Sauropodi

**Sauropodi** (lat. Sauropoda) su bili najveći dinosauri ikada, dugih vratova i repova, malih glava i masivnih tijela. U periodu kasne jure bili su najrasprostranjeniji i najraznovrsniji. Ovdje su vrste iz kasne jure poredane po veličini:

* *[[Seismosaurus]]* - oko 50 m
* *[[Supersaurus]]* - oko 40 m
* *[[Diplodocus]]* - 27 m 
* *[[Brachiosaurus]]* - 23 m (teži)
* *[[Barosaurus]]* - 23 m (lakši)
* *[[Apatosaurus]]* (*Brontosaurus*) - 21 m
* *[[Camarasaurus]]* - 18 m
 
Budući da su tada teropodi evoluirali do opasnih krupnih ubojica kao što su *[[Megalosaurus]]* (9 m) ili *[[Allosaurus]]* (12 m) sauropodi su morali biti dovoljno veliki kako bi se obranili. Ako bi ih grabežljivac napao sprijeda, sauropod bi se uzdigao na stražnje noge i prednjima zgnječio teropoda, ili zamahnuo vratom na njega. Straga, pak sauropod je ogromnom brzinom mogao zamahnuti repom i nanijeti smrtonosni udarac. Bok im je bio slaba točka, pa ga nisu izlagali čeljustima predatora. Sauropodi su jeli cikase i drvoliku paprat (cvjetnjače su se razvile tek u kredi) i zahtijevali su dnevno goleme količine te slaboenergetske hrane, poput *Seismosaurusa*, teškog i do 100 tona. Zbog toga je na kraju jure, kad je došla sušnija klima, većina ih je izumrla, a oni koji su opstali bili su (osim *[[Argentinosaurus]]a*) puno manji.

## Historija otkrića

Prvi rijetki fosilni ostaci koje se sada prepoznaje kao sauropodske potiču iz Engleske i isprva su se interpretirali na veliki broj različitih načina. Njihovo srodstvo sa drugim dinosaurima nije prepoznato dugo vremena nakon prvobitnog otkrića.

Prvi naučno opisani fosil sauropoda bio je jedan zub poznat pod nelinejskim opisom *[[Rutellum|Rutellum implicatum]]*. Taj fosil prvi je opisao Edward Lhuyd 1699. godine, ali u to vrijeme nije prepoznat kao divovski prethistorijski gmaz. Dinosauri nisu bili prepoznati kao skupina čitav idući vijek.

Richard Owen je 1841. objavio prvi moderni naučni opis sauropoda, navevši nazive *[[Cetiosaurus]]* i *[[Cardiodon]]* u svom članku. *Cardiodon* je bio poznat samo iz dva neobična, srcolika zuba (po čemu je i dobio naziv), koje nisu mogli identificirati dalje od činjenice da su pripadali nekom dotad nepoznatom velikom gmazu. *Cetiosaurus* je bio poznat iz malo boljih, ali i dalje rijetkih ostataka. Owen je u to vrijeme smatrao da je *Cetiosaurus* bio divovski morski gmaz u srodstvu sa današnjim krokodilima, pa mu je zbog toga i dao takav naziv, koji znači "gušter-kit". Godinu dana kasnije, Owen je stvorio naziv Dinosauria, ali nije uključio *Cetiosaurusa* i *Cardiodona* u tu grupu.

Gideon Mantell je 1850. shvatio da nekoliko kostiju, koje je Owen priključio rodu *Cetiosaurus*, zapravo pripada nekom dinosauru. Mantell je primijetio da su kosti noge sadržavale šupljinu koštane srži, što je osobina kopnenih životinja. Te primjerke je priključio novom rodu *[[Pelorosaurus]]*, te ih grupisao zajedno sa dinosaurima. Međutim, Mantell još uvijek nije bio prepoznao srodstvo sa *Cetiosaurusom*.

Sljedeći sauropodski ostaci koji su opisani i neispravno identificirani bili su pršljeni, koje je 1870. opisao Harry Seeley. Seeley je otkrio da su oni bili vrlo lako građeni za svoju veličinu, te da su imali otvore za zračne vreće. One su u to vrijeme bile poznate samo kod ptica i pterosaura, te je Seeley stoga smatrao da su to pršljeni nekog pterosaura. Iz tog razloga je novom rodu dao naziv *[[Ornithopsis]]*, "ptičije lice".

