Francúzsko

**Francúzsko** (, výslovnosť IPA [fʀɑ̃s]), dlhý tvar **Francúzska republika** (, výslovnosť IPA [ʀepyblik fʀɑ̃sɛz]) je štát nachádzajúci sa predovšetkým v západnej Európe.  Jeho súčasťou sú aj zámorské oblasti a územia v Amerike a v Atlantickom, Tichom a Indickom oceáne, vďaka čomu má jednu z najväčších nesúvislých výlučných ekonomických zón na svete. Metropolitné Francúzsko susedí na severe s Belgickom a Luxemburskom, na severovýchode s Nemeckom, na východe so Švajčiarskom, na juhovýchode s Talianskom a Monakom, na juhu s Andorrou a Španielskom a na severozápade má námornú hranicu so Spojeným kráľovstvom. Jeho metropolitná oblasť sa rozkladá od Rýna po Atlantický oceán a od Stredozemného mora po Lamanšský prieliv a Severné more; k zámorským územiam patrí Francúzska Guyana v Južnej Amerike, Saint Pierre a Miquelon v severnom Atlantiku, Francúzske Antily a mnoho ostrovov v Oceánii a v Indickom oceáne. Jeho osemnásť integrálnych regiónov (z toho päť zámorských) sa rozkladá na celkovej ploche 643&nbsp;801&nbsp;km2 a žije v nej 68 miliónov obyvateľov. Francúzsko je unitárna poloprezidentská republika s hlavným mestom Parížom, ktorý je najväčším mestom a hlavným kultúrnym a obchodným centrom krajiny; medzi ďalšie významné mestské oblasti patria Marseille, Lyon, Toulouse, Lille, Bordeaux, Štrasburg a Nice. Francúzi často prezývajú metropolitné Francúzsko l'Hexagone (šesťuholník), pre jeho geografický tvar. Je treťou najväčšou krajinou v Európe.

Metropolitné Francúzsko osídlili v dobe železnej keltské kmene známe ako Galovia, než Staroveký Rím v roku 51 pred n. l. oblasť anektoval, čo viedlo k vzniku svojbytnej galsko-rímskej kultúry. V ranom stredoveku vytvorili germánski Frankovia Franskú ríšu, ktorá sa stala jadrom karolínskej ríše. Verdunská zmluva z roku 843 rozdelila ríšu a Západofranská ríša sa v roku 987 stala Francúzskym kráľovstvom. Vo vrcholnom stredoveku bolo Francúzsko mocným, ale decentralizovaným feudálnym kráľovstvom, od polovice 14. do poloviny 15. storočia však bolo ponorené do dynastického konfliktu s Anglickom známeho ako Storočná vojna. V 16. storočí v období francúzskej renesancie došlo k rozkvetu kultúry a vzostupu francúzskej koloniálnej ríše. Vnútorne Francúzsku dominoval konflikt s habsburským rodom a francúzske náboženské vojny medzi katolíkmi a hugenotmi. Francúzsko bolo úspešné v tridsaťročnej vojne a počas vlády Ľudovíta XIV. ďalej posílnilo svoj vplyv.

Francúzska revolúcia v roku 1789 zvrhla starý režim a prijala Deklaráciu práv človeka, ktorá dodnes vyjadruje jej národné ideály. Francúzsko dosiahlo svojho politického a vojenského vrcholu na začiatku 19. storočia počas Napoleona Bonaparteho, ktorý si podmanil časť kontinentálnej Európy a založil Prvé francúzske cisárstvo. Francúzske revolučné vojny a napoleonské vojny významne ovplyvnili beh európskych dejín. Rozpad cisárstva zahájilo obdobie relatívneho úpadku, v ktorom Francúzsko prežilo búrlivé striedanie vlád až do vzniku Tretej republiky počas prusko-francúzskej vojny v roku 1870. V nasledujúcich desaťročiach nastalo obdobie hospodárskej prosperity a kultúrneho a vedeckého rozkvetu známeho ako Belle Époque. Francúzsko bola jedným z hlavných účastníkov prvej svetovej vojny, z ktorej vzišla víťazne za cenu veľkých ľudských a hospodárskych strát. V druhej svetovej vojne patrilo medzi spojenecké mocnosti, ale v roku 1940 kapitulovalo a bola okupované Osou. Po jeho oslobodení v roku 1944 vzniklo krátko trvajúca Štvrtá republika, ktorá neskôr zanikla v dôsledku porážky v alžírskej vojne. Súčasnú Piatu republiku založil v roku 1958 Charles de Gaulle. Alžírsko a väčšina francúzskych kolónií sa v 60. rokoch 20. storočia osamostatnili, pričom väčšina z nich si zachovala úzke hospodárske a vojenské väzby na Francúzsko.

Francúzsko je vyspelou krajinou s celosvetovo vysokým nominálnym príjmom na obyvateľa a jeho vyspelá ekonomika patrí k najväčším na svete. Francúzsko si po stáročia udržuje status svetového centra umenia, vedy a filozofie. Nachádza sa tu tretí najväčší počet pamiatok svetového dedičstva UNESCO a je poprednou svetovou turistickou destináciou, ktorú v roku 2018 navštívilo viac než 89 miliónov zahraničných návštevníkov. Je veľmocou v svetovom dianí, patrí medzi päť stálych členov Rady bezpečnosti OSN a je oficiálnym štátom disponujúcim jadrovými zbraňami. Francúzsko je zakladajúcim a vedúcim členom Európskej únie a eurozóny a tiež aj kľúčovým členom skupiny G7, Severoatlantickej aliancie, Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj a Frankofónie.

## Pôvod francúzskeho národa
[náhľad|vľavo|Alegorická postava [Marianne, jedného zo symbolov francúzskeho národa]]
[náhľad|[Eugène Delacroix – La liberté guidant le peuple, Sloboda vedúca ľud, symbol Francúzskej revolúcie|vľavo]]
Aj keď je Francúzsko obvykle vnímané ako jednoliaty národný štát, pri pohľade na rané dejiny Francúzska je zrejmé, že – slovami André Mauroisa – „akási francúzska rasa nikdy neexistovala“. Francúzi sa vyznačuje značne rôznorodým etnickým pôvodom, ktorý je rovnako ako francúzske dejiny výsledkom mnohých vplyvov. V priebehu svojich dejín zažilo Francúzsko mnoho prisťahovaleckých vĺn (čo je príznačné aj pre súčasné Francúzsko). Vyplýva to z geografickej polohy Francúzska na západnom okraji európskeho kontinentu. Jej vplyvom bolo Francúzsko miestom, kde sa zastavovali invázie a usadzovali sa votrelci. Naviac, aj keď má dnešné Francúzsko prirodzené hranice, z historického hľadiska nebolo nijak uzavretým celkom. Na jeho území sa tak od počiatku dejín stretávajú najrozličnejšie národy – Kelti, Gréci, Rimania, Germáni, Normani, Židia, Španieli, Portugalčania, Taliani, Alžírčania a mnoho ďalších.

Najvýznamnejšie stopy v dejinách Francúzska zanechali Galovia (čo bola tá časť Keltov, ktorá sa usadila vo Francúzsku), Rimania a Frankovia, pričom Galovia a Rimania na prelome prvého a druhého tisícročia splynuli dohromady a Frankovia dali Francúzsku meno. Prístup k imigrantom bol na území Francúzska takmer výhradne asimilačný, čo znamená, že kultúra, jazyk a genetické dispozície novo prisťahovaných sa rozpúšťali medzi už skôr usadeným obyvateľstvom, pričom ich samozrejme do istej miery aj obohacovali. Z hľadiska civilizačného bol najzásadnejší vplyv galorománskej kultúry, čo sa odráža aj na dnešnej podobe francúzštiny, ktorú radíme medzi románske jazyky. Výskyt mnohých oblastných jazykov, ktoré väčšinou nemajú s latinským jazykom príliš spoločného (bretónčina, baskičtina, korzičtina, holandčina alebo alsaské nárečie nemčiny), však veľmi názorne dokladá, že vytváranie francúzskeho národa bolo omnoho zložitejšie a nejednoznačnejšie. Ešte v&nbsp;prvej polovici 20. storočia bola každodenným jazykom väčšiny vidieckeho obyvateľstva v južnej tretine Francúzska románska okcitánčina, ktorá má blízko ku katalánčine. „Aj keď stáročia trvajúce centralizačné tlaky stmelili Francúzov do jediného národa so silným citom pre národnú identitu“, bol tento národ vytváraný množstvom rozdielnych etník. A práve z tejto historickej rozmanitosti pochádza kultúrne a jazykové bohatstvo dnešného Francúzska.

## Dejiny

[náhľad|Megalitické rady v [Carnacu]]

### Prehistória
[náhľad|vľavo|Jaskynná maľba v [Lascaux (jaskyňa)|Lascaux]]

Najstaršie stopy ľudského osídlenia na území dnešného Francúzska pochádzajú z doby 1,8&nbsp;milióna rokov pred n. l. Francúzsko má veľké množstvo pamiatok z&nbsp;paleolitu, vrátane jaskynných malieb, z ktorých najznámejšie sú tie v Lascaux, ktoré vznikli asi 18&nbsp;000 rokov pred n.&nbsp;l.

Na konci poslednej doby ľadovej (10 000 pred n. l.) sa klíma stala miernejšia a okolo roku 7 000 pred n. l. táto časť Európy vstúpila do neolitu a jej obyvatelia začali žiť usadnutým štýlom života, teda osvojili si poľnohospodárstvo. Na konci 3. tisícročia pred n. l. sa objavila metalurgia, spracovávalo sa zlato, meď a bronz, neskôr aj železo. Na území Francúzska sa nachádzajú tiež početné náleziská megalitov, najznámejšia oblasť je v Carnacu. Séria menhirov tu bola vztýčená okolo roku 3300 pred n. l.

### Galia
[náhľad|[Vercingetorix na galskej minci]]
V 6. storočí pred n. l. založili iónski Gréci na pobreží Stredozemného mora, v dnešnom južnom Francúzsku, osadu Massalia. Na jej základoch vzniklo mesto Marseille, ktoré je tak najstarším francúzskym mestom. Medzi 5. a 3. storočím pred n. l. prenikli na francúzske území keltské kmene, ktorým Rimania neskôr hovorili Galovia. Tí sa rozšírili na veľmi širokom území, takže hranice súčasného Francúzska zhruba zodpovedajú hraniciam starovekej Galie. Hlavne na juhu boli Kelti od začiatku silne ovplyvňovaní antickou kultúrou. Galovia robili výpady na územia Rímskej ríše, napríklad Brennus v roku 390 pred n. l. obliehal Rím.

Rimania si Galiu nakoniec podrobili. V roku 125 pred n. l. dobyli jej juh. Dali mu meno *Provincia Nostra*, z čoho sa neskôr vyvinul názov Provensalsko. Úplne si Galiu podrobil v 1.&nbsp;storočí pred n.&nbsp;l. Julius Caesar svojim známym ťažením. Sám ju zachytil v literárnej pamiatke *[[Zápisky o vojne galskej]]*, ktorá je cenným zdrojom informácií o keltskej kultúre. Galovia žili s Rimanmi po nejaký čas v mieri a Galia bola prosperujúcou súčasťou Rímskeho impéria, ale prechádzali taktiež pravidelne do povstaní. Hrdinmi protirímskeho galskeho odboja boli Vercingetorix alebo Ambiorix. Rimania založili významné mestá, predovšetkým Nemausus (dnešné Nîmes) či Lugdunum (Lyon). Galovia prijali rímsky jazyk (latinčinu) a jej zmiešaním s&nbsp;keltským základom vznikla francúzština. S&nbsp;romanizáciou územia súvisí aj včasné šírenie kresťanstva od 2. a 3. storočia, kľúčovú rolu v christianizačnom procese zohral Irenej z Lyonu.

Galské východné hranice boli v 4. storočí prelomené inváziou germánskych kmeňov, hlavne Burgundov, Vizigótov a hlavne Frankov, ktorí neskôr dali krajine jej dnešné meno. Vzniklo mnoho menších germánskych kráľovstiev, hlavne na severe dnešného Francúzska – galo-rímsky charakter udržala len Syagriova ríša. Kelti boli Germánmi zatlačení, na druhú stranu prišli noví Kelti z Británie, ktorí sa usadili v Bretónsku, kde do značnej miery obnovili keltskú kultúru – a jej duch je tu poznať dodnes.

### Franská ríša
[náhľad|Hrob [Chlodovik I.|Chlodovika I.]]
Najväčšiu rolu zohral kmeň Frankov a v ňom hlavne Chlodovik I., ktorý zjednotil všetkých Frankov pod svoju vládu, porazil ostatné germánske kmene (hlavne Vizigótov), ovládol väčšinu bývalého rímsko-galského územia a založil Franskú ríšu a jej prvú kráľovskú dynastiu – Merovejovcov. V roku 508 sa nechal Chlodovik pokrstiť ako prvý germánsky kráľ, a Francúzsko tak získalo priezvisko „najstaršia dcéra cirkvi“. Po Chlodovikovej konverzii sa franská ríša premenila z volenej monarchie na dedičnú. Chlodovik ovládol aj územie súčasného Nemecka, aj keď si za svoje sídlo zvolil Paríž. Frankovia krajinu premenovali na Francia („Krajina Frankov“). Stratili však svoj germánsky jazyk a jazykovo sa romanizovali.
[vľavo|náhľad|[Bitka pri Tours]]
[náhled|[Karol Veľký a jeho syn Ľudovít I. Pobožný]]

Po Chlodovikovej smrti sa kráľovstvo rozpadlo a jeho dediči stratili vplyv. Moc na seba tak strhol jeden z ich majordómov, Karol Martel. Ten 25. októbra 732 zastavil v bitke pri Tours (niekedy je nazývaná aj bitka pri Poitiers) útok moslimov. Bitka bola kľúčová pre celú Európu. Frankovia vedení Karolom v nej zastavili islamskú expanziu do Európy. Vďaka tejto bitke dostal Karol svoju prezývku Martel (Kladivo). V&nbsp;roku 737 vytesnil pri vojenskom ťažení Arabov až za Pyreneje. Karol sa sám nevyhlásil za kráľa, ale jeho syn Pipin III. tak už urobil a založil tak novú kráľovskú dynastiu Karolovcov. Pápež ho korunoval odmenou za jeho pomoc proti Longobardom. Pipinov syn Karol Veľký tak vybudoval rozsiahlu ríšu naprieč celou západnou Európou, ktorá zasahovala aj do Strednej Európy. Karol sa nechal vyhlásiť „rímskym cisárom“ a kultúrny rozmach počas jeho vlády sa nazýva Karolínska renesancia.

Karolov syn Ľudovít I. Pobožný udržal rozsiahlu ríšu ešte pohromade, ale jeho traja synovia Ľudovít II., Lotar I. a Karol II. ju rozdelili do troch častí, ktoré sa už nikdy znovu nespojili: Ľudovítova Východofranská ríša (*Francia orientalis*) sa stala základom dnešného Nemecka, Lotharova Stredofranská ríša (*Lotharingia*) zahŕňala východ dnešného Francúzska a sever dnešného Talianska a Karolova Západofranská ríša (*Francia occidentalis*) ležala celá na území dnešného Francúzska. Preto tak rok jeho vzniku, 843, považujú Francúzi väčšinou za dátum vzniku Francúzska.

### Stredovek
[náhľad|[Storočná vojna: Bitka pri Kreščaku]]
[náhľad|[Jana z Arku]]
Počas 9. a 10. storočia, o. i. v dôsledku mnohých vikingských invázií, sa Francúzsko stalo veľmi decentralizovaným štátom. Moc kráľa bola skôr symbolická. Takto francúzski králi stratili kontrolu nad dobytým Anglickom, keď sa Viliam Dobyvateľ vyhlásil za jeho kráľa. Napätie z toho plynúce však trvalo ďalšie storočie.

