Stredoveká hudba

[náhľad|Hudobníci čo hrajú na [Gajdy|gajdách, šalmaji, vielle (predchodca moderných huslí) a harfe.]]

## Duchovný spev a jeho charakteristika
Vo vrcholnom stredoveku - v 13. storočí - bola svetská a duchovná moc pevne sústredená v rukách cirkvi. Kňaz bol nielen sluhom božím, ale tiež veľkostatkárom, kniežaťom, sudcom, kráľovským úradníkom, pedagógom, vedcom a umelcom. Umenie slúžilo predovšetkým náboženskému kultu. Rozhodujúcim činiteľom hudobného umenia bol morálny moment.

Hudba zdôrazňovala text a nie zmyslový moment, v ktorom duchovenstvo tušilo nebezpečenstvo pozemskej radosti. Heslom sa stalo *„non voce, sed corde canere“*, t. j. podriadiť tóny textu, spievať od srdca, vylúčiť hudobné nástroje, aby umenie nemalo len umelecký účel. V kostoloch nesmeli spievať ženy, lebo podľa stredovekých úsad skôr zmyselne roznecovali ako obracali myseľ k Bohu. Umelec ako individualista sa strácal v kolektíve, pretože mal predpísaný celý rad skladobných postupov, ktoré musel rešpektovať, aby skladba vyhovovala svojmu bohoslužobnému účelu.
Charakteristika prvého štádia cirkevnej hudby:
* ľudovosť a zúžitkovanie orientálnych hudobných prvkov
* preberanie hudobných prejavov gréckych, byzantských a sýrskych

## Svätý Ambróz a Gregor Veľký
V tomto období ako organizátor vystupuje do popredia sv. Ambróz, ktorý sa zaslúžil o prenikanie východného cirkevného spevu na západ. Pripisuje sa mu autorstvo hymnu *[[„Te deum laudamus“]]*.

Tzv. Ambroziánsky chorál zatlačil v 6. storočí chorál gregoriánsky nazvaný podľa pápeža Gregora Veľkého 540 - 604, ktorý má zásluhu na zjednotení a definitívnej úprave cirkevného spevu. Gregor Veľký vymedzil poradie liturgickej hudby, zrevidoval a v konečnej redakcii upravil všetky bohoslužobné spevy v zbierke Antiphonarius cento.
Štýlovým základom ostal spev responzoriálny (striedanie sóla a zboru) a antifonický (striedanie zborov). Začínajú sa rozvíjať nové tvary ako sú sekvencie, trópy, omše, lamentácie, antifóny a hymny. 

Potom nastupuje gregoriánsky chorál.

## Rané obdobie stredoveku a vznik kresťanského bohoslužobného spevu
Rané obdobie stredoveku je charakterizované postupným vytváraním novej európskej civilizácie, Ríša padla, prichádzajú barbari, ktorí sa usadili medzi pôvodným obyvateľstvom na vidieku a pomaly s ním splývajú. Mestá sa vyľudňujú a Európa prežíva obdobie agrárnej civilizácie. Životný program ľudí sa vyčerpáva zaobstarávaním  každodenného živobytia, bojom o existenciu s prírodou i s hordami divokých bojovníkov. Jedinou "pôdou mieru" sa stal kostol. Cirkev sa v tomto období stala jedinou platformou aj pre uplatnenie vyššieho umenia, i keď ho využívala výlučne na svoje ciele. V kláštoroch sa vytvára exkluzívna kultúra, ktorá sa však nedostáva medzi ľud.
V tejto situácii sa na pôde kresťanskej cirkvi vytvára prvý kultúrny poklad európskej civilizácie - kresťanský bohoslužobný spev. Od začiatkov kresťanského náboženstva sa jeho obrady viazali na hudbu. Hlavnými prameňmi, z ktorých sa tvorila hudobná zložka kresťanskej liturgie boli:
* grécko-helenistické dedičstvo
* vplyv Byzancie 
* hudobné prejavy a folklórne prvky rôznych národov na východe a západe Rímskej ríše
Kresťanstvo smerovalo k novej asketickej morálke a životnému štýlu, odmietaniu vášní a svetských pôžitkov. Preto sa odmietalo pestovanie hudby pre potešenie, ako umenie a tiež (na rozdiel od antiky) aj ako súčasti všeobecnej výchovy a kultivovania človeka.