Kada je Phillips 1871. opisao potpunije ostatke *Cetiosaurusa*, napokon je shvatio da je u pitanju dinosaur u srodstvu sa *Pelorosaurusom*. Međutim, potpuna slika sauropoda pojavila se tek kasnije te godine, kada su opisani novi, gotovo potpuni skeleti *[[Apatosaurus]]a* i *[[Camarasaurus]]a* iz SAD-a. John A. Ryder je napravio približnu rekonstrukciju potpunog skeleta sauropoda na osnovu ostataka *Camarasaurusa*, mada su mnoge osobine i dalje bile neispravne ili nepotpune, kako su pokazala kasnija otkrića i biomehanička istraživanja. Richard Lydekker je također tokom 1877. dao naziv još jednom srodniku *Cetiosaurusa*, *[[Titanosaurus]]u*, na osnovu jednog izoliranog pršljena.

Othniel Charles Marsh je 1878. pronašao i opisao do tada najpotpuniji skelet sauropoda, te mu je dao naziv *[[Diplodocus]]*. S tim otkrićem Marsh je također stvorio novu grupu u koju je svrstao *Diplodocusa*, *Cetiosaurusa* i rastući broj njihovih srodnika, kako bi ih se odvojilo od ostalih glavnih grupa dinosaura. Marsh je toj skupini dao naziv **Sauropoda**, "gušterska stopala".

## Evolucija i biodiverzitet
### Rani sauropodi

Malo se zna o ranoj historiji sauropoda. Prvi skeletalni ostaci dinosaura potiču iz južnoameričke formacije Ischigualasto i stari su 228 miliona godina, dok najraniji poznati sauropodomorfi potiču iz kranija i mlađi su za pet miliona godina. Ipak, tragovi stopala starosti 238 miliona godina ukazuju na to da su se sauropodomorfi i teropodi bili razdvojili već dosta ranije. Određeni ostaci za koje se smatra da pripadaju sauropodima, također potiču iz kranija; međutim, još uvijek nije sigurno da li zaista pripadaju sauropodima. Prvi ostaci, za koje se sa sigurnošću može reći da pripadaju sauropodima, potiču iz kasnog trijasa; pri tome se radi o otiscima stopala *Tetrasauropusa* (norij–rhaecij) i geološki gledano možda mlađeg *[[Isanosaurus]]a* sa Tajlanda.

Danas se smatra da su se sauropodi najkasnije u karniju odvojili od svoje sestrinske grupe, prosauropoda. Njihovi preci bili su primitivni sauropodomorfi; neki naučnici stava su da su rani prosauropodi bili direktni preci sauropoda. Većina ih, međutim, smatra monofiletičnom grupom.

Rodovi *[[Blikanasaurus]]* i *[[Antetonitrus]]* iz norija (gornji trijas) imaju i osobine sauropoda i prosauropoda i vjerovatno su se kretali na sve četiri noge; nije tačno ustvrđeno sa li se zaista radi o sauropodima. I kod primitivnih sauropoda, npr. *[[Gongxianosaurus]]a*, moglo se ustvrditi da su se kretali na četiri noge: prednji udovi bili su im duži, bedrena kost bila je prava i duža od goljenične kosti, dok su kosti stopala postali kraći.

Dobro očuvani dijelovi lubanje ranih sauropoda su rijetki i pronađeni su samo kod *[[Tazoudasaurus]]a* iz rane jure i primitivnog eusauropoda *[[Shunosaurus]]a* iz srednje jure. Eusauropodi poput *Shunosaurusa*, u koje spadaju svi sauropodi osim nekoliko primitivnih vrsta, već su imali osobine karakteristične za njih, poput zaobljene njuške, reduciranog broja preklapajućih zuba sa širokom krunicom, kao i precizan mehanizam za rezanje biljaka. Neeusauropod *Tazoudasaurus* imao je mnoge osobine koje podsjećaju na prosauropode: zubi mu se nisu preklapali, nalazili su se cijelom dužinom donje čeljusti, dok je njuška sprijeda bila špicasta.

### Sauropodi u juri

Dok je i u kasnom trijasu raznolikost sauropoda bila malena, sredinom jure je ona narasla. U srednjoj juri sauropodi su već nastanjivali gotovo cijeli svijet. U oxfordiju (rana gornja jura) je došlo do manjeg izumiranja sauropoda; međutim, u kimmeridgiju i tithoniju (kasna jura) njihov biodiverzitet je ponovo znatno narastao, a na svom je vrhuncu obuhvatao najmanje 27 nama poznatih rodova. U kasnoj juri su neosauropodi, podgrupa eusauropoda, predstavljali veći dio rodova sauropoda. Neosauropodi su se razdvojili u dvije velike grupe: Diplodocoidea sa porodicama Diplodocidae, Dicraeosauridae i Rebbachisauridae; i Macronaria, u koju su spadali *[[Camarasaurus]]*, *[[Brachiosaurus]]* i Titanosauria.

