Núbia

thumb|300px|Mapa Núbie
**Núbia** je geografická oblasť rozprestierajúca sa pozdĺž rieky Níl, v južnej časti Egyptu a severnom Sudáne. Väčšia časť Núbie sa nachádza v Sudáne. Len jedna štvrtina leží v Egypte. V staroveku jestvovala Núbia ako nezávislé kráľovstvo.

Núbijci rozprávajú minimálne dvoma nárečiami z núbijskej jazykovej skupiny, ktorá patrí spolu s jazykmi Nobiin, Kenuzi-Dongola, Midob a niekoľkými príbuznými nárečiami zo severných častí pohoria Nuba v južnom Kordofane do nílo-saharskej jazykovej rodiny. Ďalšie nárečie, Birgid, bolo používané aspoň do roku 1970 na sever od Njaly v Darfúre, ale v dnešnej dobe je mŕtve. Stará núbijčina bola používaná hlavne v náboženskej literatúre z 8. a 9. storočia po Kr. a je považovaná za predchodcu moderného jazyka Nobiin.

## Pravek
Archeologické nálezy naznačujú, že neolitická populácia údolia Nílu sem pravdepodobne prišla zo Sudánu rovnako ako zo Sahary a počas praveku tvorili všetky tri oblasti okruh s jednotnou kultúrou. Okolo roku 3800 pred Kr. vznikla prvá „núbijská“ kultúra označovaná ako skupina A. Jestvovala súčasne s mestskými štátmi preddynastického Horného Egypta kultúry Nakáda a bola s ňou etnicky i kultúrne podobná. Nálezy z Kustulu dokladajú, že okolo roku 3300 pred Kr. jestvovalo v oblasti jednotné kráľovstvo, ktoré udržiavalo významné obojstranné styky s nakádskou civilizáciou Horného Egypta, a to tak vo výmene kultúrnych poznatkov ako v miešaní obyvateľstva. Je možné, že tento útvar ovplyvnil zjednotenie Egypta a veľmi pravdepodobne prispel do fondu egyptskej ikonografie, trebárs bielou korunou a serechom, odznakmi neskorších faraónov. V čase prechodu k archaickej dobe si Nakáda pri svojej snahe o dobytie a zjednotenie Nílskeho údolia, ako sa zdá, podmanila Ta-Seti (kráľovstvo, v ktorom ležal Kustul) a pripojila ho k vznikajúcemu egyptskému štátu ako prvý egyptský nom. Zdá sa, že v čase prvej dynastie bola oblasť skupiny A celkom vyľudnená, pravdepodobne v dôsledku sťahovania ľudí na územia na západe a juhu. Skupina A začala upadať na začiatku 28. storočia pred Kr.

Následnícka kultúra v Núbii je označovaná ako skupina B. V skorších dobách sa predpokladalo, že ľud skupiny B vpadol do Núbie z inej oblasti, ale dnes väčšina historikov verí, že skupina B bola ochudobnenou skupinou A. Dôvody nie sú objasnené, ale tento vývoj mohol byť spôsobený egyptskou inváziou a plienením počínajúcim od tejto doby.

Verí sa, že Núbia slúžila ako obchodný priestor medzi Egyptom a tropickou Afrikou už pred rokom 3100 pred Kr. Egyptskí remeselníci používali eben a slonovinu z rovníkovej Afriky už pred týmto dátumom.

## Starovek
Núbia sa po prvý raz spomína v záznamoch o obchodnej výprave počas Starej ríše z roku 2300 pred Kr. Egypťania používali obchodnú sieť, ktorá viedla z Asuánu nad prvým nílskym kataraktom, najjužnejšej hranice Egypta v tomto období, cez Núbiu do tropickej Afriky, po ktorej do ich ríše prúdilo zlato, kadidlo, slonovina, ebenové drevo a exotické zvieratá. Tento obchod priniesol do Núbie bohatstvo a stabilitu. V časoch 6. dynastie bola už Núbia rozdelená na viacero malých kráľovstiev. O tom, či skupina C, ktorá prekvitala od roku 2240 do roku 2150 pred Kr., bola výsledkom ďalšieho vnútorného vývoja v Núbii alebo vpádu útočníkov, sa vedú spory. Medzi keramikou skupiny A a C jestvuje jednoznačná podobnosť, čo by mohlo poukazovať na obnovenie moci vyhnanej skupiny A alebo návrat k predošlým formám umenia. V tomto čase tiež došlo k vysychaniu Sahary, čo mohlo spôsobiť náhle nájazdy saharských kočovníkov. Keramika skupiny C je charakteristická vtláčaním čiar s bielou výplňou a napodobňovaním povrchu košov.