## Ľudové prvky v liturgii a kresťanskom speve
Od samých začiatkov kresťanského spevu vnikajú aj napriek zákazu do liturgie ľudové prvky. V jeho celom vývoji sme svedkami vzájomného pôsobenia ľudovej a vyššej kultúry. Ľudové momenty vnikali do cirkevného spevu nielen spontánne, ale využívali ich aj vedome. Svätý Ambróz použil ľudové myslenie vo svojich rytmických hymnách veľmi účinne v boji proti ariánom, keď v bazilike, ktorú chceli obsadiť, hymnami udržiaval niekoľko dní a nocí svojich veriacich v bdelom stave. Takto sa stali Ambrózove hymny sa stali svojím účinkom na ľudí legendárnymi. Neskôr sa obohacovanie chorálovými ľudovými prvkami stalôo súčasťou taktiky prenikania rímskej cirkvi do života a politiky krajín, ktoré prijali kresťastvo v otázkach viery.

## Ponímanie kresťanstva v hudobnej tvorbe
Aj v hudobnej tvorbe sa kresťanstvo uberalo celkom inou cestou ako antická hudba. Kým *„musice“* u Grékov znamenalo jednotu hudby, poézie a tanca, kresťanstvo uprednostňuje spev viazaný na náboženský text - bez nástrojov. Kresťanské hudobné myslenie bolo teda primárne vokálne. Pre spev, ktorý žil v ústnej tradícii, dlhý čas nebol potrebný vôbec tonálny systém.
Po hudobnej stránke vyšlo kresťanstvo z obradov a hudby starovekého židovského náboženstva. V bohoslužbách sa v tomto čase uplatňovali:
* spoločné modlitby
* čítania z biblie (lekcie)
* spevy (žalmy)
V súvislosti s nimi sa - podobne ako u Židov - uplatňovali lektori a kantori ako dve funkcie v rámci bohoslužieb. Tí boli vychovávaní v tzv. scholae lectorum a tzv. scholae cantorum. Kantor (psalmista) bol vlastne hudobne školený laik.

Postupne ako sa cirkev šírila po Malej Ázii a na západ do Afriky a Európy, priberala hudobné prvky z rôznych národných prameňov. Sýrske kláštory a kostoly mali významný podiel na rozvoji antifonálnej psalmódie a hymnov. Obidva tieto typy náboženských piesní sa rozširovali zo Sýrie cez Byzanciu do Milána a ďalších západných stredísk.

## Hudobná teória v období stredoveku
V stredoveku existujú teoretické a praktické typy hudobných traktátov. Teoretické boli súčasťou o výchovnej funkcii hudby, alegorike a matematickom základe hudby. Základy stredovekej hudobnej výchovy položil Manlius Torquatus Sverinus Boethius. Jeho traktát (t. j. stredoveký vedecký spis) *[[De institutione musica]]* sa používal ako učebnica v tzv. kvadríviu spolu s aritmetikou, geometriou a astronómiou.
Praktická výuka sa venovala intenzívne tzv. aplikovanej teórii, (t. j. cvičeniu žiakov v čítaní nôt a v spievaní intervalov ako aj v správnom používaní konsonancií a disonancií).

Vývoj stredovekého modálneho systému bol postupný proces. V úplnej forme - dosiahnutej v 11. storočí - zahrňoval systém mody (cirkevné stupnice), ktoré sa odlišovali rôznym zložením celých tónov a poltónov.
Najdôležitejšie tóny v cirkevných tóninách sú:
* finalis (posledný tón melódie)
* dominanta (tón prevládajúci v polohe A)
* reprekusa (tón charakteristický pre nápev v príslušnej tónine)

Cirkevné tóniny sú chápané vždy vzostupne. Stredovekí teoretici rozlišovali 4 pôvodné stupnice (tzv. autentické) a 4 položené o interval kvarty nižšie (tzv. plagálne). Toto rozdelenie stupníc malo symbolizovať dva druhy lásky - autentickú lásku k Bohu a plagálne - lásku k blížnemu.

Počet cirkevných tónin doplnil teoretik Glareanus v spise Dodechachordon na dvanásť.

V stredovekej hudobnej teórii sa preberali aj otázky názorného hudobného vyučovania. Jeden z popredných teoretikov Quido z Arezza vytvoril v 11. storočí metódu solmizačného spievania. Speváci sa mali naučiť naspamäť šesť solmizačných slabík, ktoré Quido prevzal z hymnu Paula Diakona Ut quieant laxis, ktorý má 6 fráz a každá z nich začína jednou z nôt hexachordu. Slabiky slov týchto šiestich fráz vytvorili solmizačný rad s poltónom medzi *mi* a *fa* - *ut* *re* *mi* *fa* *sol* *la*.

## Zdroj
* Stredoškolské skriptá z dejín hudby pre 1. ročníky konzervatórií, Grajcárová Zuzana, 2004, Bratislava

Kategória:Dejiny hudby