Kod diplodokoida je došlo do širenja njuške, dok su se redovi zuba dodatno skratili i najvećim dijelom premjestili u prednji dio njuške. Kdo rebahisaurida se ta osobina razvila u krajnost, kao kod *[[Nigersaurus]]a* iz rane krede: odozgo gledana, čeljust je bila četvrtasta, dok su zubi bili raspoređeni u jednom redu na prednjem dijelu čeljusti. Suprotno razvoju zuba sa širokom krunom kod primitivnih eusauropoda, kod diplodokoida su se one smanjile, zbog čega su im zubi ličili na igle. To je pogodovalo nastanku zamjenskih zuba. Kod grupe Macronaria razvili su se uvećani nosni otvori, koji su veličinom prestizali i očne duplje.

### Sauropodi u kredi

Na granici između jure i krede došlo je do masovnog izumiranja sauropoda, zbog čega je njihov biodiverzitet u gornjoj juri (kimmeridgij do donjokredskog berriasija) opao za 65 do 93% unutar 5,5 miliona godina. Pripadnici porodice Diplodocidae i svi neneosauropodi izumrli su, ali je većina grupa preživjela do rane krede – rebahisauridi, posljednji poznati diplodokoidi, još uvijek su postojali tokom coniacija (rana gornja kreda). Dominantna grupa sauropoda za vrijeme krede bili su titanosauri, podgrupa skupine Macronaria i jedina grupa sauropoda koja je preživjela do kraja mezozoika. Iako su se superkontinenti Gondvana i Laurazija u kredi raspali na današnje kontinente, titanosauri su nastanjivali cijeli svijet osim Antarktika, te su postali vrlo raznoliki: do danas je opisano više od 30 rodova, što čini trećinu poznatih sauropoda.

Kod kasnijih titanosaura je dolazilo do konvergentne evolucije osobina, koje su već bile postojale kod diplodokoida: zubi su im postali igličasti i premjestili se u prednji dio čeljusti, lubanja im je ličila na lubanju konja. Kao i rebahisauridi, titanosauri su izgubili dodatne veze na pršljenima, čime je njihova kičma dobila na savitljivosti. Saltasauridi, porodica kasnih titanosaura, u usporedbi sa ranijim sauropodima imali su upadljivo kraći rep, sa samo oko 35 pršljena; osim toga su im i kosti prstiju bile znatno reducirane.

Iako je biodiverzitet sauropoda očito opao tokom krede, na kraju tog perioda (campanij-maastrichtij) su ponovo doživjeli vrhunac, koji je po diverzitetu bio usporediv sa biodiverzitetom tokom srednje jure. Svi su sauropodi nestali tokom masovnog izumiranja prije 66 miliona godina, na granici između krede i tercijara (K-T izumiranje).

## Klasifikacija

Klasifikacija sauropoda se zadnjih godina znatno stabilizirala, iako još uvijek postoje neke nesuglasice, kao što je po pitanju smještanja rodova *[[Euhelopus]]*, *[[Haplocanthosaurus]]*, *[[Jobaria]]* i porodice Nemegtosauridae.

Kladogram prema analizi koju su 2011. predstavili Apaldetti i kolege.

## Opis
Sauropodi su bili biljožderi, obično su imali dug vrat, kretali su se na četiri noge, a zubi su im često bili oblika lopatice - široki pri osnovi, a uski na "vratu". Imali su vrlo malenu glavu, veliko tijelo, a većina je imala i dug rep. Zadnji udovi su im bili debeli, pravi i snažni, sa stopalima sa pet prstiju, mada su se kandže nalazile samo na unutrašnja tri (u nekim slučajevima četiri) prsta. Prednji udovi su im bili dosta vitkiji, a stopala poput stubova, građena za podržavanje težine; kandža se nalazila samo na palcu. Mnoge ilustracije sauropoda sadrže greške tog tipa, te ih neispravno prikazuju sa kopitima na prstima na kojima se kandže nisu nalazile ili sa više kandži ili kopita na prednjim udovima. Proksimalni repni pršljeni jako su karakteristični za sauropode.