Potomkovia Karola Veľkého vládli Francúzsku až do roku 987, keď bol korunovaný za kráľa Hugo Kapet. Jeho potomkovia, Kapetovci a ich vedľajšie vetvy z Valois a Bourbonovci postupne pomocou série vojen a dedičstiev zjednotili územie pod centrálnu panovnícku moc. Takto vzniklo Francúzske kráľovstvo. Do 15. storočia ovládlo viac než polovicu územia súčasného Francúzska.

Francúzska šľachta sa stala rozhodujúcou silou pri križiackych výpravách do Svätej zeme (preto Arabi všetkých križiakov nazývali *Franj*). Francúzština sa stala základom *[[Lingua franca (dorozumievací jazyk)|lingua franca]]* križiackych štátov. S križiackymi výpravami súvisel vznik často veľmi vplyvných rytierskych rádov (Maltézsky rád, Rád templárov). Templári dosiahli takú moc, že ohrozovali aj kráľovskú autoritu a francúzsky kráľ sa rozhodil rád rozprášiť. Kontakt s kolískou kresťanstva dal taktiež vzniknúť kresťanským herézam, založeným väčšinou na gnóze. Na juhu Francúzska sa veľmi významným javom stalo hnutie katarov. Zasahovala proti ním albigénska krížová výprava. Porážka katarov znamenala pohltenie Toulouského grófstva Francúzskom a ďalšou centralizáciou moci.

Od 12. storočia anglickí králi z rodu Plantagenetovcov ovládali rozsiahle územia západného Francúzska. K vyhnaniu Angličanov z Francúzska došlo až na konci storočnej vojny (1337 – 1453), ktorá vypukla medzi Anglickom a Francúzskom. K hrdinom storočnej vojny patrila Jana z Arku, ktorá sa stala jedným z veľkých francúzskych symbolov.

Stredovek bol vo Francúzsku, ako aj inde v Európe, tiež v znamení morových epidémií, v istej chvíli na mor zomrela polovica zo 17 miliónov obyvateľov Francúzskeho kráľovstva.

### Raný novovek
[vľavo|náhľad|[Bartolomejská noc]]
Objavitelia ako Jacques Cartier a Samuel de Champlain, ktorí v 16. storočí prenikli do Severnej Ameriky, položili základy francúzskej koloniálnej ríše. S Habsburgovcami zviedli Kapetovci (presnejšie vetva Valois) v 16. storočí boj o európsku hegemóniu v tzv. talianských vojnách (1494 – 1559). Francúzština sa v tej dobe stala jazykom európskej aristokracie.

V druhej polovici 16. storočia však Francúzsko zasiahli náboženské vojny medzi hugenotmi a katolíkmi. Zlovestne slávnou sa stala tzv. bartolomejská noc (1572), počas ktorej bolo zmasakrovaných niekoľko tisíc protestantov. Mier ujednal až Nantský edikt, ktorým Henrich IV. hugenotom priznal práva (1598). V roku 1597 začal mocenský konflikt so Španielskom, ktorý vyvrcholil francúzsko-španielskou vojnou, trval až do polovice 17. storočia a stal Francúzsku 300 000 životov. Jeho výsledkom bola francúzska hegemónia v kontinentálnej európskej politike.
[náhľad|256x256pixelov|[Ľudovít XIV.]]
Počas vlády Ľudovíta XIII. (vládol 1610 – 1643), s pomocou jeho preslávenej pravej ruky, kardinála Richelieu, Francúzsko započalo mohutnú centralizáciu moci. K dokonalosti absolutizmu doviedol Ľudovít XIV. (vládol 1643 – 1715, obdobie je nazývané Veľké storočie) a po matke zdedený kardinál Mazarin. Počas jeho vlády monarchia dosiahla svoju najväčšiu moc. Kráľovskej moci sa snažilo čeliť šľachtické povstanie nazývané fronda, avšak márne. V tej dobe malo Francúzsko veľký vplyv na európsku politiku, ekonómiu a kultúru. Francúzština sa stala najpoužívanejším jazykom v diplomacii a vo vede. Francúzsko bolo najľudnatejším štátom v Európe a tretím na svete po Číne a Indii. Ľudovít XIV. taktiež zrušil Nantský edikt a vyhnal protestantov do exilu. Francúzsko sa tým stalo na dlhú dobu katolíckou krajinou, katolicizmus sa však zároveň stal symbolom tuhého absolutizmu, čo potom dráždilo francúzskych osvietencov, ktorí si osvojili silný protiklerikálny postoj.

Vo vojne o španielske dedičstvo Francúzsko dosiahlo dosadenie Bourbonovcov na španielsky trón, zároveň sa však postupne prepadala do rekordnej zadĺženosti a ekonomického úpadku a v sedemročnej vojne v dôsledku porážky od Británie prišla o svoju koloniálnu ríšu v Indii a Kanade (k tomu viac Francúzska a indiánska vojna). Na oplátku Francúzi podporovali protibritskú vzburu amerických kolonialistov.

### Francúzska revolúcia a Napoleon
[náhľad|vľavo|[Dobytie Bastily]]
Úpadok ríše sa počas nasledovníkov Ľudovíta XIV. prehlboval a bol jednou z příčin francúzskej revolúcie, ktorá vypukla v roku 1789 útokom na väznicu Bastila. Za najvýznamnejšie duchovné dedičstvo revolúcie je považovaná Deklarácia práv človeka a občana prijatá 26. augusta 1789. V praxi viedla revolúcia k nahradeniu absolutistickej monarchie konštitučnou monarchiou (3. september 1791) a nakoniec k úplnému zvrhnutiu monarchie, nastoleniu prvej republiky a poprave kráľa Ľudovíta XVI. Následná intervencia zo zahraničia a vlastenecky motivovaná obrana proti nej (viac tiež Francúzske revolučné vojny) dala Francúzsku jeden z jej najväčších symbolov, ktorým je bojovná pieseň nazvaná Marseillaisa, ktorá sa nakoniec stala národnou hymnou. Republika sa však čoskoro prepadla do špirály násilia, spory medzi girondistami a jakobínmi viedli k jakobínskemu teroru, ktorý organizovali predovšetkým Maximilien Robespierre a Georges Danton. Danton sa však sám čoskoro stal obeťou teroru. 22. augusta 1795 bola vyhlásená ústava roku III a vlády sa chopilo direktórium, ktoré popravilo Robespierra a ukončilo najkrvavejšiu časť revolúcie.
[náhľad|Francúzsky cisár [Napoleon Bonaparte po návrate z exilu na Elbe]]
V nastolenom chaose ovládol republiku v roku 1799 Napoleon Bonaparte. Počas brumairového prevratu 9. novembra 1799 sa stal najprv prvým konzulom a 18. mája 1804 sa vyhlásil cisárom a založil prvé Francúzske cisárstvo. Rozhodol sa taktiež k mohutnej expanzii za hranice. Ním vedené napoleonské vojny zásadne ovplyvnili celý európsky kontinent. Napoleon na krátku dobu ovládol väčšinu Európy, bojoval so Spojeným kráľovstvom, Pruskom, Rakúskom a Ruskom, založil nové kráľovstvá, kde do ich čela dosadil členov svojej rodiny (Napoleonské Španielsko, Holandské kráľovstvo, Varšavské kniežatstvo, Talianske kráľovstvo, Rýnsky spolok atď.). Veľký kultúrny a vedecký dopad malo jeho ťaženie do Egypta a Sýrie. Po neúspešnej invázii do Ruska a porážke v bitke pri Lipsku však Napoleon už nebol schopný čeliť aliančným armádám a v apríli 1814 abdikoval. Bol vyhostený na ostrov Elba, odkiaľ sa mu však počas Viedenského kongresu podarilo uniknúť a opäť sa nakrátko zmocniť vlády (obdobie Sto dní). Definitívne bol porazený v bitke pri Waterloo. Potom došlo k reštaurácii bourbonského kráľovstva.

Napoleon ovplyvnil Európu aj duchovne, napríklad svojim občianskym zákonníkom nazvaným *[[Code civil]]*, ktorým sa ako pokrokový výdobytok udržal v mnohých častiach Európy aj po Napoleonovom páde. Podobne Napoleonova expanzia rozšírila do Európy metrickú sústavu.

### 19. storočie
[náhľad|[Francúzska koloniálna ríša okolo roku 1939]]
V roku 1830 vypukla Júlová revolúcia (1830), ktorej hrdinom bol predovšetkým Adolphe Thiers. Dala vzniknúť konštitučnej monarchii na čele s vedľajšou vetvou Bourbonovcov, tzv. júlovou monarchiou. V tom istom roku francúzske vojská vstúpili do Alžírska a založili francúzsku koloniálnu prítomnosť v Afrike, ktorá sa rýchlo rozširovala na juh od Alžíru do celej severovýchodnej Afriky. V 19. a 20. storočí sa francúzska koloniálna ríša značne rozšírila a stala sa druhou najväčšou na svete, za Britským impériom. Pokrývala asi 8,6 percent povrchu planéty. Júlová monarchia bola zametená februárovou revolúciou v roku 1848 a vznikla druhá republika. K najväčším revolučným výdobytkom februárovej revolúcie patrilo zrušenie otroctva, sloboda tlače a zavedenie všeobecného volebného práva (pre mužov).
[vľavo|náhľad|248x248pixelov|[Ľudovít Napoleon Bonaparte|Napoleon III. poveruje baróna Haussmanna prestavbou Paríža]]
Existencia druhej republiky bola už v roku 1852 ukončená zvolením terajšieho prezidenta Ľudovíta Bonaparta (Napoleonovho synovca) cisárom pod menom Napoleon III. Počas jeho vlády došlo k veľkej prestavbe Paríža, pri ktorom oi. vznikli tzv. Haussmannove bulváre. Napoleon III. zaviedol Francúzsko do krymskej vojny, v ktorej spolu so spojencami porazil Rusko, úspešne intervenoval v Mexiku, anektoval Savojské vojvodstvo a Nice, avšak po prehratej prusko-francúzskej vojne z roku 1870 bol zajatý a zvrhnutý. Bismarckom zjednotené Nemecké cisárstvo odobralo Francúzsku územia Alsaska a Lotrinska.

V roku 1871 vznikla tretia francúzska republika, ktorá si prešla mnohými krízami (napr. parížska komúna, Dreyfusova aféra, panamská aféra). Priniesla novú kolonizačnú vlnu, predovšetkým v&nbsp;Severnej Afrike. Tá mala aj svoju temnú tvár, len pri dobývaní Alžírska (dovŕšené v 1875) bolo zabitých 825&nbsp;000 Alžírčanov.
[náhľad|Stavba [Eiffelova veža|Eiffelovej veže, 1888]]
Koniec 19. storočia a začiatok 20. storočia, éra niekedy nazývaná ''belle époque'' či *[[fin de siècle]]*, taktiež znamenala vrchol francúzskeho (a európskeho) kultúrno-politického vplyvu. Francúzsko spolu s Nemeckom dominovalo svetovej vede, ktorej symbolom bola napríklad unikátna konštrukcia Eiffelovej veže (postavená 1889 pre svetovú výstavu), Pasteurove prvé vakcíny, objavy v oblasti rádioaktivity Henri Becquerela či Marie Curie-Skłodowskej, alebo kinematograf bratov Lumièrovcov. Ešte väčší vplyv mala francúzska kultúra, či už tá vysoká (Guy de Maupassant, Émile Zola, Marcel Proust, Arthur Rimbaud), alebo nízka, populárna, symbolizovaná kabaretom Moulin Rouge či kankánom. Vývoj svetového maliarstva sa v tej dobe odohrával takmer výlučne v Paríži, v preslávenej parížskej bohémskej štvrti Montmartre.

V roku 1905 bol vo Francúzsku oficiálne ustanovený sekulárny štát.

### Svetové vojny
[náhľad|Francúzsky útok v [Druhá bitka na Marne|druhej bitke na Marne]]
Tretia republika prežila aj prvú svetovú vojnu, ku ktorej patrilo Francúzsko k hlavným aktérom, ako člen trojdohody. Táto vojna viedla k&nbsp;doposiaľ najkrvavejšiemu stretu so susedným Nemeckom. Francúzsko tentokrát zvíťazilo a po versailleskom miery dostalo naspäť Alsasko a Lotrinsko. Avšak za cenu 1,4&nbsp;milióna životov, ktoré predstavovali štyri percentá populácie.
[náhľad|[Charles de Gaulle, triumfálny návrat do Paríža v roku 1944|vľavo]]Medzivojnová éra bola v znamení sociálneho pokroku (uzákonenie dovolenky, osemhodinová pracovná doba), ktorý bol predovšetkým dielom koalície Ľudového frontu, vedenej Léonom Blumom.

Po začatí druhej svetovej vojny nebolo Francúzsko schopné účinne čeliť ďalšiemu nemeckému útoku. Časť francúzskeho územia, a to celý sever krajiny vrátane Paríža, bola od roku 1940 okupovaná Nemeckom. Na zbytku francúzskeho územia vznikol kolaborantský, tzv. vichistický režim. V novembri 1942 bola okupovaná aj južná časť krajiny. Česť Francúzska zachraňovalo hnutie odporu (Slobodné Francúzsko), ktorému velil generál Charles de Gaulle. Francúzske územie museli oslobodiť Američania a Briti (viac operácia Overlord a operácia Dragoon).

V celej vojne stratilo Francúzsko asi 600 000 životov, viac než polovica z nich padá na vrub nacistickým represiám civilistov, vrátanie zabitých asi 80 000 francúzskych Židov. Bezprostredne po vojne dočasná vláda vedená de Gaullom dala volebné právo ženám a založila systém sociálneho zabezpečenia.

### Po roku 1945
[náhľad|Francúzski vojaci zajatí pri [bitka o Dien Bien Phu|Dien Bien Phu]]
Po vojne vznikla štvrtá republika. Pripojila sa k západnému bloku a bola zakladajúcim členom NATO. Francúzsko po vojne zažilo na jednu stranu šťastnú ekonomickú éru (tzv. *Trente Glorieuses*, tridsať slávnych rokov), na druhú stranu stále zreteľnejšie strácalo svoje bývalé veľmocenské postavenie. Prejavom toho bol aj rozpad jeho koloniálnej ríše. Snaha o jej udržanie bolo sprevádzané krvavými konfliktami. Indočínska vojna (1946 – 1954), v ktorej sa Francúzi snažili udržať Vietnam, skončila ich drvivou porážkou (rozhodujúcou bola bitka o Dien Bien Phu). Krátko po nej začala ďalšia vojna o udržanie koloniálneho panstva – alžírska (1954 – 1962). Aj v nej nakoniec Francúzsko prehralo (aj keď ústup bol spôsobený predovšetkým tlakom francúzskej verejnej mienky, rozčúlenej miliónom obetí na strane povstalcov a zverejnenými krutosťami francúzskych jednotiek). Tieto konflikty zmietali aj vnútornou francúzskou politikou, udalosti Alžírskej vojny napríklad bezprostredne viedli k vytvoreniu piatej republiky, na ktorej čelo sa postavil vojnový hrdina De Gaulle. Politický systém bol pozmenený, ďaleko väčšiu rolu začala hrať osoba prezidenta.
De Gaulle volil často nečakanú a osobitú politiku (stiahnutie sa z vojenskej časti NATO, zahraničná politika „všetkých azimutov“, výroba jadrovej zbrane). Časť spoločnosti však neuspokojila, čoho prejavom bola v roku 1968 vzbura nazvaná parížsky máj, ktorá mala aj generačný charakter. Aj keď bola rozdrvená, z dlhodobého hľadiska sa mnoho ich požiadaviek presadilo (sexuálna revolúcia, práva žien, dekriminalizácia homosexuality, ekologické požiadavky). Gaullistické strany napriek tomu vo francúzskej politike dominovali až do začiatku 21. storočia, pochádzali z nich prezidenti Georges Pompidou, Jacques Chirac aj Nicolas Sarkozy, ktorých striedali pri moci občas socialisti (François Mitterrand, François Hollande).
[náhľad|[François Mitterrand a Helmut Kohl, 1987]]
Francúzsko stálo pri koreňoch európskeho integračného procesu a Európskej únie, ktorá vznikla v roku 1993. V posledných desaťročiach dvadsiateho storočia sa Francúzsko znovu zapojilo do NATO a zmierilo sa s Nemeckom, s ktorým vytvára dlhodobo tandem, ktorý Európskej únii dominuje a tlačí na prehĺbenie integrácie. Tomuto tandemu sa niekedy hovorí „francúzsko-nemecký motor“. Francúzsko bolo na čele štátov podporujúcich vznik a rozšírenie menová únia. Cieľom francúzskej politiky je prehĺbiť spoločnú zahraničnú politiku EÚ a jej obranu. V referende o prijatí Zmluvy o Európskej ústave však 55 % francúzskych občanov hlasovalo proti.

