccio delle Madonne“, ale Maratta mal pre výklad tejto témy nespochybniteľnú invenciu. Ďalšie oltárne obrazy: *Smrť sv. Františka Xaverského* ([[1674]][[1679]]), oltár sv. Františka Xaverského, južný [[transept]] kostola [[Il Gesù]].

Maratta bol tiež známy [[portrét]]ista. Maľoval Sacchiho (cca 1655, [[Museo del Prado|Prado]]), kardinála Antonia Barberiniho (okolo roku [[1660]], [[Palazzo Barberini]]), pápeža [[Klement IX.|Klementa IX.]] ([[1669]]), [[Vatikánska Pinakotéka]]) a autoportrét (okolo roku 1695, [[Brusel]]). Aj mnohí urodzení anglickí mladíci si počas svojej *grand tour'' v Ríme dali namaľovať portrét od Maratta. Pre anglického prírodovedca a bibliofila Johna Evelyna mal portrétne náčrtky pripravené už v roku 1645.

V roku 1679 alebo 1680 mu jeho milenka Francesca Gommi (alebo Gomma) porodila dcéru Faustinu. V roku 1698 ju legálne uznal za svoju dcéru a potom, čo sa roku 1700 Francesca stala vdovou, sa s ňou Maratta oženil. Rysy jeho dcéry boli zobrazené v rade jeho neskorých obrazov.

V roku 1704 bol Maratta pápežom Klementom XI. menovaný rytierom.

So všeobecným poklesom sponzorstva na začiatku osemnásteho storočia a do značnej miery aj kvôli ekonomickému poklesu obrátil Maratta svoju pozornosť na reštaurovanie maľby, vrátane diel Raffaela a Carracciho. Jeho sochárske návrhy zahŕňali postavy apoštolov pre kostol San Giovanni v Lateráne. Pokračoval v riadení svojho ateliéru až do staroby aj keď už nemohol maľovať. Maratta zomrel v roku 1713 v Ríme a bol tu pochovaný v bazilike Santa Maria degli Angeli e dei Martiri.

## Referencie

## Literatúra

* 
* 
* 
* 

## Iné projekty

## Externé odkazy
* National gallery (UK) web site entry for Carlo Maratta
* Stránky WGA a galerie

## Zdroj

Kategória:Talianski maliari
Kategória:Talianski rytci
Kategória:Talianski portrétni maliari
Kategória:Barokoví maliari
Kategória:Dvorní maliari
Kategória:Talianski freskári