Počas Strednej ríše začal Egypt expandovať do Núbie, aby získal kontrolu nad obchodnou sieťou v severnej Núbii a priamy prístup k obchodu s južnou Núbiou. Egypťania vystavali sieť pevností siahajúcu až pod druhý nílsky katarakt. Zdá sa, že medzi posádkami pevností a miestnym obyvateľstvom bolo udržiavané mierumilovné spolužitie, ale ovplyvňovali sa len v minimálnej miere.

Súčasne so skupinou C jestvovala v Núbii aj kultúra panvicových hrobov nazvaná podľa plytkých hrobov. Príslušníci tejto kultúry sú spájaní s východným brehom Nílu, ale obe kultúry uršite udržiavali vzájomný styk. Keramika panvicových hrobov je charakterizovaná vtláčanými čiarami, ale v menšej miere ako pri skupine C, pričom medzi geometrickou výzdobou mala ponechaný voľný priestor.

Z kultúry skupiny C pochádza prvé kráľovstvo, ktorému sa podarilo zjednotiť veľkú časť oblasti, **kráľovstvo Kerma** nazvané podľa jeho predpokladaného hlavného mesta Kerma, jedného z najrannejších mestských osídlení v tropickej Afrike. V roku 1750 pred Kr. už boli králi Kermy dostatočne mocní, aby dokázali riadiť výstavbu rozsiahlych stavebných prác z nepálených tehál a vlastnili hroby s bohatou výbavou a ľudskými obeťami. Remeselníci boli zruční v práci s kovom a ich keramika predstihla aj egyptskú. Za Novej ríše obnovili Egypťania svoje výboje a podarilo sa im zničiť kráľovstvo Kerma a dosiahnuť až štvrtý nílsky katarakt. V dobách Thutmosa I., okolo roku 1520 pred Kr., bola podmanená celá severná Núbia. Egypťania vybudovali nové správne stredisko v Napate a využívali Núbiu ako zdroj zlata, ktoré robilo Egypt jednotkou v produkcii zlata na Blízkom východe.

## Kuš
thumb|left|Socha kušitského kráľa
Po svojom odchode zanechali Egypťania v Núbii trvalé dedičstvo, ktoré sa premiešalo s pôvodnými zvykmi a vytvoril základ **kráľovstva Kuš**. Kušiti prijali mnohé egyptské zvyklosti ako napríklad egyptské náboženstvo a stavbu pyramíd. Kráľovstvo Kuš pretrvalo dlhšie ako Egypt a v 8. storočí pred Kr. dokonca jeho vládcovia získal nadvládu nad Egyptom (tzv. Kušitská dynastia). Z kráľovstva sa nikdy nestala rímska provincia, Rimania s ním však obchodovali a najímali si Kušitov ako žoldnierov.

V tomto období došlo k rozpadu Núbie na menšie územia ovládané silnými jednotlivcami alebo generálmi, ktorí sa opierali o malé armády žoldnierov. Tieto skupiny viedli boj o nadvládu nad Núbiou, čo viedlo k oslabeniu celej zeme.

V istej dobe bol Kuš dobytý príslušníkmi skupiny Noba, od mena ktorých je možno odvodený názov Núbia (iným variantom je egyptské slovo *nub* označujúce zlato). Od tohto okamihu nazývali Rimania krajinu Nobatea. Dnešné výskumy v oblasti populačnej genetiky ukazujú, že v povodí Nílu existoval pohyb genetického materiálu v smere juh-sever. Podobne lingvistické doklady naznačujú, že Núbijci prišli plvodne z juhu alebo juhozápadu. Výskum na poli historickej lingvistiky naznačuje, že núbijská jazyková skupina nílo-núbijských jazykov sa musela oddeliť od núbijských jazykov, ktorými sa dosiaľ hovorí v pohorí Nuba v sudánskom Kordofane, pred aspoň 2500 rokmi.