K problémom Francúzska na začiatku 21. storočia patrí predovšetkým nezvládnuté prisťahovalectvo (hlavne Arabov a moslimov zo severu Afriky), a z neho plynúci islamský fundamentalizmus, ktorého najviditeľnejším prejavom boli teroristické útoky v Paríži v novembri 2015, pri ktorých islamisti zabili 130 ľudí. Išlo o najtragickejší útok na francúzskej pôde od druhej svetovej vojny. Problém menšín, ktoré odmietajú prijať európsky kultúrny model, dlho vo Francúzsku artikulovala hlavne radikálna pravica reprezentovaná najprv Národným frontom a neskôr Národným združením Marine Le Penovej, avšak od 20. rokov 21. storočia je to rovnako veľká téma prezidenta Emanuela Macrona. Nástup centristu Macrona bol taktiež príznakom rozpadu bipolárneho politického systému vo Francúzsku – socialisti boli úplne marginalizovaní a taktiež gaullisti sa len ťažko začleňujú do súboja lepenistov a macronistov.

## Štátne symboly

### Vlajka

Francúzska vlajka je tvorená listom s pomerom strán 2:3, s troma zvislými pruhmi – modrým, bielym a červeným.

### Znak

Francúzsky štátny znak, ako oficiálny štátny symbol v súčasnosti neexistuje. Ale napríklad na francúzskych konzulátoch a pasoch je možno zbadať neoficiálny štátny znak. Tento emblém (nejde o znak, nerešpektuje heraldické pravidlá) nemá žiadny právny status.

### Hymna

Francúzska hymna je revolučná pieseň *La Marseillaise* [la marsejéz] (). Pieseň zložil dôstojník Claude Joseph Rouget de Lisle v noci z 25. na 26. apríla 1792 ako pochod pre francúzske jednotky hájacie východné hranice krajiny proti rakúskym intervenčným jednotkám. Pôvodne sa preto menovala *Chant de guerre de l'Armée du Rhin* (). Nový názov dostala 30. júla, keď do Paríža počas spevu tejto piesne dorazili vojenské posily dobrovoľníkov z Marseille.

## Geografia
thumb|left|Osídlenie s počtom obyvateľov presahujúcom 100 000
thumb|right|Francúzsko zo satelitu
Najväčšia časť územia Francúzska (metropolitné Francúzsko) sa nachádza v juhozápadnej Európe, kde hraničí na severovýchode s Belgickom (dĺžka hraníc ) a Luxemburskom (), na východe s Nemeckom () a Švajčiarskom (), na juhovýchode s Talianskom () a na juhu so Španielskom (), Andorrou () a Monakom (). Francúzska republika sa skladá tiež z území v Severnej a Južnej Amerike (kde má Francúzska Guyana  dlhú hranicu s Brazíliou a  so Surinamom), v Indickom, a Tichom oceáne, Karibiku (ostrov Svätý Martin je rozdelený na francúzsku a holandskú časť hranicou o dĺžke ) a v Antarktíde. (Suverenita deklarovaná v Antarktíde nebola uznaná väčšinou iných krajín – pozri Antarktický zmluvný systém).

Pevninová časť Francúzska zaberá plochu . Na severe a západe je krajina rovinatá s miernym vlnením, na zvyšku územia prevažne pahorkatá a hornatá. Vo francúzskych Alpách sa nachádza najvyšší bod západnej Európy Mont Blanc (). Ďalšie hornaté kraje zeme zahŕňajú Pyreneje, Francúzske stredohorie (Massif Central), Švajčiarska Jura, Vogézy, Armorický masív a Ardeny. Najväčšími francúzskymi riekami sú Loira, Rhôna (prameniaca vo Švajčiarsku), Garonne (v Španielsku), Seina a časť toku Rýna. Loira je zároveň najdlhšou francúzskou riekou . Tieto rieky sú rozdelené do úmorí Atlantického oceána a Stredozemného mora.

Okrem hlavného mesta Paríža (v ktorého okolí žije 12 miliónov ľudí) sú najväčšími mestami Lyon, Marseille, Lille, Toulouse, Bordeaux, Nice, Nantes, Strasbourg a Rennes.

## Vláda a politika

### Ústava a štátne zriadenie
[náhľad|Základné principy, ktoré musí Francúzska republika rešpektovať vychádza z [Deklarácia práv človeka a občana (1789)|Deklarácia práv človeka a občana z roku 1789]]

Ústava Piatej republiky bola schválená 28. augusta 1958. Výrazne posilnila autoritu výkonnej moci vo vzťahu k parlamentu. V minulosti mal parlament značné možnosti, ako premiéra a vládu zosadiť, čo ústava z roku 1958 obmedzila, takže počas existencie piatej republiky padol premiér iba raz, v roku 1962. Na druhú stranu ústava piatej republiky oslabila vládu na úkor prezidenta.

Francúzsko je zastupiteľská demokracia a poloprezidentská republika. Podľa ústavy je francúzsky prezident volený priamo na obdobie piatich rokov (pôvodne sedem rokov). Prezidentská rada zabezpečuje regulérne fungovanie moci ľudu a kontinuitu štátu. Prezident menuje predsedu vlády, predsedá kabinetu, velí ozbrojeným silám a uzatvára medzinárodné zmluvy. Prezident menuje predsedu vlády, ale nemôže ho odvolat, môže len požiadať o jeho rezignáciu. Premiéra, aj celú vládu, môže odvolať Národné zhromaždenie (dolná komora francúzskeho parlamentu). Pomer toho, čo rozhoduje predseda vlády a čo prezident, často závisí na tom, či sú za rovnaké politické strany. Pokiaľ ano, prezident môže pôsobiť ako faktická hlava vlády, zatiaľ čo predseda vlády je len jeho zástupcom. V opačnom prípade dáva ústavná konvencia premiérovi primát vo vnútorných záležitostiach, zatiaľ čo prezident dominuje v zahraničných záležitostiach. Taká situácia, keď je prezident nútený spolupracovať s premiérom, ktorý je politickým protivníkom, sa vo Francúzsku nazýva ''cohabitation'' (súžitie). Premiér nemusí v Národnom zhromaždení žiadať o vyslovenie dôvery, ale zvyk je taký, že to urobí.

Národné zhromaždenie (*Assemblée Nationale*) je dolnou komorou parlamentu. Jeho členovia sú volení priamo na päťročné obdobie a všetky kreslá sú volené v jediných voľbách. Národné zhromaždenie má právo rozpustiť vládu a tým teda väčšinová voľba zhromaždenia určuje rozhodovanie vlády. Senátori sú vyberaní volebnou akadémiou na dobu deviatich rokov a jedna tretina senátu sa mení každé tri roky (počínajúc rokom 2007). Legislatíva Senátu je obmedzená; pokiaľ sa tieto dve komory nezhodujú v nejakom bode (s výnimkou ústavných práv), Národné zhromaždenie má posledné slovo. Vláda má silný vplyv na vytváranie programu Parlamentu.

### Zahraničné vzťahy
Francúzsko je zakladajúcim členom Európskej únie a to veľkou mierou definuje francúzsku zahraničnú politiku. 29. mája 2005 Francúzsko odmietlo v referende ratifikovanie Euopskej ústavy, keď približne 55 % obyvateľov vyslovilo svoje „nie“. Francúzsko je členom SPC (*Sekretariát Pacifickej komunity, Secretariat of the Pacific Community*) a COI (*Komisia Indického oceánu, Indian Ocean Commission*). Francúzsko je vedúcim členom Medzinárodná organizácia Frankofónie (*La Francophonie, International Organisation of Francophonie*), ktorá združuje 51 francúzsky hovoriacich štátov.

Vo Francúzsku sídli Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj, UNESCO, Medzinárodný úrad pre miery a váhy a Interpol.

### Administratívne delenie

náhľad|300px|Územie tvoriace Francúzsku republiku zobrazené v rovnakej mierke
Do roku 1790 sa Francúzsko delilo na provincie, ktoré boli zmenené na regióny. Od poslednej reformy v roku 2016 je regiónov 18. Tie sú ďalej delené do 101 departementov, ktoré sú očíslované (podľa poradia v abecede), čo má následne význam napr. pre smerovacie čísla alebo poznávacie značky áut. 13 regiónov leží v európskej časti Francúzska (*France métropolitaine*), z ktorých jeden tvorí Korzika so zvláštnym štatútom (*collectivité territoriale*), a ostatných päť je tvorených vždy len jedným departmentom a bývajú tak označované ako zámorské departementy a zámorské regióny (*Départements et régions d'outre-mer*, skratka DOM-ROM, menovite sa jedná o Réunion, Mayotte, Francúzsku Guyanu, Martinik a Guadeloupe).

Departmenty sa ďalej rozdeľujú na 342 arrondisementov, do ktorých sa nevolí žiadne zastupiteľstvo a ktoré majú zmysel iba pre zaradenie a administráciu. Arrondisementy sa členia na 2054 kantónov, ale tie opäť slúžia len k administrácii a rozdeleniu voličov. Posledný článok tvoria obce, ktorých je vo Francúzku 36 700. Obce sú samosprávne s voleným zastupiteľstvom (obecná rada).

Pôvodne mali arrondisementy aj kantóny určité právomoci a vlastné zastupiteľstva, v prípade mestských obvodov tento stav skončil rokom 1940 vďaka vláde vo Vichy a definitívne odstránené založením Štvrtej republiky v roku 1946. V prípade kantónov tomu tak bolo omnoho skôr.

Okrem 18 regiónov a 101 departmentov pod francúzsku suverenitu spadajú: Nová Kaledónia, Wallis a Futuna, Francúzska Polynézia, Clippertonov ostrov, Saint Pierre a Miquelon, Svätý Bartolomej, Saint-Martin a Francúzske južné a antarktické územie. Teritória v Pacifiku naďalej používajú frank ako svoju menu, aj keď bola v Európe nahradená eurom. Polynézsky frank má však kurz viazaný na euro.

### Obrana a bezpečnosť

[náhľad|300px|Príklady francúzskeho vojenstva po smeru hodinových ručičiek: lietadlová loď ''[Charles de Gaulle (R91)|Charles de Gaulle*; stíhačka [[Dassault Rafale]]; „horský poľovník“ (Chasseurs Alpins) v Afganistane; tank [[Leclerc (tank)|Leclerc]] na prehliadke v Paríži.]]
Francúzske [[ozbrojené sily]] môžu byť rozdelené do štyroch skupín:
* [[Pozemné vojsko Francúzska|Pozemné vojsko]] (*Armée de Terre*)
** [[Chasseurs Alpins]] – horská divízia armády
** [[Cudzinecká légia (Francúzsko)|Cudzinecká légia]]
** [[Námorná pechota (Francúzsko)|Námorná pechota]]
** [[ALAT|Ľahké letectvo]] (ALAT – *Aviation Légére de l'Armée de Terre*)
** Technici (*Génie*) – vrátane Parížskeho požiarneho zboru
* [[Francúzske námorníctvo|Námorníctvo]] (*Marine Nationale*)
** [[Aéronavale|Námorné letectvo]]
** [[Fusiliers de Marine]] – ochrana námorných objektov na zemi
** [[Commandos Marines]] – špeciálna jednotka francúzskej armády – vrátane požiarneho praporu mesta Marseille
* [[Francúzske letectvo|Letectvo]] (*Armée de l'Air*)
** Teritoriálna letecká obrana
** Letectvo
* [[Gendarmerie nationale|Žandári]] (*Gendarmerie Nationale*), armádna polícia, ktorá funguje čiastočne aj ako polícia, hlavne v niektorých vidieckych oblastiach (vo veľkých mestách túto rolu plní [[Police nationale]]).

Do armády sa môže vstúpiť v 17 rokoch. Od [[Alžírska vojna|Alžírskej vojny za nezávislosť]] bola branná povinnosť obmedzená a úplne zrušená bola v roku 1996 [[Jacques Chirac|Jacquesom Chiracom]]

Francúzsku sa v oblasti výdajov na vojenskú obranu v Európskej únii vyrovnajú len [[Nemecko]] a [[Spojené kráľovstvo]]. Francúzsko ročne utratí na armádu, letectvo a vojenské námorníctvo okolo 50 mld. [[Americký dolár|dolárov]], čo je 2,6 % [[Hrubý domáci produkt|HDP]] (podľa štatistík [[Organizácia Severoatlantickej zmluvy|NATO]] z roku 2003) a v absolútnych číslach tretie miesto na svete za [[Spojené štáty|USA]] a [[Čína|Čínou]]. Spolu so Spojeným kráľovstvom platí 40 % z celkových výdajov na obranu celej EÚ. Francúzsko je jedným z piatich štátov světa, ktoré vlastní [[jadrová zbraň|jadrové]] aj [[Termonukleárna zbraň|termojadrové zbrane]].

== Ekonomika ==

[[Súbor:A380 Reveal 2.jpg|náhľad|Prvý vyrobený [[Airbus A380]] pri jeho predstavení v [[Toulouse]] v roku 2005]]
[[Súbor:Golfech NPP cropped.jpg|náhľad|Jadrová elektráreň Golfech. Až 75% elektrickej energie vo Francúzsku pochádza z jadra – čo do percent najviac na svete. ]]
Ekonomika Francúzska kombinuje rozsiahle súkromné spoločnosti (približne 2,5 milióna registrovaných) so spoločnosťami so značnou mierou intervencie [[vláda|vlády]]. Vláda si ponechala veľký vplyv na kľúčové segmenty sektorov infraštruktúry, čo znamená, že rozhoduje v otázkách [[železnica|železnice]], [[energetika|energetiky]], [[letectvo|letectva]] a [[telekomunikácie]]. Tento stav bol výhodný asi do 90. rokov, v posledných rokoch vláda pomaly odpredáva svoje podiely v spoločnostiach [[Orange (podnik)|Orange (France Télécom)]], [[Air France]], rovnako ako poisťovne, banky a zbrojný priemysel.

Francúzsko je členom skupiny [[G8|G7]]. Francúzska ekonomika je 5. najväčšou ekonomikou na svete. V roku 2002 úplne prestalo používať svoju historickú menu [[francúzsky frank]] a v rámci [[Hospodárska a menová únia (Európska únia)|Európskej menovej únie]] používa spoločnú menu [[euro]].