### Veličina

Osobina karakteristična za sauropode bila je njihova veličina. Čak su i patuljasti sauropodi poput *[[Europasaurus]]a* (dugog možda 5 do 6 metara) spadali među najveće životinje u svom ekosistemu. Njihova jedina stvarna kompeticija u pogledu veličine su brazdeni kitovi poput plavog kita. Međutim, za razliku od kitova, sauropodi su prije svega bili kopnene životinje.

Morfologija njihovog tijela nije varirala koliko kod drugih dinosaura, možda zbog ograničenja u veličini, ali je opet postojala velika raznolikost među njima. Neki, poput diplodocida, imali su izuzetno duge repove, kojima su mogli pucati kao bičem u svrhu signaliziranja, odbijanja/ranjavanja grabežljivaca, ili probijanja zvučnog zida. *[[Supersaurus]]*, dužine od 33 do 34 metra, najduži je sauropod poznat iz relativno potpunih ostataka, ali ostali, poput *[[Diplodocusa]]*, koji je prije njega zauzimao to mjesto, također su bili vrlo dugački. Moguće je da je holotipni (i izgubljeni) pršljen vrste *[[Amphicoelias fragillimus]]* potekao od jedinke dužine 58 m; njegova kičma bila bi znatno duža od kičme plavog kita. Najduža živuća kopnena životinja na svijetu, mrežasti piton, dostiže dužinu od samo 8,7 m.

Drugi, poput brahiosaurida, bili su izuzetno visoki, sa visokim ramenima i vrlo dugim vratom. *[[Sauroposeidon]]* je vjerovatno najviši, budući da je dostizao visinu od oko 18 metara, dok je prethodni rekord držao *[[Mamenchisaurus]]*. Za usporedbu, žirafa, najviša živuća životinja, visoka je samo 4,8 do 5,5 metara.

Neki su bili izuzetno masivni: *[[Argentinosaurus]]* je vjerovatno najteži sa 80 do 100 metričkih tona, mada su *[[Paralititan]]*, *[[Antarctosaurus]]* i *[[Argyrosaurus]]* slične veličine. Postoje vrlo nepotpuni ostaci jednog možda i masivnijeg titanosaura, *[[Bruhathkayosaurus]]a*, koji je možda težio između 175 i 220 tona. Najveća živuća kopnena životinja, savanski slon, ne teži više od 10 tona.

Među najmanje sauropode spadaju primitivni *[[Ohmdenosaurus]]* (4 m), patuljasti titanosaur *[[Magyarosaurus]]* (5,3 m), te patuljasti brahiosaurid *[[Europasaurus]]*, koji je u odraslom dobu dostizao dužinu od 6,2 m. Njegova mala veličina rezultat je ostrvske patuljastosti do koje je došlo kod krda sauropoda koje se našlo na ostvru na području današnje Njemačke. Također je interesantan diplodokoid *[[Brachytrachelopan]]*, koji je bio najkraći pripadnik svoje grupe zbog svog neobično kratkog vrata. Za razliku od ostalih sauropoda, čiji su vratovi dostizali i do četiri puta dužinu njihovih leđa, vrat kod *Brachytrachelopana* bio je kraći od leđnog dijela kičme.

### Udovi i stopala
Kao masivni četveronošci, sauropodi su razvili udove specijalizirane za nošenje težine tijela. Zadnja stopala bila su široka, a tri kandže na njima zadržale su se kod većine vrsta. Naročito su neobična, u usporedbi sa drugim životinjama, bila njihova vrlo izmijenjena prednja stopala. Bila su mnogo drukčija od onih kod današnjih velikih četveronožaca, poput slonova. Umjesto da su se širile ustranu radi stvaranja širokog stopala kao kod slonova, kosti ruke kod sauropoda bile su raspoređene u potpuno uspravnim stubovima, sa izuzetno reduciranim kostima prstiju (mada nije poznato da li su najprimitivniji sauropodi, poput *[[Vulcanodon]]a* i *[[Barapasaurus]]a*, imali takve prednje udove). Stopala prednjih udova kod eusauropoda bila su toliko promijenjena da im se za života pojedinačni prsti nisu mogli vidjeti.