## Kresťanská Núbia
Okolo roku 350 po Kr. na Núbiu zaútočilo etiópske kráľovstvo Aksúm a Kuš sa rozpadol. Na jeho mieste vznikli po istom čase tri menšie kráľovstvá: **Nobatia** s hlavným mestom Pachoras (dnes Faras) na severe, medzi prvým a druhým nílskym kataraktom, **Makúria** s hlavným mestom Stará Dongola v strede a **Alódia** s hlavným mestom Soba (neďaleko Chartúmu) na juhu. Nobatský kráľ Silko porazil okolo roku 500 po Kr. kočovný kmeň Blemmijov a zaznamenal svoje víťazstvo v gréckom nápise vytesanom na stenách chrámu v Talamis (dnes Kalabša).

Biskup Atanázius Alexandríjsky vysvätil istého Marka ako biskupa Fíl krátko pred svojou smrťou roku 373, čo dosvedčuje, že v 4. storočí kresťanstvo preniklo do Núbie. Ján Efezský zaznamenáva, že monofyzitský kňaz menom Julián obrátil kráľa Nobatie a jeho dvor okolo roku 545. Ján tiež poznamenáva, že kráľovstvo Alódia bolo obrátené okolo roku 569. Ján z Biscloria však zaznamenáva, že kráľovstvo Makúria bolo obrátené toho istého roku na rímskokatolícke kresťanstvo, čo by mohlo naznačovať, že Ján Efezský sa mýli. Pochybnosti o Jánovom svedectve zvyšuje záznam v kronike alexandríjskeho patriarchu gréckej ortodoxnej cirkvi Eutycha, ktorý uvádza, že roku 719 cirkev v Núbii prestúpila z gréckej ortodoxnej cirkvi k etiópskej ortodoxnej cirkvi.

V 7. storočí Makúria vzrástla natoľko, že sa stala dominantnou mocnosťou v núbijskej oblasti. Kráľovstvo bolo dostatočne silné, aby zastavilo rozširovanie islamu Arabmi, ktorí sa zmocnili Egypta. Po niekoľkých neúspešných útokoch vládcovia Egypta a Makúrie uzavreli dohodu o mierovom spolunažívaní a obchode. Táto zmluva vydržala šesť storočí. V priebehu storočí však príliv arabských obchodníkov priniesol do Núbie islam a ten postupne nahradil kresťanstvo. Okolo roku 1350 bol „kráľovský“ kostol v Dongole premenený na mešitu.

## Moderná Núbia
thumb|200px|Svadba v dnešnej Núbii
V 14. storočí sa vláda v Dongole rozpadla a Núbia sa ocitla v rukách Egypta. V nasledujúcich storočiach došlo k viacerým útokom na Núbiu a vzniku mnohých malých kráľovstiev. Severná Núbia bola podriadená priamo Egyptu, zatiaľ čo juh pripadol v 16. storočí sultanátu Sennar v dnešnom Sudáne. Na začiatku 19. storočia, počas vlády Mehmeta Aliho, sa dostala celá Núbia pod nadvládu Egypta a neskôr sa stala súčasťou Anglicko-egyptského kondomínia.

Po rozpade koloniálneho panstva v severnej Afrike bola Núbia rozdelená medzi Egypt a Sudán.

Mnohí egyptskí Núbijci boli prinútení vysťahovať sa kvôli vybudovaniu Asuánskej priehrady a vzniknutému Násirovmu jazeru. Dnes možno núbijské dediny nájsť na sever od Asuánu, na západnom brehu Nílu a na ostrove Elefantína. Mnohí žijú tiež v Káhire a ďalších veľkých mestách Egypta. Egyptskí Núbijci zvyknú byť omnoho viac socio-ekonomicky znevýhodnení v rámci Egypta ako sudánski Núbijci v rámci Sudánu.

## Zdroje

Kategória:Severná Afrika
Kategória:Historické územia