Podľa údajov [[Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj|OECD]] za rok 2007 je Francúzsko 5. najväčší exportér výrobkov na svete po [[Nemecko|Nemecku]], [[Čína|Číne]], [[Spojené štáty|USA]] a [[Japonsko|Japonsku]]. Je šiesty najväčší dovozca výrobkov za USA, Nemeckom, Čínou, [[Spojené kráľovstvo|Spojeným kráľovstvom]] a Japonskom.

Ďalej podľa štatistiky OECD bolo Francúzsko v roku 2007 na treťom mieste v získavaní priamych zahraničných investícií. S takmer 158 miliardami [[Americký dolár|USD]] zahraničných investícií sa Francúzsko zaradilo za USA (237,5 mld. USD investícií) a Spojené kráľovstvo (185,9 mld. USD). Na druhú stranu francúzske spoločnosti investovali v rovnakom období 224,6 miliárd USD v zahraničí, čo zaraďuje Francúzsko na tretie miesto rebríčka najväčších zahraničných investorov po USA (333,2 mld. USD) a Spojenom kráľovstve (229,8 mld. USD).

Francúzsko je aj druhou najviac produktívnou krajinou v OECD (nepočítajúc [[Nórsko]], kde sú hodnoty zvýšené umelo tržbami z [[ropa|ropy]], a [[Luxembursko]], kde veľkými offshorovými investíciami bánk). V roku 2003 bol priemerný [[hrubý domáci produkt]] na jednu hodinu práce 47,2 USD.

Francúzsko sa stalo v prvom štvrťroku v roku 2019 v absolútnych číslach [[Dlhová kríza v eurozóne|najzadĺženejšou]] krajinou eurozóny. Jeho verejný dlh bol takmer 100 % HDP.
[[Súbor:TGV-Duplex Paris.jpg|náhľad|vľavo|TGV Duplex v Paríži, *Gare de Lyon*.]]
Medzi príklady technologickej vyspelosti francúzskeho priemyslu patrí oi. [[vysokorychlostný vlak|vysokorýchlostné vlaky]] [[TGV]] (výrobcom je spoločnosť [[Alstom]]) a lietadlá [[Airbus]]. K najväčším firmám patrí aj národný letecký dopravca [[Air France]]. Tradične je rozvinutý automobilový priemysel, k najslávnejším značkám patrí [[Renault]], [[Peugeot]] a [[Citroën]]. [[Michelin]] je druhým najväčším svetovým výrobcom pneumatík. Mocnosťou je v oblasti módy, kozmetiky a luxusného tovaru ([[Christian Dior (firma)|Christian Dior]], [[Louis Vuitton]], [[Chanel (značka)|Chanel]], [[Lacoste]], [[L'Oréal Paris|L'Oréal]], [[LVMH]], [[Cartier]], [[Boucheron]], Givenchy, [[Hermès]], [[Chloé]], [[Le Coq Sportif]], [[Guerlain]], [[Sephora]], [[Yves Rocher]]). Vývojárska spoločnosť [[Ubisoft]] dala světu například herní klasiku *Assassin's Creed*. [[Carrefour]] je druhým najväčším [[maloobchod]]ným reťazcom na svete. Petrochemickým gigantem je [[TotalEnergies]], farmaceutickým [[Sanofi]]. Najväčšími francúzskymi bankami sú [[BNP Paribas]], [[Crédit Lyonnais]] a [[Société Générale]] (vlastní aj českú [[Komerční banka|Komerční banku]]), poisťovňu [[AXA (poisťovacia spoločnosť)|AXA]]. V potravinárstve hrá veľkú rolu spoločnosť [[Danone]], v telekomunikáciách [[Orange (podnik)|Orange]], v médiách [[Vivendi]], elektrotechnike [[Schneider Electric]].

=== Doprava ===
[[Súbor:Terminal 1 of CDG Airport.jpg|náhľad|Terminal 1 na letisku Charlesa de Gaulla]]
[[Železnica|Železničná]] sieť Francúzska, ktorá k roku 2008 spája 29 473&nbsp;km, je najdrahšou železničnou sieťou v západnej Európe a spravuje ju spoločnosť [[RFF]]. Po Nemecku ide o druhú najrozsiahlejšiu železničnú sieť v západnej Európe. [[Vlak]]y osobnej dopravy prevádzkuje spoločnosť [[Société nationale des chemins de fer français|SNCF]]. Medzi vysokorýchlostné vlakové spojenie vo Francúzsku patrí [[TGV|Thalys]], [[Eurostar]] a [[TGV]], ktoré počas komerčného využitia na vysokorýchlostných tratiach dosahujú rýchlosť 270 – 320&nbsp;km/h. [[Eurostar]], spoločne s [[Eurotunnel Shuttle]], spája Francúzsko so Spojeným kráľovstvom cez [[Eurotunel]]. Francúzsko má železničné spojenie do všetkých susedných štátov, okrem [[Andorra|Andorry]]. Vnútroštátne spojenie je taktiež veľmi dobre rozvinuté a nachádza sa tu aj niekoľko [[Metro (podzemná železnica)|podzemných železníc]] a [[električka|električiek]], ktoré dopĺňajú autobusovú dopravu.
Vo Francúzsku sa nachádza približne 893 300 kilometrov funkčných ciest. [[Diaľnica|Dialničná sieť]] meria približne 12 000 kilometrov. Nie sú tu pravidelné registračné poplatky, či [[daň|dane]], ale za použitie diaľnic sa vyberá [[Mýto (cesta)|mýto]], okrem blízkosti veľkých obcí. Na novom trhu s automobilmi prevládajú národné značky, akými sú [[Renault]] (27 % zo všetkých áut predaných v roku 2003), [[Peugeot]] (20,1 %) a [[Citroën]] (13,5 %). Cez 70 % nových predaných áut v roku 2004 bolo na [[naftový motor]], čo je znateľne viac než tých [[benzín]]ových a [[Skvapalnený ropný plyn|LPG]]. Vo Francúzsku sa nachádza aj najvyšší most na svete – [[Viaduc de Millau|viadukt Millau]] a niekoľko dôležitých mostov, napríklad [[Pont de Normandie]].

Vo Francúzsku sa nachádza približne 477 [[letisko|letísk]] a pristávacích plôch. Najväčším a najdôležitejším letiskom je [[Letisko Charlesa de Gaulla]] v blízkosti Paríža, ktoré je taktiež centrom francúzskych národných aerolinek – [[Air France]].

Vo Francúzsku sa nachádza 10 väčších [[prístav]]ov – najväčší z nich v [[Marseille]].

== Demografia ==

[[Súbor:Map-Francophone World.svg|náhľad|350px|Francúzsky odkaz: mapa frankofónnych krajín



]]

Už od praveku bola Francúzsko križovatkou obchodu, migrácie obyvateľstva a invázií. V staroveku územie Francúzska obývali [[Kelti]] ([[Galia]] a [[Bretónsko]]) a Akvitánci ([[Baskicko]]), neskôr sa tu usadzovali [[Rímske cisárstvo|Rimania]] a [[Germáni]] (Frankovia, Vizigóti, Burgunďania a Vikingovia). Tieto kmene a národy sa medzi sebou po stáročia miesili a výsledkom je dnešná populácia. Okrem dávnych dôb tu bola ešte vlna migrácie v 19. storočí a to hlavne ľudí týchto národností: [[Belgicko|Belgičania]], [[Taliansko|Taliani]], [[Španielsko|Španieli]], [[Portugalsko|Portugalci]], [[Poľsko|Poliaci]], [[Arménsko|Arméni]], a [[Židia]] z [[Východná Európa|Východnej Európy]] a [[Maghreb]]u. Od 60. rokov 20. storočia sa do Francúzska sťahujú [[Arabi]], [[Berberi]], černosi z [[Afrika|Afriky]] a Karibiku, [[Čína|Číňania]] a Vietnamci. Do Francúzska sa vracajú aj francúzski kolonisti z Alžírska a ďalších bývalých kolónií tzv. *Čierne nohy*.

Zisťovať rasu, etnickú príslušnosť a náboženstvo pri sčítaní ľudu je zákonom zakázané. Je ale odhadované, že 40 % francúzskej populácie má predka, ktorý pochádza z nejakej [[Migrácia (sociológia)|migračnej]] vlny, čo robí z Francúzska etnicky najrôznorodejšiu krajinu v Európe (úroveň je porovnateľná napr. s [[Spojené štáty|USA]] či [[Kanada|Kanadou]]). Ďalej sú známe dáta z testovania novorodencov na [[Kosáčikovitá anémia|kosáčikovitú anémiu]], ktorá sa robí iba pri osobách s pôvodom v rizikových oblastiach mimo Európu. Podľa týchto údajov bolo v roku [[2012]] 34,44% novorodencov nebielych, čo predstavovalo zvýšenie z 27% v roku [[2006]].

Od 19. storočia bol historický vývoj populácie Francúzska veľmi atypický oproti zbytku Západného Sveta. Na rozdiel od zbytku Európy nemá Francúzsko skúsenosti so silným populačným rastom v 19. storočí a na začiatku 20. storočia. Na druhú stranu v druhej polovici 20. storočia zažilo omnoho väčšiu [[Populačná explózia|populačnú explóziu]] než ktorýkoľvek iný európsky štát.

=== Imigrácia ===
Na prelome štyridsiatych a päťdesiatych rokov 20. storočia prichádzali do Francúzska predovšetkým talianske pracovné sily. Do konca roku [[1962]] sa ich počet zvýšil na 630 000. V roku [[1945]] bol založený Štátny migračný úrad, ktorého činnosť spočívala v nábore a sprostredkovaniu zahraničních pracovných síl. V šesťdesiatych rokoch 20. storočia sa prostredníctvom dvojstranných zmlúv sa [[Španielsko]]m, [[Portugalsko]]m, [[Juhoslávia|Juhosláviou]] a krajinami bývalých kolónií, tj. [[Maroko]]m a [[Tunisko]]m, silnejšie rozvinula snaha o najímaní pracovnej sily z južnej a juhovýchodnej Európy a aj zo [[severná Afrika|severnej Afriky]]. V polovici päťdesiatych a šesťdesiatych rokov 20. storočia dosiahol počet úradne hlásených cudzincov (bez Alžírčanov) 2,3 milióna. V rokoch prudkého rozvoja sa imigrácia vymkla kontrole. Migranti prichádzali stále častejšie spontánne alebo na osobné výzvy. Strata kontroly nad imigráciou na prelome šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov 20. storočia a zvýšený nárast nelegálnych pracovných pomerov viedli k tomu, že došlo k obmedzovaniu možností ako priblížiť spôsoby sprostredkovanie práce a pracovné či bytové možnosti minimálnym sociálnym požiadavkám.

Nelegálna práca a vysoká nezamestnanosť viedli k stupňovaniu napätia medzi domácimi obyvateľmi a imigrantmi, predovšetkým severoafrickými, ale aj medzi jednotlivými etnicko-kultúrnymi skupinami prisťahovalcov. Začiatkom osemdesiatych rokov 20. storočia začalo dochádzať k otvoreným vzburám a pouličným bitkám s políciou. Ukončenie náboru pracovných síl zmenilo charakter imigrácie, ktorý sa prejavil zvýšeným príchodom ďalších rodinných príslušníkov predovšetkým z mimoeurópskych oblastí (zo severnej Afriky a [[Turecko|Turecka]]). V polovici deväťdesiatych rokov 20. storočia odvodzovalo svoj pôvod z celkového počtu 55 miliónov Francúzov asi 18 miliónov aspoň čiastočne od rodičov alebo prarodičov pochádzajúcich zo zahraničia.

=== Jazyk ===
Podľa článku 2 ústavy je úradným jazykom Francúzska francúzština, [[románske jazyky|románsky jazyk]] odvodený z [[latinčina|latinčiny]]. Ďalej je používaná [[nemčina]] a [[arabčina]]. V zámorských územia existujú [[kreolské jazyky na báze francúzštiny]] (napr. [[antilská kreolčina]], [[guaynčina]] či [[réunionská kreolčina]]).

=== Náboženstvo ===
<gallery>
Obrázok:Cathédrale Notre-Dame de Reims, South view 20140306 2.jpg|[[Katedrála Notre-Dame (Reims)|Katedrála Notre Dame]] v [[Reims]], miesto korunovácie francúzskych kráľov
Obrázok:Mosquee-missiri-frejus-1.jpg|Mešita v meste [[Fréjus (mesto)|Fréjus]]. [[Sunnitský islam|Sunnitská]] vetva [[islam]]u je najväčšou náboženskou menšinou vo Francúzsku.
</gallery>

Tradične dominantná rímskokatolícka krajina so znateľným protiklerikálnym vplyvom. Sloboda náboženstva je daná ústavou; inšpirácia pochádza zo [[Všeobecná deklarácia ľudských práv|Všeobecnej deklarácie ľudských práv]]. Dominantný koncept vzťahu medzi verejnou sférou a veriacimi zabezpečuje, že vláda a vládne inštitúcie (ako napríklad školy) by nemali zasahovať do vecí viery a rovnako aj [[cirkev]] by sa nemala žiadnym spôsobom angažovať v politickej činnosti.

Vláda samotná neudržuje štatistiky o viere svojich občanov. Štatistiky [[The World Factbook]] ukazujú nasledujúce čísla: Rímskokatolícke [[kresťanstvo]] 83 – 88 %, [[islam]] 5 – 10 %, [[protestantizmus]] 2 %, [[Judaizmus|židovské náboženstvo]] 1 %. Žijú tu aj veľmi početné menšiny miafyzitných Arménov z Arménskej apoštolskej cirkvi (cca 300 – 500 tisíc), a taktiež desaťtisícové komunity rumunských, ruských, ukrajinských, bieloruských a gruzínskych pravoslávnych (mnohokrát ide o potomkov utečencov pred komunistickými diktatúrami z týchto krajín v 20. storočí). Avšak podľa prieskumu z roku 2003 považuje 41 % ľudí existenciu boha za vylúčenú, 33 % sa považuje skôr za [[Ateizmus|ateistov]] a 51 % ľudí o sebe povedalo, že sú [[kresťan]]ia.

Na začiatku 20. storočia žilo vo Francúzsku mnoho ľudí na vidieku a riadili sa podľa kresťanských tradícií. Počas tohto storočia nastalo ale mnoho zmien: došlo k vyľudneniu vidieka a mnoho ľudí sa odvrátilo od kresťanstva. To viedlo k mnohým zmenám v spoločenských zvykoch.

Mnoho mladých [[Islam vo Francúzsku|moslimov]] vo Francúzsku čelí vysokej nezamestnanosti, ktorá na predmestiach Paríža dosahuje cez 50 %, a na ich komunitu majú stále väčší vplyv radikálny islamistickí [[Salafíja|salafisti]]. Podľa analýzy z roku 2016 zavedenie islamského práva [[šaría]] podporuje 72 % francúzskych moslimov a 35 % moslimov vo Francúzsku považuje za ospravedlniteľné použitie násilie na ochranu viery.