Raspored stubova kostiju zapešća kod eusauropoda bio je polukružan, pa su otisci prednjih stopala kod sauropoda imali oblik potkovice. Za razliku od slonova, otisci pokazuju da sauropodi nisu imali mesnate "postave" na prednjim stopalima, što ih je činilo konkavnim. Jedina vidljiva kandža kod većine sauropoda bila je ona na palcu i asocira se sa prvim prstom. Gotovo su svi sauropodi imali takvu kandžu, mada nije poznato koju je svrhu imala. Bila je najveća, a također i visoka i lateralno spljoštena, kod diplodocida, a vrlo je malena kod brahiosaurida - sudeći po pronađenim otiscima, neki od njih su je sasvim izgubili.

Moguće je da su titanosauri u potpunosti izgubili kandžu (sa izuzetkom radnih formi, kao što je *[[Janenschia]]*). Titanosauri su bili najneobičniji među sauropodima, budući da su zajedno sa tom kandžom sasvim izgubili prste prednjeg stopala. Napredni titanosauri nisu imali prste niti kosti prstiju, a kretali su se na "patrljcima" u obliku potkovice sastavljenim od stupastih kostiju zapešća.

Tragovi stopala pronađeni u Portugalu pokazuju da su, barem kod nekih sauropoda (vjerovatno brahiosaurida), dno i strane stuba prednjih stopala vjerovatno bile pokrivene malenim, bodljikavim krljuštima, koje su u tlu ostavljale sitne tragove u obliku zareza. Kod titanosaura su krajevi kostiju zapešća, koji su bili u kontaktu sa tlom, bili neobično široki i četvrtasti, a kod nekih primjeraka očuvali su se ostaci mekog tkiva oko toga područja, što ukazuje na to da su stopala prednjih udova kod te vrste bila obrubljena nekom vrstom podloge.

Matthew Bonnan je pokazao da su duge kosti kod sauropoda rasle izometrički: tj. da nije dolazilo do velikih promjena u obliku dok su se mladi sauropodi razvijali u ogromne odrasle jedinke. Bonnan je predložio da bi taj neobičan uzorak rasta (većina kičmenjaka pokazuje znatne promjene oblika dugih kostiju, koje su povezane sa potrebom za nošenjem više težine) mogao biti povezan sa principom kretanja na štulama (što je predložio naučnik-amater Jim Schmidt), pri čemu bi duge noge odraslih sauropoda njima omogućavale lak prelazak velikih razdaljina, bez promjena u njihovoj sveukupnoj mehanici.

### Zračne vreće
Zajedno sa ostalim pripadnicima Saurischia (kao što su ptice i teropodi), sauropodi su imali sistem zračnih vreća, što se može zaključiti zbog usjeka i šupljina u većini njihovih pršljena. Pneumatizirane, šuplje kosti karakteristična su osobina svih sauropoda.

Šuplje kosti sauropoda primijećene su vrlo rano pri njihovom istraživanju, a barem jedan primjerak sauropoda pronađen u 19. vj. (*[[Ornithopsis]]*) zbog toga je čak greškom identificiran kao pterosaurski.

### Oklop

Neki su sauropodi imali oklop. Postojali su rodovi sa malenim toljagama na kraju repa, kao što je *[[Shunosaurus]]*, a nekoliko titanosaura, kao što su *[[Saltasaurus]]* i *[[Ampelosaurus]]*, imali su koštane osteoderme na određenim dijelovima tijela.

### Zubi
Istraživanje koje su proveli Michael D’Emic i njegovi kolege sa Univerziteta Stony Brook pokazalo je da su sauropodi razvili visoku stopu zamjene zuba kako bi održali korak sa svojim velikim apetitom. Otkriveno je da je *Nigersaurus*, na primjer, zamjenjivao zube svakih 14 dana. *Camarasaurus* je zamjenjivao svaki zub svaka 62 dana, a *Diplodocus* svakih 35 dana. Naučnici su također ustanovili da je kvalitet zuba utjecao na to koliko je trebalo novom zubu da izraste, pa je tako za rod *Camarasaurus* trebalo više vremena nego za zube *Diplodocusa*, zato što su oni bili veći.

 
D'Emic i njegov tim također su primijetili razlike među zubima sauropoda također ukazuju na različitu ishranu - *Diplodocus* se hranio biljkama blizu tla, a *Camarasaurus* lišćem sa grana na vrhu i sredini drveća. Specijalizacija za određenu vrstu hrane omogućavalo je različitim biljojedima da koegzistiraju.

