Interkontinentálny pohár

**Interkontinentálny pohár** bola medzikontinentálná futbalová súťaž, organizovaná UEFA a CONMEBOL v rokoch 1960 až 2004. V zápase o najlepší klub na svete sa každý rok stretli víťaz Európskeho pohára majstrov/Ligy majstrov a víťaz Copa Libertadores. 

## História
V sezóne 1955/1956 sa prvýkrát hral Európsky pohár majstrov (EPM), o štyri roky neskôr vznikla juhoamerická obdoba EPM Copa Libertadores (Pohár osloboditeľov). Víťazi klubových súťaží dvoch futbalovo najvyspelejších kontinentov potom súperili o titul najlepšieho futbalového klubu sveta. Premiérovým držiteľom prestížnej trofeje sa stal v roku 1960 Real Madrid, v tom čase už 5-násobný víťaz EPM, Peñarol Montevideo (0:0, 5:1) . Uruguajský klub si o rok zopakoval duel o trofej, tentoraz bol úspešnejší ako jeho európsky súper Benfica Lisabon. V Lisabone prehral 0:1, doma vysoko 5:0 (najvyššie víťazstvo v histórii pohára) , podľa vtedajších pravidiel sa musel hrať tretí zápas, nerozhodoval počet gólov, ale bodov. Ďalšie dva ročníky ovládol brazílsky Santos FC  s „kráľom futbalu“ Pelém, ktorý je aj najlepším strelcom v histórii súťaže. Prvým európskym dvojnásobným víťazom sa stal Inter Miláno .  

Súťaži sa nevyhli aféry, v rokoch 1967 a 1968 boli zápasy argentínskych a britských klubov Racing Club a Estudiantes proti Celticu Glasgow a Manchestru United plné nešportového správania. Vyvrcholilo to v roku 1969 medzi Estudiantes a AC Miláno, v prvom zápase v Miláne vyhrali *rossoneri* 3:0, odvetný zápas v Buenos Aires sa hral v nepriateľskej atmosfére, hráči Estudiantes brutálnym spôsobom napádali hráčov Milána. Škandalózne správanie hráčov musela riešiť Argentínska futbalová asociácia, traja hráči dostali tvrdé tresty zákazu činnosti .

Aj z týchto dôvodov prišlo v 70. rokoch k určitej degradácii súťaže, európske kluby nejavili záujem o stretnutia najmä na horúcej juhoamerickej pôde, víťazi EPM bojkotovali súťaž. V rokoch 1975 a 1978 sa o pohár vôbec nehralo, päťkrát hrali o trofej porazení finalisti EPM. Ajax Amsterdam nahradili v súbojoch o svetový primát Panathinaikos Atény (1971) resp. Juventus Turín (1973), Bayern Mníchov zastúpilo v roku 1974 Atlético Madrid, ktoré ako jediný klub získalo Interkontinentálny pohár z pozície „náhradníka“, FC Liverpool a Nottingham Forest dali šancu Borussii Mönchengladbach (1977) a švédskemu klubu Malmö FF (1979). 

Až do roku 1979 sa hralo o pohár systémom doma-vonku. V roku 1980 sa stala sponzorom pohára japonská automobilka Toyota, odvtedy sa hral len jeden zápas v Tokiu, posledné tri ročníky v Jokohame. Víťazný tím získal okrem pôvodného pohára, udeľovaného od roku 1960 aj novú trofej od sponzora *Toyota cup*. Kým v 80. rokoch sa darilo viac juhoamerickým klubom, ktoré získali pohár sedemkrát, aj vďaka nepretržitej sérii z rokov 1979-1984, v 90. rokoch bol pomer víťazstiev 7:3 v prospech európskym zástupcov.

Posledným víťazom pohára sa stal v roku 2004 FC Porto . Súťaž bola nahradená novým formátom Majstrovstvá sveta klubov FIFA, v roku 2017 uznala FIFA všetkých víťazov Interkontinentálneho pohára za oficiálnych klubových majstrov sveta.

Celkom sa odohralo 43 ročníkov, pomer víťazstiev vyznel tesne v prospech klubov z Južnej Ameriky (22), európske kluby mali na konte o jeden triumf menej. Titul získalo 25 klubov z 11 krajín, najúspešnejšie si počínali argentínske kluby, ktoré triumfovali deväťkrát, z Európy sa najviac darilo talianskym klubom, trio AC Miláno, Inter Miláno a Juventus FC vyhrali pohár spolu sedemkrát.

## Prehľad víťazov

## Najviac titulov

## Rozdelenie titulov podľa kontinentov

## Pozri aj
*Majstrovstvá sveta klubov FIFA
*Zoznam majstrov sveta futbalových klubov

## Externé odkazy
*Intercontinental Club Cup na rsssf.com

## Referencie

Kategória:Interkontinentálny pohár vo futbale
Kategória:Zaniknuté futbalové súťaže
Kategória:UEFA