=== Veda a vzdelanie ===

[[Súbor:Albert Edelfelt - Louis Pasteur - 1885.jpg|upright|náhľad|[[Louis Pasteur]], stojací pri zrode [[mikrobiológia|mikrobiológie]] a lekárskej [[imunológia|imunológie]]]]
[[Súbor:Lumierebros.jpg|náhľad|[[Bratia Lumièrovci]]]]
[[Prírodná veda|Prírodné]] a technické vedy majú vo Francúzsku mimoriadnu tradíciu. Obzvlášť v 18. a 19.&nbsp;storočí Francúzi v&nbsp;oblasti [[Exaktná veda|exaktných vied]] dominovali. [[Louis Pasteur]] objavil [[Vakcína|vakcíny]] proti [[Slezinová sneť|Anthraxu]] a [[besnota|besnote]]. [[Maria Curieová-Skłodowská]], vedkyňa [[Poliaci|poľského]] pôvodu pôsobiaca vo Francúzsku, objavila [[rádium]] a techniku delenia [[Rádioaktívny rozpad|rádioaktívnych]] [[izotop]]ov. [[Bratia Lumièrovci|Auguste a Louis Lumièrové]] objavili [[kinematograf]]. [[Denis Papin]] vynašiel [[Tlakový hrniec|Papinov hrniec]] a položil základy pre priemyselné využitie [[Para|pary]] a teda vynález [[Parný stroj|parného stroja]]. [[Antoine Lavoisier]] vyvrátil [[Flogistónová teória|flogistón]]ovu teóriu horenia a založil tak modernú [[Chémia|chémiu]]. [[Blaise Pascal]] už v roku 1642 zostrojil prvý mechanický [[Kalkulačka|kalkulátor]]. [[André-Marie Ampère]] vybudoval základy [[Elektrodynamika|elektrodynamiky]]. [[Gaspard-Gustave de Coriolis]] objavil [[Coriolisova sila|Coriolisovu silu]], a spôsobil tak revolúciu v [[Meteorológia|meteorológii]]. [[Léon Foucault]] sa preslávil zostrojením [[Foucaultovo kyvadlo|Foucaultovho kyvadla]] v parížskom [[Panteón (Paríž)|Pantheone]], ktorým ukázal, že [[Zem]] je v dôsledku svojej rotácie [[Neinerciálna vzťažná sústava|neinerciálnou vzťažnou sústavou]]. [[Louis Daguerre]] vyvinul prvú praktickú metódu [[Fotografovanie|fotografovania]], ďalší krok na ceste k modernej fotografii urobil [[Nicéphore Niépce]] svojou [[Niepceotypia|heliografiou]]. [[Charles Augustin de Coulomb]] založil [[Elektrostatika|elektrostatiku]]. [[Joseph Fourier]] objavil [[skleníkový efekt]]. Astronóm [[Pierre Gassendi]] v roku 1631 ako prvý pozoroval [[prechod Merkúra]] cez [[Slnko]]. [[Pierre-Simon Laplace]] je autorom [[Hmlovinová hypotéza|hmlovinovej hypotézy]], zatiaľ najvplyvnejšej teórie o [[Vznik hviezdy|vzniku hviezd]] a ich [[Planetárna sústava|planetárnych sústav]]. [[Nicolas Appert]] vyvinul metódu [[Konzervovanie (potraviny)|konzervácie potravín]]. Biológ [[Jean-Baptiste Lamarck]] sformuloval prvú ucelenú [[Biologická evolúcia|evolučnú teóriu]] ([[lamarckizmus]]). [[Louis Braille]] vytvoril [[Braillovo písmo]] pre [[Slepota|nevedomých]]. „Otcom [[Akustika|akustiky]]“ sa stal [[Marin Mersenne]]. [[Georges Cuvier]] započal zrovnávať súdobé živočíšne druhy s [[fosília]]mi a založil tak modernú [[Paleontológia|paleontológiu]]. Archeológ [[Jean-François Champollion]] založil [[Egyptológia|egyptológiu]]. [[Charles Messier]] zostavil prielomový [[Messierov katalóg]] a objavil [[Krabia hmlovina|krabiu hmlovinu]]. [[Joseph Louis Gay-Lussac]] významne posunul výskum [[plyn]]ov. [[Urbain Le Verrier]] prepočítal presné [[Sústava súradníc|súradnice]] ôsmej planéty [[Slnečná sústava|slnečnej sústavy]] – [[Neptún]]u. [[Nicolas Léonard Sadi Carnot]] bol zakladateľom [[Termodynamika|termodynamiky]]. [[Georges Louis Leclerc de Buffon]] sa ako jeden z prvých vedcov pokúsil o exaktný odhad [[Vek Zeme|veku Zeme]], a to pomocou merania doby ochladnutia železne gule. [[Augustin Jean Fresnel]] zdokonalil vlnovú teóriu [[Viditeľné svetlo|svetla]], [[Siméon Denis Poisson]] naopak teóriu korpuskulárnu. [[François Arago]] odhalil mnoho zákonitostí vzťahu [[Elektrický prúd (pohyb častíc)|elektrického prúdu]] a [[Magnetizmus|magnetizmu]]. [[Nicolas-Louis de Lacaille]] pomenoval 14 z&nbsp;88&nbsp;[[súhvezdie|súhvezdí]]. [[Jean-Baptiste Biot]] dokázal existenciu [[meteorit]]ov a študoval [[Polarizácia (elektrodynamika)|polarizáciu svetla]]. [[Jean-Martin Charcot]] založil vedecký výskum [[Hypnóza|hypnózy]] a [[hystéria|hystérie]]. Priekopník experimentálnej medicíny [[Claude Bernard]] vysvetlil fungovanie [[Nervová sústava|nervového systému]], [[Podžalúdková žľaza|pankreasu]] a [[pečeň|pečene]]. [[John James Audubon]] objavil mnoho nových druhov vtákov. [[Joseph Marie Jacquard]] objavil štítkami programovateľný mechanický stav. [[Jacques-Yves Cousteau]] je legendou výskumu (a taktiež ochrany) oceánov.
[[Súbor:Gérard Mourou EM1B5812 (31295414397).jpg|vľavo|náhľad|[[Gérard Mourou]]]]
V 20. a 21. storočí získali Francúzi taktiež mnoho vedeckých Nobelových cien, za [[Zoznam nositeľov Nobelovej ceny za fyziku|fyziku]] [[Gérard Mourou]], [[Serge Haroche]], [[Albert Fert]], [[Claude Cohen-Tannoudji]], [[Georges Charpak]], [[Pierre-Gilles de Gennes]], [[Louis Néel]], [[Alfred Kastler]], [[Louis de Broglie]], [[Jean Baptiste Perrin]], [[Antoine Henri Becquerel]] a [[Pierre Curie]], za [[Zoznam nositeľov Nobelovej ceny za chémiu|chémiu]] [[Jean-Pierre Sauvage]], [[Yves Chauvin]], [[Jean-Marie Lehn]], [[Luis Federico Leloir]], [[Frédéric Joliot-Curie]], [[Irène Joliot-Curie]], [[Paul Sabatier]], [[Victor Grignard]] a [[Henri Moissan]], za [[Zoznam nositeľov Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu|fyziológiu]] [[Jules A. Hoffmann]], [[Luc Montagnier]], [[Françoise Barré-Sinoussi]], [[Jean Dausset]], [[Roger Guillemin]], [[François Jacob]], [[Jacques Lucien Monod]], [[André Lwoff]], [[André Frédéric Cournand]], [[Charles Nicolle]], [[Charles Richet]], [[Alexis Carrel]], [[Charles Louis Alphonse Laveran]].
[[Súbor:Henri Poincaré-2.jpg|náhľad|216x216pixelov|[[Henri Poincaré]]]]
Významná je francúzska [[Matematika|matematická]] škola. Už v 16. – 17. storočí razili francúzski matematici ako [[François Viète]], [[Abraham de Moivre]], [[Pierre Louis Maupertuis]] alebo [[Pierre de Fermat]] cestu celému oboru. [[Évariste Galois]] položil základy modernej [[Algebra|algebry]] a [[Teória grúp|teórie grúp]]. [[Gaspard Monge]] je otcom [[deskriptívna geometria|deskriptívnej geometrie]], [[Jean-Victor Poncelet]] [[Projektívna geometria|projektívnej geometrie]]. [[Jean le Rond d'Alembert]] posunul štúdium [[Diferenciálna rovnica|diferenciálnych rovníc]]. [[Charles Hermite]] dokázal, že [[Eulerovo číslo]] je [[Transcendentné číslo|trascendentné]]. Jeho žiak [[Henri Poincaré]] založil [[Algebrická topológia|algebraickú topológiu]]. [[Augustin Louis Cauchy]] bol priekopníkom [[Matematická analýza|matematickej analýzy]]. Matematik [[Adrien-Marie Legendre]] významne prispel k štúdiu [[Mnohočlen|polynómov]]. Ústrednou postavou matematiky 20. storočia bol [[Henri Lebesgue]]. Prielom v bádaní o [[Liova grupa|Liových grupách]] urobil [[Élie Cartan]]. K významným matematikom 20. storočia nutno počítať aj [[Jacques Hadamard|Jacquesa Hadamarda]]. Prestižnu [[Fieldsova medaila|Fieldsovu medailu]] získali matematici [[Laurent Schwartz]], [[Jean-Pierre Serre]], [[René Thom]], [[Alexander Grothendieck]], [[Alain Connes]], [[Pierre-Louis Lions]], [[Jean-Christophe Yoccoz]], [[Laurent Lafforgue]], [[Wendelin Werner]] a [[Cédric Villani]]. [[Abelova cena|Abelovu cenu]] obdržal [[Yves Meyer]].

[[Súbor:Frans Hals - Portret van René Descartes.jpg|náhľad|[[René Descartes]], otec modernej filozofie|vľavo]]

V oblasti [[Duchovná veda|humanitných]] a [[Spoločenská veda|sociálnych vied]] si Francúzi dlhodobo udržujú ešte omnoho väčší vplyv. Ktorý [[Scholastika (filozofia)|scholastickí]] filozofi [[Jean Buridan]], [[Pierre Abélard]] a [[Mikuláš z Oresme]] boli veľmi uznávaní. [[Michel de Montaigne]] založil žáner [[esej]]e. Francúzi stáli pri samom zrode modernej filozofie – za jej zakladateľov bývajú niekedy považovaní [[Jean-Jacques Rousseau]] a [[René Descartes]]. K tzv. [[Osvietenstvo|osvietencom]] patrili [[Voltaire]], [[Denis Diderot]] či [[Charles de Secondat, Baron de Montesquieu|Charles Louis Montesquieu]]. Na prelome 19. a 20. storočia spochybnil dedičstvo osvietencov [[Henri Bergson]]. K významným predstaviteľom [[fenomenológia|fenomenológie]] patrí [[Emmanuel Lévinas]], [[Paul Ricoeur]] a [[Maurice Merleau-Ponty]]. V [[Friedrich Nietzsche|Nietzscheho]] stopách vo Francúzsku išiel [[Georges Bataille]]. Od [[Marxizmus|marxizmu]] k islamizmu sa dostal [[Roger Garaudy]]. Na [[Sigmund Freud|Freuda]] úplne originálne nadviazal [[Jacques Marie Emile Lacan|Jacques Lacan]]. [[Carl Gustav Jung|Jungovské]] inšpirácie mal [[Gaston Bachelard]]. Z kresťanských pozícií sa s modernou vedou originálne vyrovnával [[Pierre Teilhard de Chardin]]. Obaja kľúčoví myslitelia [[Existencializmus|existencializmu]], [[Jean-Paul Sartre]] a [[Albert Camus]], boli Francúzi. Podobné je to aj pri postmodernizme, kde sú otcami [[Jean Baudrillard]] a [[Jean-François Lyotard]]. Za najvýznamnejšiu [[Feminizmus|feministickú]] filozofku býva považovaná [[Simone de Beauvoir]]. Najcitovanejšími filozofmi konca 20. storočia boli predstavitelia tzv. [[Postštrukturalizmus|postštrukturalizmu]] a dekonštruktivizmu: [[Michel Foucault]], [[Jacques Derrida]] a [[Gilles Deleuze]]. Marxistické ingrediencie k ich dielam pridávali [[Louis Althusser]] a [[Alain Badiou]], o&nbsp;feministické sa zaslúžila [[Julia Kristeva]]. Ideológom extravagantného [[Situacionistická internacionála|situacionizmu]] bol [[Guy Debord]].
[[Súbor:Auguste Comte.jpg|náhľad|205x205pixelov|[[Auguste Comte]]]]
Taktiež aj francúzska [[Sociológia|sociologická]] škola je silná, Francúzi boli okrem iných aj dvaja zo zakladateľov sociológie: [[Auguste Comte]] a [[Émile Durkheim]]. Dôraz na dáta do sociológie vniesol [[Pierre Guillaume Frédéric le Play]]. Medzi ich nástupcov vynikol [[Pierre Bourdieu]] alebo sociológ vedy [[Bruno Latour]]. [[Claude Lévi-Strauss]] je zrejme najslávnejším [[Kultúrna antropológia|kultúrnym antropológom]] všetkých dôb. [[Ferdinand de Saussure]] je zakladatelem [[Semiotika|semiotiky]]. [[Roland Barthes]] je jej významným predstaviteľom. Dejiny [[politológia|politológie]] sa sotva obídu bez [[Alexis de Tocqueville|Alexisa de Tocqueville]], [[Gustave Le Bon|Gustava le Bona]] či [[Raymond Aron|Raymonda Arona]]. Významným politickým filozofom bol už [[Jean Bodin]], autor teórie [[Suverenita (právo)|suverenity]]. Raným politológom bol aj [[Jean Antoine Condorcet]], ktorý ako vôbec prvý použil termín [[Nepriama demokracia]]. K najvplyvnejším historikom, hlavne svojou interpretáciou Francúzskej revolúcie, patrí [[Adolphe Thiers]]. Zakladateľom slávnej [[Škola Annales|školy Annales]] bol [[Fernand Braudel]]. K prvým literárnym teoretikom patril [[Nicolas Boileau]]. [[François Quesnay]] bol hlavný predstaviteľ prvej [[Ekonómia|ekonomickej]] školy [[Fyziokratizmus|fyziokratov]] a tvorca prvého modelu ekonomického kolobehu, tzv. ekonomickej tabuľky. [[Cena Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku Alfreda Nobela|Nobelovu cenu za ekonómiu]] získali [[Jean Tirole]], [[Maurice Allais]], [[Gérard Debreu]] a [[Esther Duflová]]. V posledných rokoch sa veľmi rýchlo stal jedným z najcitovanejších ekonómů [[Thomas Piketty]].

Systém francúzskeho vzdelania je vysoko centralizovaný, organizovaný a rozvetvený. Delí sa na tri časti:
* primárne vzdelanie (*enseignement primaire*)
* sekundárne vzdelanie (*enseignement secondaire*)
* terciárne alebo akademické vzdelanie (*enseignement supérieur*)
[[Súbor:La chapelle de la Sorbonne à Paris, 28 mai 2019.jpg|náhľad|[[Sorbonna]]]]
Primárne a sekundárne vzdelanie je prevažne verejné (súkromné škol existujú ako celonárodná sieť jednotlivých primárnych a sekundárnych katolíckych škôl), zatiaľ čo akademické vzdelanie je otázkou štátnych aj súkromných škôl.
[[Súbor:Visit to Universite Paris-Saclay (51718980240).jpg|náhľad|[[Univerzita Paris-Saclay]]]]
[[Parížska univerzita]], nazývaná väčšinou Sorbonna podľa svojej [[Sorbonna|najvýznamnejšej, pôvodne teologickej fakulty]], bola najstaršou univerzitou vo Francúzsku, založenou okolo roku&nbsp;1150, zrejme štvrtou najstaršou v Európe (dátum vzniku najstarších univerzít je väčšinou dosť neistý). V stredoveku bolo centrom európskej vzdelanosti, pôsobili tu [[Tomáš Akvinský]], [[Albert Veľký]], [[Bonaventúra]], [[Erasmus Rotterdamský]], [[Majster Eckhart]], [[Ignác z Loyoly]], [[Ján Kalvín]], neskôr napríklad [[Henri Bergson]], [[Jean-Paul Sartre]], [[Claude Lévi-Strauss]] alebo [[Jacques Derrida]]. V roku 1968, po študentských nepokojoch, bola univerzita rozbitá na menšie časti a vo svojej pôvodnej podobe už neexistuje. V roku 2018 bola zlúčením niekoľkých inštitúcií založená [[Sorbonne Université]], výskumná univerzita, ktorá svoj pôvod odvodzuje od založenia sorbonnskej fakulty. Podľa [[Šanghajský rebríček|Šanghajského rebríčka]] (k roku 2021) je avšak v&nbsp;súčasnosti najkvalitnejšou francúzskou vysokou školou [[Université Paris-Saclay]], výskumná univerzita založená v roku 2019 (13.&nbsp;celosvetovo). Nasleduje spomínaná Sorbonne Université (35.), [[Univerzita Paris sciences et lettres]]
(38.), [[Université de Paris (2019)|Université de Paris]] (73.), [[Université d'Aix-Marseille]] (101. – 1 50.), [[Université Grenoble-Alpes]] (101. – 1 50.) a [[Université de Strasbourg]] (101. – 5 0.). V&nbsp;minulosti bola za prestížnu vzdelávaciu inštitúciu považovaná aj napríklad [[École normale supérieure (Paris)|École Normale Supérieure]].