## Paleobiologija

### Ekologija
Kada su sauropodi otkriveni prvi put, njihova veličina je navela mnoge naučnike na usporedbu sa današnjim kitovima. Većina istraživanja tokom 19. i ranog 20. vijeka zaključivala su da su sauropodi bili preveliki za život na kopnu, te da su prema tome sigurno morali biti pretežno vodene životinje. Većina restauracija sauropoda u umjetnosti tokom prve tri četvrtine 20. vijeka prikazuju ih sasvim ili djelomično potopljene u vodi. Početkom 50-ih počelo se sumnjati u tu ranu ideju, kada je istraživanje, koje je proveo Kermack (1951), pokazalo da bi pritisak izvršen na tu životinju pod vodom bio dovoljan da uzrokuje kolaps pluća i disajnih puteva, ubivši je. Međutim, to rano istraživanje ekologije sauropoda, kao i ostala slična njemu, bila su manjkava u pogledu ignoriranja velikog broja dokaza da su skeleti sauropoda bili ekstenzivno prožeti zračnim vrećama. Paleontolog E. D. Cope je 1878. čak i nazvao te strukture "plovcima".

Tokom 70-ih efekat zračnih vreća na njihov navodni akvatični način života počeo se istraživati. Paleontolozi kao što su Coombs i Bakker koristili su to, kao i dokaze iz sedimentologije i biomehanike, da dokažu da su sauropodi bili pretežno kopnene životinje. D. M. Henderson je 2004. naveo da bi, zbog svog ekstenzivnog sistema zračnih vreća, sauropodi mogli plivati i da ne bi mogli potopiti tijelo sasvim pod vodu; drugim riječima, plutali bi, ali bi bili u opasnosti od kolapsa pluća zbog pritiska vode pri plivanju.

Dokazi za plivanje kod sauropoda dolaze iz fosiliziranih otisaka stopala kod kojih su se često očuvali samo otisci prednjih udova. Henderson je pokazao da se takvi otisci mogu objasniti time da su sauropodi sa relativno dugim prednjim udovima (kao pripadnici Macronaria) plutali u relativno plitkoj vodi, koja je bila dovoljno duboka da drži zadnje udove iznad dna, te da su se također kretali pomoću prednjih udova. Međutim, zbog proporcija njihovog tijela, sauropodi bi bili vrlo nestabilni pri plutanju u vodi i loše prilagođeni provođenju duže vremena u njoj. Takav pretpostavljeni način kretanja, zajedno sa nestabilnosti, navela je Hendersona da opiše sauropode u vodi kao "pripite udarače" (eng. "tipsy punters").

Iako sauropodi nisu mogli biti vodene životinje, kao što su ih prije često prikazivali, ipak postoje dokazi da su preferirali vlažna i obalska staništa. Otisci stopala sauropoda često se mogu naći duž drevnih obala mora ili preko naplavnih ravnica, a i sami fosili sauropoda vrlo se često nalaze u stijenama koje su nekada bile vlažna staništa ili pomiješani sa fosilima morskih organizama.

### Život u krdu i briga o mladima

Mnogi fosilni ostaci, uključujući i kosti i otiske stopala, ukazuju na to da su sauropodi bili društvene životinje i formirali krda. Međutim, sastav krda vrarirao je među vrstama. Čini se da neka nalazišta kostiju, kao što je jedno srednjejursko u Argentini, sadrže ostatke krda sastavljenih od jedinki različitih starosnih doba, i mladih i odraslih. Međutim, mnogobrojna druga nalazišta i otisci ukazuju na to da su mnogi sauropodi putovali u krdima razdvojenim po starosti, gdje su mladi formirali krda odvojeno od odraslih. Takve strategije segregacije krda pronađene su kod rodova kao što su *[[Alamosaurus]]*, *[[Bellusaurus]]* i kod nekih diplodocida.

U recenziji dokaza za različite tipove krda, Myers i Fiorillo su pokušali objasniti zašto se čini da su sauropodi formirali krda podijeljena po starosti. Istraživanja istrošenosti zuba na mikroskopskoj razini pokazuju da su mladi sauropodi imali drukčiju prehranu od odraslih; formiranje zajedničkih krda stoga ne bi bilo toliko produktivno kao razdvajanje, gdje su pripadnici krda mogli tražiti hranu na koordiniran način. Ogromna razlika u veličini među mladima i odraslima možda je također igrala ulogu u različitim strategijama prehrane i formiranja krda.

Budući da se segregacija mladih i odraslih morala odviti ubrzo nakon izlijeganja, Myers i Fiorillo su zaključili da vrste sa krdima odvojenim po starosti nisu pokazivala mnogo brige za mlađe, s obzirom na činjenicu da su mladunci sauropoda najvjerovatnije bili potrkušci. S druge strane, naučnici koji su istraživali mješovita krda predložili su da su te vrste možda brinule o mladima jedan duži period prije dostizanja odraslog doba.

Tačno koliko su segregirana krda bila češća ili rjeđa od mješovitih među različitim vrstama još uvijek nije poznato. Potrebno je otkriti daljnje primjere društvenog ponašanja kod više vrsta sauropoda kako bi se mogli početi uočavati mogući uzorci rasprostranjenosti te pojave.

### Uspravni stav

Još od ranog vremena njihvog istraživanja, naučnici poput Osborna nagađali su da su se sauropodi mogli uspraviti na zadnje noge, koristeći rep kao treću nogu. Skelet diplodocida vrste *[[Barosaurus]] lentus* izložen je u takvom stavu u Američkom prirodoslovnom muzeju. Rothschild i Molnar su u istraživanju iz 2005. godine rasudili da bi, ukoliko su sauropodi povremeno zauzimali dvonožan stav, bilo tragova lomova na prednjim "rukama". Oni, međutim, nisu pronađeni čak i nakon što je pregledan veliki broj skeleta.

Heinrich Mallison (2009) bio je prvi koji je istražio fizički potencijal različitih sauropoda da se usprave u tronožan stav. Mallison je otkrio da su neke osobine, ranije povezane sa prilagodbama uspravljanju, zapravo bile nevezane za to (kao što su široko postavljene kosti kukovlja kod titanosaura ili bi onemogućavale uspravljanje. Na primjer, titanosauri su imali neobično pokretljivu kičmu, koja bi im umanjivala stabilnost u tronožnoj pozi i izazivala veće naprezanje mišića. Isto tako, malo je vjerovatno da su se brahiosauridi mogli uspraviti na zadnje noge, budući da je njihov gravitacioni centar bio mnogo dalje prema naprijed nego kod ostalih sauropoda, te bi zbog toga takav stav bio nestabilan.

Diplodocidi su, s druge strane, izgleda bili dobro prilagođeni uspravljanju u tronožan stav. Diplodocidi su imali centar mase postavljen direktno iznad kuka, što im je pružalo bolju ravnotežu na dvije noge. Diplodocidi su također imali najpokretljivije vratove od svih sauropoda, mišićav prsni pojas i repne pršljenje sa specijaliziranim oblikom koji je repu omogućavao nošenje težine pri dodiru sa tlom. Mallison je zaključio da su diplodocidi bili bolje prilagođeni uspravljanju od slonova, koji to povremeno rade u divljini. On također tvrdi da u divljini ne dolazi do fraktura usljed svakodnevnih aktivnosti, kao što su one vezane za prehranu (suprotno od Rothschilda i Molnara).

### Pozicija glave i vrata
Postoje kontroverze po pitanju toga da li su sauropodi držali glave gotovo vertikalno ili horizontalno u odnosu na tijelo. Tvrdnja da su dugi vratovi sauropodima služili za hranjenje lišćem visokog drveća postala je upitna zbog količine energije potrebne za stvaranje krvnog pritiska u arterijama, koji bi omogućio dotok krvi u glavu, ukoliko bi ona bila visoko iznad tijela. Prema tim procjenama, to bi činilo ugrubo pola njihovog unosa energije. Nadalje, da bi krv dospjela u glavu na većoj visini u srcu bi bio potreban krvni pritisak od oko 0,921 bara. Za to bi morali imati srce 15 puta veće od onog kod kitova slične veličine. To ukazuje na to da su duge vratove najvjerovatnije držali u horizontalnoj poziciji, u kojoj bi im bilo omogućeno hranjenje biljkama na vrlo širokom području, bez potrebe za pokretanjem ostatka tijela – potencijalno velika ušteda energije za životinju težine od 30 do 40 tona. Kao podrška tom stavu su rekonstrukcije vratova kod *Diplodocusa* i *Apatosaurusa*, koje pokazuju da su oni bili pravi sa laganim padom, a da su im glave bile u "neutralnoj, nesavijenoj pozi" kada su se nalazile blizu tla.