Najvýznamnejšou neuniverzitnou vedeckou inštitúciou v krajine je [[Centre national de la recherche scientifique]] (CNRS). Býva označovaná za najväčšiu výskumnú európsku inštitúciu vôbec. Vyvinula napríklad vakcínu proti [[Hepatitída typu B|hepatitíde typu B]]. V *Nature Indexu* (za rok 2020), ktorý hierarchizuje všetky vedecké inštitúcie podľa počtu článkov v časopise *Nature*, sa umiestnilo na 4. mieste na svete (za [[Čínska akadémia vied|Čínskou akadémiou vied]], [[Harvard University|Harvardom]] a [[Spoločnosť Maxa Plancka|Spoločnosťou Maxa Plancka]]). Veľkú tradíciu má aj [[Pasteurov ústav]] založený v roku 1887, ktorý kontroluje výskyt infekčných chorôb na celom svete a radí [[Svetová zdravotnícka organizácia|Svetovej zdravotníckej organizácii]] v otázkách [[Epidémia|epidémií]] a pandémií.

== Kultúra ==

Francúzska kultúra je ovplyvnená rozdielnosťou a poslednými vlnami [[Prisťahovalectvo|imigrácie]]. Francúzsko hralo po celé stáročia veľmi dôležitú rolu ako kultúrne centrum celej Európy na čele s Parížom. Mnoho architektonických štýlov západnej civilizácie vzniklo vo Francúzsku; väčšina [[výtvarné umenie|výtvarných]] štýlov novoveku sa zrodila v parížskej umeleckej komunite. Systematickou propagáciou francúzskej kultúry a francúzskeho jazyka v zahraničí sa zaoberá [[Institut français]].

=== Výtvarné umenie ===

Francúzske umenie existovalo spoločne s nemeckým, až do rozdelenia [[Franská ríša|Franskej ríše]], pod názvom „[[Karolínska renesancia|karolínske umenie]]“. Vlastný vývoj zaznamenalo v [[11. storočie|11. storočí]] so šírením [[Románske umenie|románskeho slohu]]. Približne od roku 1100 sa datuje rozkvet [[Architektúra|architektúry]] a sochárstva spojeného prevažne s regiónom [[Provensalsko|Provence]], kde bolo staviteľstvo silne ovplyvnené [[Staroveký Rím|rímskou]] kultúrou. O päťdesiat rokov neskôr sa strediskom umenia stáva sever krajiny, teda oblasť [[Normandia|Normandie]], prevažne [[Burgundsko (región)|Burgundsko]]. Tu sa objavujú počiatky [[Gotika|gotiky]]. Prvou rýdzo gotickou stavbou je [[Bazilika Saint-Denis]] na severe metropolitného Paríža. Od [[13. storočie|13. storočia]] je už umelecká tvorba spojená s Parížom a oblasťou [[Île-de-France (región)|Île-de-France]], odkiaľ sa gotika rozšírila do celej Európy. Najvýznamnejšími francúzskymi pamiatkami tohto slohu sú [[Katedrála|katedrály]] (hlavne v mestách [[Katedrála Notre-Dame (Paríž)|Paríž]], [[Katedrála Notre-Dame (Reims)|Reims]], [[Katedrála Notre-Dame (Chartres)|Chartres]], [[Katedrála Notre-Dame (Amiens)|Amiens]] a iné), [[Vitráž (chrám)|vitráže]] a sochárske diela.
[[Súbor:Jean-Honoré Fragonard - Blind-Man’s Buff - Google Art Project.jpg|vľavo|náhľad|206x206pixelov|[[Jean-Honoré Fragonard]], *Le collin maillard*]]
[[Súbor:Eugène Delacroix - The Barque of Dante.jpg|náhľad|[[Eugène Delacroix]], *La Barque de Dante*]]
S nástupom [[renesancia|renesancie]] stráca Francúzsko výsadné postavenie nielen v oblasti umenia. Typické je prevzatie vzorov z Talianska. Gotika sa ďalej drží iba v [[Burgundsko (región)|Burgundsku]] ako [[Plamienková gotika|neskorá gotika]]. Najvýznamnejším umeleckým skvostom tejto doby je zrejme [[zámok Fontainebleau]], kde sa prejavil vplyv neskorej renesancie a [[Manierizmus|manierizmu]]. Známe sú aj [[Zámky na Loire|zámky na rieke Loire]] ([[zámok Blois|Blois]], [[Zámok Chambord|Chambord]]), [[zámok Montsoreau]], [[zámok Chenonceau]] alebo [[Luxemburský palác]] v Paríži. Počas rozvoja [[barok]]a v [[1. storočie|17. storočí]] sa vďaka podpore francúzskych kráľov dostáva do Francúzska mnoho umelcov, ktorí tvoria opäť model umenia pre celú Európu. Tento štandard si Francúzsko udržalo až do neskorého [[18. storočie|18. storočia]], keď vládlo [[rokoko]]. Centrálnymi osobnosťami maliarskeho rokoka vo Francúzsku boli [[Antoine Watteau]], [[François Boucher]] a [[Jean-Honoré Fragonard]]. [[Klasicizmus]] reprezentujú maliari [[François Gérard]] a [[Nicolas Poussin]] alebo architekt [[François Mansart]]. Klasicistickými portrétmi, oi. známym Napoleonovým, sa preslávil [[Jean Auguste Dominique Ingres]]. Neoklasicizmus zosobnili [[Jacques-Louis David]] a aj [[Jean-Baptiste Camille Corot|Camille Corot]]. V ére romantizmu sa presadil [[Eugène Delacroix]] a [[Théodore Géricault]], kľúčovými realistami boli [[Gustave Courbet]], [[William-Adolphe Bouguereau]], [[Jean-François Millet]], [[barbizonská škola]]. Neskôr aj [[Honoré Daumier]], ktorého dielo dalo taktiež impulz k vzniku moderného umenia.
[[Súbor:The Yellow Christ, Paul Gauguin.jpg|náhľad|vľavo|175px|[[Paul Gauguin]], *Žltý Kristus* ]]
[[Súbor:Pierre-Auguste Renoir, Le Moulin de la Galette.jpg|náhľad|200x200bod|[[Auguste Renoir]], *Bal du moulin de la Galette*]]
V modernom umení je veľmi dôležitá francúzska [[secesia]] (*art nouveau*) a to hlavne v architektúre (vchody [[Parížske metro|metra v Paríži]], [[Hector Guimard]]). Vzniká mnoho maliarských smerov na čele s [[Impresionizmus|impresionizmom]] ([[Édouard Manet]], [[Auguste Renoir]], [[Claude Monet]], [[Camille Pissarro]], [[Edgar Degas]], [[Henri de Toulouse-Lautrec]], [[Berthe Morisotová]]), proti ktorému sa v roku 1880 postavil [[Paul Cézanne]] sa svojim osobitým štýlom. Tzv. neoimpresionizmus predstavujú [[Georges Seurat]] a [[Paul Signac]]. Maliar [[Paul Gauguin]] ďalej rozvíjal maľbu s dôrazom na plošnosť a jasné ohraničenie jednotlivých farebných polí. Tento štýl bol ďalej rozvíjaný [[Nabis (umenie)|skupinou Nabis]] a [[Fauvizmus|fauvistami]] ([[Henri Matisse]], [[André Derain]], [[Maurice de Vlaminck]]). V socharstve vyniká [[Auguste Rodin]] (hra svetla) a [[Aristide Maillol]] (ženský akt).

Rok [[1907]] sa nesie v duchu založenia [[kubizmus|kubizmu]] [[Georges Braque]]m a [[Fernand Léger]]om (kubizmus prevádza predmety na geometrické prvky). Ďalšími smermi tejto doby sú [[dadaizmus]] a [[surrealizmus]] (inšpirácia psychoanalýzou [[Sigmund Freud|Sigmunda Freuda]], hlavné otázky [[nevedomie|nevedomia]]). [[Konceptuálne umenie|Konceptualizmus]] reprezentuje hlavne [[Marcel Duchamp]]. Akýmsi protipólom avantgardných experimentátorov je klasik [[Naivné umenie|naivného maliarstva]] [[Henri Rousseau]]. Ku koncu druhej svetovej vojny sa do popredia dostáva [[abstraktné umenie]] vďaka [[Parížska škola|Pařírskej škole]] (*École de Paris*) a [[Akčná maľba|akčnému umeniu]]. [[Jean Dubuffet]] zaviedol do maľby používanie netradičných materiálov ako sadra, decht alebo štrk. Vzniká [[op-art]] s hlavným predstaviteľom [[Victor Vasarely|Victorem Vasarelym]]. K novším smerom patril *nouveau réalisme* (nový realizmus) a [[pop art]] ([[Yves Klein]], [[Arman]], [[César Baldaccini]]). V 80. a 90. rokoch sa Francúzsko stotožňuje s charakterom súdobého umenia napr. prúdy ako [[land art]], [[body art]], [[Minimal art|minimalizmus]] a [[Konceptuálne umenie|konceptualizmus]] ([[Christian Boltanski]]), [[neoexpresionizmus]] atď. Slávnymi modernými architektami boli [[Gustave Eiffel]], [[Eugène Viollet-le-Duc]], [[Jean Nouvel]], alebo [[Christian de Portzamparc]], autor sídla [[Cité de la musique]], alebo budovy Luxemburskej filharmónie.

Predovšetkým ako ilustrátor získal uznanie [[Gustave Doré]]. Kráľom karikatúry 19. storočia bol [[Honoré Daumier]]. [[Henri Cartier-Bresson]] patrí ku klasikom žurnalistickej fotografie.

=== Literatúra ===

[[Súbor:Molière - Nicolas Mignard (1658).jpg|náhľad|[[Molière]]]]
[[Súbor:Francois Villon.jpg|vľavo|náhľad|229x229pixelů|[[François Villon]]]]
Francúzska literatúra vznikla ako pokračovanie latinsky písanej literatúry. Najstaršou písomnou pamiatkou sú tzv. [[Štrasburské prísahy]] z roku [[842]]. V priebehu dejín zaznamenala francúzska literatúra búrlivý rozvoj a určovala po mnoho storočí svetový trend. Mnoho literárnych smerov 20. storočia má svoj pôvod vo Francúzsku (napr. [[dadaizmus]], [[kubizmus]], [[surrealizmus]]). Vďaka uvoľnenejšiemu prostrediu tu mohlo vzniknúť mnoho diel, ktoré boli inde zavrhované (napr. v USA diela [[Henry Miller|Henryho Millera]]). Svoj vplyv nezaprie ani v dnešnej dobe.

[[Molière]] je klasikom svetovej drámy, v poézii hrá rovnakú rolu [[François Villon]], v detskej literatúre [[Antoine de Saint-Exupéry]], v sci-fi [[Jules Verne]], v erotickej literatúre [[Donatien Alphonse François de Sade|markíz de Sade]] či [[Octave Mirbeau]], najslávnejším bájkarom je [[Jean de La Fontaine]], [[François Rabelais]] bol zakladateľom žánra románu, [[Michel de Montaigne]] žánra eseje.

Okrem Molièra patrí do učebníc svetovej drámy aj [[Jean Racine]], [[Pierre Corneille]], [[Edmond Rostand]] či [[Pierre Beaumarchais]]. Z moderných dramatikov hlavne [[Jean Anouilh]] či [[Jean Genet]]. [[Alfred Jarry]] predstavil svojbytnú podobu [[Absurdná dráma|absurdnej drámy]].
[[Súbor:Jules Verne, 1892 (colored portrait).jpg|náhľad|[[Jules Verne]]|vľavo]]
[[Súbor:Honoré de Balzac 1842 detail.jpg|náhľad|200x200pixelov|[[Honoré de Balzac]]]]
Aj v próze sa celosvetovo preslávila hneď celá séria mien: [[Guy de Maupassant]], [[Alexandre Dumas starší]], [[Victor Hugo]], [[Honoré de Balzac]], [[Stendhal]], [[Gustave Flaubert]], [[Émile Zola]], [[Anatole France]]. [[Charles Perrault]] ovplyvnil celoeurópsku kultúru zozbieraním najslávnejších ľudových rozprávok, [[Chrétien de Troyes]] rozpracovaním [[artuš]]ovskej legendy. Francúzi milujú poetické diela [[Marcel Pagnol|Marcela Pagnola]]. Ku klasikom bývajú zaraďovaní taktiež [[François-René de Chateaubriand]], [[George Sandová]], [[Alfred de Musset]], [[Théophile Gautier]], [[Alphonse Daudet]], [[Prosper Mérimée]] či kontroverzný [[Louis-Ferdinand Céline]]. Za základný stavebný kameň svetovej modernej prózy je považované dielo [[Marcel Proust|Marcela Prousta]]. [[Alain Robbe-Grillet]], [[Michel Butor]], [[Marguerite Durasová]] či [[Claude Simon]] založili tzv. [[nový román]]. [[Romain Rolland]], [[André Malraux]], [[Françoise Saganová]] či [[Robert Merle]] vsadili naopak na klasické rozprávanie. [[Henri Barbusse]] sa preslávil predovšetkým demaskovaním hrôz prvej svetovej vojny. K najuznávanejším súčasným románopiscom patrí [[Michel Houellebecq]].
[[Súbor:Carjat Arthur Rimbaud 1872 n2.jpg|náhľad|244x244bod|[[Arthur Rimbaud]]]]
Prototypom básnika bol dlho [[Pierre de Ronsard]]. Ikonickými postavami poézie sa stali aj tzv. [[Prekliati básnici]]: [[Charles Baudelaire]], [[Paul Verlaine]] a [[Arthur Rimbaud]]. Francúzska poézia však nestratila silu ani v 20. storočí – väčšina sa vydala cestou avantgardných experimentov, niektorí pri nich zostali ako [[André Breton]] či [[Guillaume Apollinaire]], niektorí sa vrátili ku klasickej skladbe ako [[Paul Éluard]] či [[Louis Aragon]], iní boli klasickému veršu verní vždy ako [[Jacques Prévert]]. Úplne zvláštnu, „hermetickú“ či „neoklasicistickú“ líniu reprezentujú [[Stéphane Mallarmé]] a [[Paul Valéry]]. Všestrannými talentmi, ktorí okrem literatúry zasiahli aj do mnohých iných odborov, boli [[Jean Cocteau]] a [[Boris Vian]].

Okrem niektorých uvedených získali [[Zoznam nositeľov Nobelovej ceny za literatúru|Nobelovu cenu za literatúru]] tiež aj [[Patrick Modiano]], [[Jean-Marie Le Clézio]], [[Saint-John Perse]], [[François Mauriac]], [[André Gide]], [[Roger Martin du Gard]], [[Frédéric Mistral]], [[Jean-Paul Sartre]], [[Albert Camus]] a [[Sully Prudhomme]]. K najprestížnejším francúzskym literárnym cenám patrí [[Goncourtova cena]].

=== Hudba ===

[[Súbor:Berlioz Petit BNF Gallica-crop.jpg|náhľad|215x215pixelov|[[Hector Berlioz]]]]
Francúzsko bolo dlhú dobu považované za centrum európskeho umenia a hudby. Krajina sa chváli širokým spektrom tradičnej ľudovej hudby, ale aj hudbou prinesenou imigrantmi z Afriky, Latinskej Ameriky a Ázie. Čo sa týka klasickej hudby, z Francúzska pochádza niekoľko legendárnych skladateľov, rovnako ako v dnešnej dobe mnoho umelcov hrajúcich [[rock]], [[hip hop]], [[techno]], [[funk]] a [[Pop music|pop]]. Francúzsko sa taktiež považuje za krajinu [[klarinet]]u.

Najslávnejšími francúzskymi skladateľmi vážnej hudby sú [[Jean-Baptiste Lully]], [[Claude Debussy]], [[Georges Bizet]], [[Jacques Offenbach]], [[Hector Berlioz]] a [[Maurice Ravel]]. Dôležitými menami sú tiaž aj [[Camille Saint-Saëns]], [[Jean-Philippe Rameau]], [[Erik Satie]], [[Charles Gounod]], [[Jules Massenet]], [[Francis Poulenc]], [[Olivier Messiaen]] a [[Adolphe Adam]]. 
[[Súbor:Édith Piaf 914-6436.jpg|náhľad|[[Édith Piaf]]|vľavo]]
V oblasti filmovej hudby patrí k najoceňovanejším autorom [[Maurice Jarre]]. V modernej populárnej hudbe sa Francúzi dlho snažili konkurovať svojim osobitým žánrom – [[šansón]]om. Uznanie sveta v ňom získali hlavne [[Édith Piaf]], [[Charles Aznavour]], [[Jacques Brel]], [[Gilbert Bécaud]], [[Yves Montand]], [[Pierre Bachelet]], [[Mireille Mathieu]], [[Dalida]] či [[Juliette Gréco]].

Do histórie [[Rock and roll|rokenrolu]] sa zapísal [[Johnny Hallyday]]. [[Serge Gainsbourg]] sa stal symbolom eroticky nabitého popu. V klasickom globálnom pope sa Francúzi presadzujú menej, v posledných rokoch sa to podarilo [[Vanessa Paradis|Vanesse Paradis]], [[Alizée]] či [[Nolwenn Leroyová|Nolwenn Leroy]]. Zďaleka najviac sa to však podarilo klávesistovi a skladateľovi [[Jean-Michel Jarre|Jean-Michel Jarrovi]]. V oblasti [[Elektronická hudba|elektronickej hudby]] sa presadil DJ [[David Guetta]].

[[Maurice Béjart]] či [[Marius Petipa]] boli preslávení [[balet]]nými [[Choreografia (kompozícia pohybu)|choreografmi]].

=== Film ===

Veľkú tradíciu má [[Francúzska kinematografia|francúzske filmové umenie]], [[Georges Méliès]] stál pri jeho samotnom zrode. Režiséri [[60. roky 20. storočia|60.&nbsp;rokov 20.&nbsp;storočia]] [[Jean-Luc Godard]] a [[François Truffaut]] patria ku klasikom svetového [[Filmové dielo|filmu]]. K tzv. [[Francúzska nová vlna|Novej vlne]] (*Nouvelle Vague*) okrem nich patrili taktiež režiséri [[Claude Chabrol]], [[Alain Resnais]], [[Jacques Rivette]] či [[Eric Rohmer]]. Nadväzovali pritom na originálnych tvorcov predchádzajúcich dekád, akými boli [[Jean Renoir]] či [[Jacques Tati]]. [[Cena Akadémie za najlepší cudzojazyčný film|Oscara]] majú okrem vyššie uvedených [[Maurice Cloche]], [[René Clément]], [[Marcel Camus]], [[Serge Bourguignon]], [[Claude Lelouch]], [[Bertrand Blier]], [[Régis Wargnier]], [[Richard Dembo]], [[Michel Hazanavicius]] či [[Jean-Jacques Annaud]]. Annaud je o. i. tvorca slávnych snímok *Meno ruže* a *Sedem rokov v&nbsp;Tibete*. [[Luc Besson]] pracuje v&nbsp;[[Hollywood]]e. Tomuto filmovému centru dokázali Francúzi, ako jedni z mála na svete, v 60.[[80. roky 20. storočia|80.&nbsp;rokoch 20.&nbsp;storočia]] konkurovať, hlavne v žánri [[komédia]].
[[Súbor:Louis de Funès 1970.jpg|náhľad|[[Louis de Funès]]]]
[[Súbor:Jean-Paul Belmondo, 1971 (Pizzi).jpg|vľavo|náhľad|[[Jean-Paul Belmondo]]]]
Francúzsky film mal a má herecké hviezdy svetového formátu: [[Louis de Funès]], [[Jean Gabin]], [[Jean-Paul Belmondo]], [[Alain Delon]], [[Brigitte Bardotová]], [[Gérard Philipe]], [[Lino Ventura]], [[Catherine Deneuve]], [[Jean-Louis Trintignant]], [[Jean Rochefort]], [[Gérard Depardieu]], [[Pierre Richard]], [[Jean Marais]], [[Philippe Noiret]], [[Yves Montand]], [[Bourvil]] či [[Jeanne Moreau]]. V [[30. roky 20. storočia|30.]] a [[40. roky 20. storočia|40.&nbsp;rokoch 20.&nbsp;storočia]] sa v Hollywoode preslávila [[Claudette Colbert]]ová. V&nbsp;50.&nbsp;rokoch sa dokázali presadiť aj [[Simone Signoret]]ová či [[Fernandel]]. Ešte omnoho skôr vytvorila [[Sarah Bernhardt]]ová prototyp hereckej a filmovej hviezdy. V&nbsp;posledných rokoch sa už svetový hlas francúzskym hercom získava horšie. V&nbsp;niektorých prípadoch je k tomu potrebný angažmán v&nbsp;Hollywoode – dôkazom sú biografie herečiek a&nbsp;hercov ako sú [[Sophie Marceau]], [[Isabelle Adjaniová|Isabelle Adjani]], [[Juliette Binocheová|Juliette Binoche]], [[Audrey Tautou]], [[Marion Cotillard]], [[Jean Dujardin]], [[Vincent Cassel]] či [[Jean Reno]].

Napriek istému ústupu zo slávy točí Francúzsko stále najviac filmov v [[Európa|Európe]] a je krajinou, kde americká filmová produkcia získava najmenšie percento príjmov z premietania (okolo 50&nbsp;percent, oproti tomu napríklad v Nemecku je to 77&nbsp;percent). Francúzsko je aj stále ešte druhým najväčším vývozcom filmov na svete, po Spojených štátoch.

[[Festival de Cannes|Filmový festival v Cannes]], založený v roku [[1946]], patrí k najväčším filmovým udalostiam sveta. Jeho hlavná cena [[Zlatá palma (Cannes)|Zlatá palma]] (*Palme d'or*), udeľovaná od roku [[1955]], patrí k najprestížnejším oceneniam v svetovom filme. Najdôležitejšou francúzskou národnou filmovou cenou je [[César]], udeľuje sa od roku [[1976]].

=== Kuchyňa ===

[[Súbor:Paul Bocuse le 16 juin 2007.jpg|vľavo|náhľad|160x160pixelov|[[Paul Bocuse]]]]
[[Francúzska kuchyňa]] je charakteristická svojou veľkou rozmanitosťou. Je označovaná za jeden z najviac kultivovaných a elegantných štýlov varenia na svete. Mnoho najlepších svetových [[kuchár|šéfkuchárov]] ako [[Guillaume Tirel|Taillevent]], [[François Pierre La Varenne]], [[Marie-Antoine Carême]] (zakladateľ *haute cuisine*), [[Auguste Escoffier]] alebo [[Paul Bocuse]] boli majstri tejto kuchyne. Francúzske spôsoby varenia ovplyvnili bezmála celú Západnú Európu a mnoho kulinárskych škôl používa francúzsku kuchyňu ako základ všetkých ostatných foriem európskeho varenia. V&nbsp;novembri v roku 2010 bola francúzska [[gastronómia]] pridaná na [[Svetové dedičstvo UNESCO|zoznam nemateriálneho svetového kultúrneho dedičstva UNESCO]]. Aj&nbsp;pojem [[Reštaurácia (pohostinstvo)|reštaurácia]] má francúzsky pôvod (avšak vo forme *restaurant*).
[[Súbor:Croissant1.jpg|náhľad|Francúzsky [[croissant]]]]
Vo Francúzsku vznikli mnohé kuchárske postupy ([[Marinovanie|marinády]], [[suflé]], [[tapenáda]], [[bešamelová omáčka]], [[hranolky]]). K známym francúzskym špecialitám patrí *foie gras* (stučnelá pečeň vodných vtákov). Obľúbenými surovinami sú [[hľuzovka|hľuzovky]], [[Pečiarka poľná|šampiňóny]], [[hliva ustricová]], [[Slávka jedlá|mušle]], [[Ustrica jedlá|ustrice]]. Slávnym pokrmom je [[kohút na víne]] (*coq au vin*). Pre ostatných Európanov sú dosť exotickými špecialitami žabie stehienka (*grenouille*) a [[Ulitníky|slimáky]] (*escargot*). Do celého sveta sa rozšíril ľahký sladký rožok [[croissant]], ktorý Francúzi často raňajkujú s kávou, rovnako ako [[bageta]] alebo [[Palacinka|palacinky]] (*crêpe*). K regionálnym špecialitám patrí alsaský [[šukrut]], lotrinský slaný koláč [[quiche]], alebo [[hovädzie po burgundsky]] (*boeuf bourguignon*). V Provensálsku má pôvod rybia polievka [[bouillabaissa]], v celom Francúzska je obľúbená [[Cibuľová polievka|cibuľačka]]. V okolí [[Nice]] vznikol zeleninový pokrm [[ratatouille]], v Gaskonsku konfitovaná kačica (*confit de canard*). Najobľúbenejším francúzskym sendvičom je *croque monsieur*. Známymi francúzskymi dezertami sú *crème brûlée*, obrátený koláč (*tarte tatin*) alebo [[makrónky]]. 
[[Súbor:Champagne flute and bottle.jpg|náhľad|[[Šampanské]]|vľavo]]
[[Súbor:Demi Castelviel Gabriel Coulet.jpg|náhľad|[[Roquefort (syr)|Roquefort]]]]
Špecifickú rolu vo francúzskej gastronómii hrajú syry. Vo francúzskych [[Alpy|Alpách]] sa vyrába syr [[Beaufort (syr)|beaufort]], v kraji [[Aveyron]] plesňový syr [[Roquefort (syr)|roquefort]], v [[Normandia|Normandii]] bol objavený [[camembert]], v&nbsp;oblasti [[Seine-et-Marne]] syr [[brie]]. Z&nbsp;[[Burgundsko|Burgundska]] pochádza [[dijonská horčica]].

Významnú úlohu v celej francúzskej kultúre má [[vinárstvo]]. Celosvetovo preslávené je [[šampanské]] – šumivé, sekundárne kvasené víno z oblasti [[Champagne-Ardenne]]. Niektoré odrody boli vyšľachtené priamo vo Francúzsku, napríklad [[sauvignon]]. Veľmi cenené sú rovnako červené vína z oblasti Bordeaux, [[burgundské víno]] ([[chardonnay]], [[Rulandské modré|pinot noir]]), alebo [[beaujolais]] (pozri aj [[Vinárske oblasti vo Francúzsku]]).
Ale známe sú aj iné francúzske alkoholické nápoje, z Normandie pochádza pálenka z&nbsp;jabĺk [[calvados]], z&nbsp;Álp likér [[Chartreuse (likér)|Chartreuse]] a z&nbsp;[[Gaskonsko|Gaskonska]] možno najstaršia brandy sveta nazývaná [[Armagnac (destilát)|armaňak]]. Zo západného Francúzska (z&nbsp;okolia mesta [[Cognac]]), pochádza zvláštny typ brandy, svetovo známy [[koňak]], k&nbsp;najznámejším jeho značkám patrí [[Hennessy]].

Veľkú tradíciu majú aj francúzske kaviarne. Francúzsko dalo svetu aj [[Michelinský sprievodca|Michelinského sprievodcu]], najprestížnejšieho knižného sprievodcu po svetových reštauráciách, ktorý systémom hviezdičiek oceňuje tie najkvalitnejšie. [[André Michelin]] vydal prvú túto publikáciu už v roku 1900, hodnotenie hviezdičkami vzniklo v roku 1926. Dlho boli hodnotené len európske reštaurácie, po roku 2005 sprievodca zahrnul aj veľké mestá mimo Európy.

=== Móda ===
[[Súbor:Christian Dior 1954.jpg|náhľad|175px|[[Christian Dior]]]]
Významným kultúrnym javom vo Francúzsku je [[móda]], a to od 17. storočia, keď sa kráľ [[Ľudovít XIV.]] rozhodol byť ochrancom a určovateľom krásy a štýlu. V 19. storočí vznikla v Paríži tzv. *haute couture*. A aj dnes je Paríž, spolu s [[Londýn]]om, [[Miláno]]m a [[New York (mesto)|New Yorkom]], jednou z najväčších svetových módnych metropol. Vzniklo tu niekoľko preslávených módnych (a kozmetických) domov, založených osobnosťami ako [[Coco Chanel]], [[Christian Dior]] alebo [[Hubert de Givenchy]]. Revolúciu v módnom priemysle spôsobil [[Yves Saint Laurent]], keď sa rozišiel so zavedenými normami haute couture a vsadil na *prêt-à-porter* (konfekčnú módu všedného dňa). V mnohom ho nasledovali ďalšie generácie návrhárov ako [[Jean-Paul Gaultier]], [[Christian Lacroix]] alebo [[Sonia Rykiel]]ová. Francúzsko je taktiež svetovým lídrom vo výrobe parfémov a inej kozmetiky ([[L'Oréal Paris|L'Oréal]], [[Yves Rocher]]). Korporácia [[LVMH]] združuje mnoho známych značiek, kozmetických a módnych, napríklad značku [[Louis Vuitton]], preslávenú výrobou luxusných kabeliek.

== Šport ==
[[Súbor:Tour de France 2018, Stage 12, Geraint Thomas and Chris Froome.jpg|náhľad|[[Tour de France]]|vľavo]]
Najpopulárnejším športom vo Francúzsku je futbal. Ďalšími populárnymi športmi sú [[cyklistika]] (vo Francúzsku sa každoročne uskutočňuje svetoznámy [[Tour de France]]), [[rugby union|ragby]], [[atletika]], [[automobilový šport]] ([[Grand Prix Francúzska]] v [[Circuit de Nevers Magny-Cours|Magny-Cours]], [[24 hodín Le Mans]]) a tenis ([[French Open]] v Paríži). Najhranejším športom vo Francúzsku je [[petang]]. Rôzne formy petangu sú hrané približne 17 miliónmi Francúzov. *Federation Française de Pétanque et Jeu Provençal* eviduje 480 000 licencovaných hráčov. Ďalšou známou hrou, ktorá pochádza z Francúzska, je [[stolný futbal]]. Medzi Francúzmi je veľmi populárny, čo dokazujú početnými víťazstvami na svetových šampionátoch.
[[Súbor:Martin Fourcade (FRA) at start' (44077636001).jpg|náhľad|[[Martin Fourcade]]]]
Francúzi niekoľkokrát usporiadali [[Olympijské hry (moderné)|olympijské hry]]: [[Letné olympijské hry|letné]] v rokoch [[Letné olympijské hry 1900|1900]] a [[Letné olympijské hry 1924|1924]] v Paríži a [[Zimné olympijské hry|zimné]] v roku [[Zimné olympijské hry 1924|1924]] v [[Chamonix-Mont-Blanc|Chamonix]], [[Zimné olympijské hry 1968|1968]] v [[Grenoble]] a [[Zimné olympijské hry 1992|1992]] v [[Albertville]]. V roku [[Letné olympijské hry 2024|2024]] sa budú letné olympijské hry znovu konať v Paríži. [[Pierre de Coubertin]] bol kľúčovou postavou pri obnovovaní tradície olympijských hier na konci 19. storočia. Francúzsko sa zúčastňuje olympijských hier už od tých prvých v Aténach v roku [[Letné olympijské hry 1896|1896]], kde získalo päť zlatých. K roku 2018 bol počet zlatých medailí na letných aj zimných olympiádach 248, čo Francúzsko radilo na piate miesto v historickej tabuľke národov. V cyklistike Francúzi historickú tabuľku dokonca vedú (o. i. vďaka menám ako [[Paul Masson]], [[Robert Charpentier]], [[Daniel Morelon]], [[Florian Rousseau]] či [[Félicia Ballangerová]]). Najúspešnejším francúzskym olympionikom je biatlonista [[Martin Fourcade]], ktorý vybojoval päť zlatých a dve strieborné. Štyri zlaté majú šermiari [[Christian d'Oriola]] a [[Lucien Gaudin]]. Tri zlaté medaily na olympiáde získali bežkyňa na krátkych tratiach [[Marie-José Pérecová]], legendárny zjazdár [[Jean-Claude Killy]], alebo vodný slalomár [[Tony Estanguet]]. Vynikajúcu bilanciu troch individuálnych medailí majú aj zjazdárka [[Marielle Goitschelová]] a medzivojnový vzpierač [[Louis Hostin]].
[[Súbor:Platini juventus2.jpg|náhled|[[Michel Platini]]|vľavo]]
[[Francúzske národné futbalové mužstvo]] dvakrát vyhralo [[majstrovstvá sveta vo futbale|majstrovstvá sveta]] ([[Majstrovstvá sveta vo futbale 1998|1998]], [[Majstrovstvá sveta vo futbale 2018|2018]]), dvakrát získalo striebro ([[Majstrovstvá sveta vo futbale 2006|2006]], [[Majstrovstvá sveta vo futbale 2022|2022]]) a dvakrát bronz ([[Majstrovstvá sveta vo futbale 1958|1958]], [[Majstrovstvá sveta vo futbale 1986|1986]]). Dvakrát tiež triumfovalo na [[Majstrovstvá Európy vo futbale|majstrovstvá Európy]] ([[Majstrovstvá Európy vo futbale 1984|1984]], [[Majstrovstvá Európy vo futbale 2000|2000]]). Jediný francúzsky klub, [[Olympique de Marseille|Olympique Marseille]], dokázal vyhrať najprestížnejšiu európsku klubovú súťaž, [[Liga majstrov UEFA|Ligu majstrov]]. [[Paris Saint-Germain FC|Paris St. Germain]] zvíťazil v [[Pohár víťazov pohárov UEFA|Pohár víťazov pohárov]]. Na týchto úspechoch sa podieľalo mnoho osobností. Generácii 50. rokov dominovali [[Raymond Kopa]] ([[Zlatá lopta 1958]]) a [[Just Fontaine]] (najlepší strelec [[Majstrovstvá sveta vo fotbale 1958|MS 1958]]). Tej z 80. rokov hlavne [[Michel Platini]] ([[Zlatá lopta 1983]], [[Zlatá lopta 1984|1984]], [[Zlatá lopta 1985|1985]]), [[Alain Giresse]] či [[Jean Tigana]]. Najväčšími hviezdami 90. rokov boli [[Zinedine Zidane]] ([[Zlatá lopta 1998]]), [[Jean-Pierre Papin]] ([[Zlatá lopta 1991]]), [[Eric Cantona]] či [[Thierry Henry]]. Piliermi mužstva, ktoré triumfovalo na majstrovstvách sveta v Rusku v roku 2018, boli [[N'Golo Kanté|N´Golo Kanté]], [[Antoine Griezmann]] a [[Kylian Mbappé]].
[[Súbor:Nikola Karabatić (Montpellier HB) - Handball player of France (1).jpg|náhľad|[[Nikola Karabatić]]]]
Od 90. rokov 20. storočia Francúzi zažívajú sériu úspechov v hádzanej. [[Francúzske národné hádzanárske mužstvo|Mužský tým]] dvakrát vyhrál olympijský turnaj ([[Hádzaná na Letných olympijských hrách 2008|2008]], [[Hádzaná na Letných olympijských hrách 2012|2012]]) a šesťkrát [[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov|majstrovstvá sveta]] ([[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 1995|1995]], [[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 2001|2001]], [[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 2009|2009]], [[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 2011|2011]], [[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 2015|2015]], [[Majstrovstvá sveta v hádzanej mužov 2017|2017]]), [[Francúzska ženská hádzanárska reprezentácia|ženský]] dvakrát vyhrala [[Majstrovstvá sveta v hádzanej žien|svetový šampionát]] ([[Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 2003|2003]], [[Majstrovstvá sveta v hádzanej žien 2017|2017]]). [[Nikola Karabatić]] bol trikrát zvolený [[Hráč roka IHF|najlepším hádzanárom]] sveta (2007, 2014, 2016). Rovnakého ocenenia sa medzi ženami dostalo [[Allison Pineauová|Allison Pineauovej]]. [[Thierry Omeyer]] bol zvolený najlepším hádzanárskym brankárom všetkých dôb.

[[Francúzska mužská basketbalová reprezentácia]] mala po roku 2000 najlepšiu éru svojej histórie, v roku [[Majstrovstvá Európy v basketbale mužov 2013|2013]] vyhrala [[Majstrovstvá Európy v basketbale mužov|majstrovstvá Európy]], na olympijských hrách vyhrala striebro ([[Basketbal na Letných olympijských hrách 2000|2000]]), na svetovom šampionáte bronz ([[Majstrovstvá sveta v basketbale mužov 2014|2014]]). Najväčšou osobnosťou tejto éry je [[Tony Parker]], ktorý bol už dvakrát (2007, 2013) vyhlásený najlepším basketbalistom Európy (v ankete [[Euroscar]]). [[Antoine Rigaudeau]] je členom siene slávy [[Medzinárodná basketbalová federácia|Medzinárodnej basketbalovej federácie]]. Podobný vzostup zažil v novom tisícročí ženský basketbal, Francúzky prvýkrát vyhrali majstrovstvá Európy ([[Majstrovstvá Európy v basketbale žien 2001|2001]], [[Majstrovstvá Európy v basketbale žien 2009|2009]]) a získali striebro na OH ([[Basketbal na Letných olympijských hrách 2012|2012]]). Symboly tohto vzostupu sú hráčky ako [[Sandrine Grudaová]] alebo [[Céline Dumercová]], ktoré boli obe vyhlásené najlepšími basketbalistkami Európy. Členkou siene slávy FIBA je [[Jacky Chazalonová]].

Taktiež [[Francúzska mužská volejbalová reprezentácia|volejbalisti]] sa v 21. storočí dostali medzi najlepších a vyhrali [[Volejbal na Letných olympijských hrách|olympiádu]] ([[Volejbal na Letných olympijských hrách 2020|2020]]) aj [[Majstrovstvá Európy vo volejbale|európsky šampionát]] ([[Majstrovstvá Európy vo volejbale mužov 2015|2015]]).
[[Súbor:Alain Prost, 1990 USA GP Phoenix.jpg|náhľad|[[Alain Prost]]]]
Svetovou tenisovou jednotkou aj víťazkou Wimbledonu bola [[Amélie Mauresmová]]. Wimbledon vyhrala aj [[Marion Bartoliová]]. [[Mary Pierceová]] vyhrala [[Australian Open]] a domáci grandslam na [[French Open|Roland Garros]], v tom druhom ju dokázal napodobiť [[Yannick Noah]]. [[Suzanne Lenglenová]] bola hviezdou tenisového praveku, získala dve olympijske zlata ([[Letné olympijské hry 1920|1920]]) a 21 grandslamových titulov.

[[Alain Prost]] je štvornásobným majstrom sveta [[Formula 1]]. [[Sébastien Loeb]] drží rekord v počte titulov [[Majstrovstvá sveta v rely|majstra sveta v závodoch rallye]], prenasledovaný svojim krajanom [[Sébastien Ogier|Sébastienom Ogierom]]. [[Johann Zarco]] je dvojnásobným [[Majstrovstvá sveta cestných motocyklov|majstrom sveta v závodoch cestných motocyklov]]. K legendárnym profesionálnym cyklistom patrili [[Jacques Anquetil]], [[Bernard Hinault]] alebo [[Louison Bobet]].

== Turizmus ==
[[Súbor:Tour eiffel at sunrise from the trocadero.jpg|náhľad|vľavo|upright|[[Eiffelova veža]]]]
[[Súbor:Vue aérienne du domaine de Versailles par ToucanWings 001.jpg|náhľad|[[Zámok Versailles]]]]
[[Súbor:Louvre Museum Wikimedia Commons.jpg|náhľad|Muzeum [[Musée du Louvre|Louvre]]]]
[[Súbor:Chateau de Chenonceau 2008E.jpg|náhľad|[[Zámok Chenonceau]]]]
[[Súbor:Mont-Saint-Michel vu du ciel.jpg|náhľad|[[Le Mont-Saint-Michel|Mont-Saint-Michel]]]]
Francúzsko patrí k turisticky najzaujímavejším cieľom. V roku 2012 ho napríklad navštívilo 83&nbsp;miliónov turistov, čo bolo najviac na svete (s odstupom nasledovali omnoho väčšie krajiny Spojené štáty a Čína). Zďaleka najpopulárnejšou turistickou atrakciou je [[Eiffelova veža]] v Paríži, ktorá sa stala symbolom celého Francúzska. Každoročně si ju príde prehliadnuť viac ako 6&nbsp;miliónov návštevníkov ako aj domáci tak aj zo zahraničia. Bola postavená v rokoch 1887 až 1889 a až do roku 1930 bola s výškou 300,6 metra najvyššou stavbou sveta. Dnes meria vrátane antény na vrchole 324 metrov. Je pomenovaná po svojom konštruktérovi [[Gustave Eiffel|Gustavovi Eiffelovi]]. Druhou najnavštevovanejšou pamiatkou vo Francúzsku je [[Zámok Versailles]], v rokoch 1682 – 1789 sídlo francúzskych kráľov. Z ďalších architektonických pamiatok priťahujú najviac pozornosti [[Pont du Gard]], antický [[akvadukt]] v južnom Francúzsku ležiaci asi 25&nbsp;km severovýchodne od mesta [[Nîmes]], parížsky [[Arc de Triomphe de l’Étoile|Víťazný oblúk]], ktorý dal postaviť [[Napoleon Bonaparte]] na pamiatku svojho víťazstva v [[Bitka pri Slavkove|bitke pri Slavkove]], kláštor na [[Le Mont-Saint-Michel|Mont-Saint-Michel]] v Normandii, gotická kaplnka [[Sainte-Chapelle (Paríž)|Sainte-Chapelle]] v Paríži (súčasť komplexu [[Justičný palác v Paríži|Justičného paláca]]) alebo pevnosť [[Carcassonne]]. V hlavnom meste sú to ďalej chrámy [[Katedrála Notre-Dame (Paríž)|Notre Dame]] a [[Basilique du Sacré-Cœur (Montmartre)|Sacré-Cœur]], či známe bulváry ako [[Boulevard Saint-Michel]] alebo [[Avenue des Champs-Élysées]] (kde sa nachádza aj [[Elyzejský palác]], rezidencia francúzskych prezidentov). Mimo metropolou potom [[Katedrála Notre-Dame (Chartres)|katedrála v Chartres]], [[opátstvo Vézelay]], [[Katedrála Notre-Dame (Amiens)|katedrála v Amiens]], [[kláštor Fontenay]], [[opátstvo Saint-Savin-sur-Gartempe]], [[Katedrála Notre-Dame (Reims)|katedrála v Remeši]] alebo [[Katedrála svätého Štefana (Bourges)|katedrála v Bourges]]. Veľký záujem je aj o múzeá a galérie. [[Musée du Louvre|Louvre]] je najnavštevovanejším múzeom na svete a tretím najväčším na svete. Mnoho milovníkov kultúry mieri aj do galérie moderného umenia [[Centre national d’art et de culture Georges-Pompidou|Centre Georges Pompidou]], do [[Musée d’Orsay|Múzea Orsay]], kde možno nájsť unikátnu zbierku francúzskych impresionistov, a do [[Musée du quai Branly]], ktoré sa špecializuje na neeurópske umenie. Ďalšími významnými inštitúciami sú technické múzeum [[Cité des sciences et de l'industrie]] a prírodopisné múzeum [[Muséum national d'histoire naturelle]]. V [[Invalidovňa|Invalidovni]] sa nachádza, okrem iného, aj [[Musée de l'Armée|vojenské múzeum]]. Francúzsko disponuje taktiež mnohými historickými hradmi a zámkami: [[Château du Haut-Kœnigsbourg]], [[zámok Fontainebleau]], [[zámok Amboise]], [[zámok Ussé]], [[zámok Villandry]], [[zámok Chenonceau]], [[zámok Montsoreau]], [[zámok Chantilly]], [[zámok Vaux-le-Vicomte]]. Mnoho turistov mieri aj do zábavného parku [[Disneyland Paris]]. Za letnými radovánkami potom turisti mieria z celého sveta na [[Azúrové pobrežie|Francúzsku Riviéru]] (*Côte d'Azur''). Vo Francúzsku sa dá rovnako nájsť aj mnoho významných miest pre veriacich a kresťanských pútnikov, vedie tadiaľto značná časť Svätojakubskej cesty. Mnoho pútnikov mieri aj do mestečka Lurdy, spájaného s najznámejším mariánskym zjavením, kľúčovým miestom tu je Svätyňa Panny Márie Lurdskej, ktorá bola zapísaná, ako mnoho ďalších vyššie menovaných pamiatok, na zoznam svetového dedičstva UNESCO. Zápisu sa dočkali okrem toho aj antické pamiatky v Arles a Orange, Kráľovské soľné bane v Arc-et-Senans, historické centrá Avignonu, Le Havru, Bordeaux a Lyonu a preslávené jaskynné maľby v Lascaux a v Chauvetovej jaskyni. Z prírodných pamiatok je to napríklad skalný masív Monte Perdido.

## Slováci, ktorí tu pôsobili
* Jozef Ochaba (* 1920† 2009)rímskokatolícky kňaz, salezián, misionár, exilový pracovník.
* William Schiffer (* 1920† 2007)medailér, sochár, výtvarník.
* Milan Rastislav Štefánik

## Referencie

## Pozri aj
* Zoznam panovníkov Francúzska
* Zoznam prezidentov Francúzska
* Virtuelle Fachbibliothek Romanischer Kulturkreis - Vifarom

## Iné projekty

## Externé odkazy

* Predpoveď počasia


Kategória:Krajiny EÚ
Kategória:Členovia NATO
Kategória:Členovia OSN
Kategória:Štáty v Európe
Kategória:Členovia Frankofónie
Kategória:Krajiny G8