Međutim, istraživanja živućih životinja navode na zaključak da su sauropodi držali vrat uspravno u obliku slova S. Zaključci o "neutralnoj pozi glave" izvedeni iz kostiju, koji ukazuju na horizontalnu poziciju, mogli bi biti nepouzdani. Ukoliko bi se primijenili na živuće životinje dobio bi se rezultat da i one drže glavu u takvoj poziciji, mada to nije slučaj. Međutim, istraživanje objavljeno 2013. godine bacit će sumnju na pokretljivost vrata sauropoda. Istraživanja nojeva, čija je struktura vrata slična onoj kod sauropoda, pokazala su da sauropodi možda nisu imali pokretljive vratove, kao što se to često prikazivalo u medijima. Istraživanja sa kompjuterskim modeliranjem, koja su proveli Matthew Cobley et al., otkrila su da bi mjesta spajanja mišića i hrskavica u znatnom stupnju ograničavali pokretljivost. To otkriće također otkriva da su sauropodi možda morali okretati cijelo tijelo radi boljeg pristupa područjima za prehranu. Međutim, to istraživanje nije uzelo u obzir druge dugovrate životinje, kao što su žirafe, te se njihovi zaključci ne mogu potpuno potvrditi bez daljnjih dokaza.

### Otisci stopala i način kretanja

Staze koje su za sobom ostavili sauropodi, kao i njihovi ostali fosilizirani otisci (poznati kao "ihniti"), brojne su i prisutne na gotovo svim kontinentima. Ihniti su pružili veliku pomoć kao podrška drugim biološkim hipotezama o sauropodima, među njima i one o generalnoj anatomiji prednjih i zadnjih stopala. Otisci prednjih stopala su uglavnom mnogo manji nego oni od zadnjih i često su srpastog oblika. Ihniti ponekada pokazuju tragove kandži, što je pomoć u ustvrđivanju toga koje su grupe sauropoda izgubile kandže ili čak i same prste na prednjim stopalima.

Staze sauropoda općenito se dijele na tri kategorije na osnovu udaljenosti među suprotnim udovima: uskog opsega, srednjeg opsega i širokog opsega. Opseg staze može pomoći u ustvrđivanju toga koliko su udovi različitih sauropoda bili široko postavljeni i kako je to utjecalo na njihov način hodanja. Istraživanje koje su Day i kolege proveli 2004. godine pokazalo je da se među naprednim sauropodima može pronaći uzorak po kojem svaku porodicu karakterizira određeni opseg staze. Otkrili su da je većina sauropoda, osim titanosaura, imala uzak opseg udova, sa jakim otiskom velike kandže na prednjim udovima. Staze srednjeg opsega sa otiscima kandže na prednjim udovima vjerovatno pripadaju brahiosauridima i ostalim primitivnim titanosauriformima, koji su razvili šire postavljene udove, ali zadržali kandže. Primitivni pravi titanosauri također su zadržali kandžu na prednjim udovima, ali su razvili udove sa širokim opsegom. Napredni titanosauri zadržali su širok opseg, a staze koje su pravili ne pokazuju tragove bilo kakve kandže ili prstiju na prednjim udovima.

### Razvoj veličine
Nekoliko je naučnika pokušalo odgovoriti na pitanje zašto su sauropodi dostizali bili tako veliki. Divovska veličina kod sauropoda se javila rano u njihovoj evoluciji, kod prvih pravih sauropoda za vrijeme kasnog trijasa. Prema Kennethu Carpenteru, koji god je evolutivni pritisak izazvao toliku veličinu, morao je postojati još od ranog porijekla te grupe.

Istraživanja sisara biljojeda koji dostižu ogromnu veličinu, kao što su slonovi, pokazala su da veća veličina kod biljojeda vodi većoj efikasnosti pri probavi hrane. Budući da veće životinje imaju duže probavne sisteme, hrana se znatno duže probavlja i omogućava toj životinji ishranu hranom manjeg kvaliteta. To je naročito istinito za životinje sa velikim brojem "odaja za fermentaciju", koje omogućavaju mikrobima prikupljanje i fermentiranje biljnog materijala, čime se probava potpomaže. Tokom svoje evolutivne historije, sauropodi su većinom nastanjivali polusuha, sezonski suha staništa, sa odgovarajućim sezonskim padom kvalitete hrane tokom suhe sezone. Stanište većine divovskih kasnojurskih sauropoda, kao što je *[[Amphicoelias]]*, u biti je bila savana, slična suhim staništima u kojima se mogu naći današnji ogromni biljojedi, što podržava ideju da hrana niskog kvaliteta u suhim staništima potiče evoluciju divovskih biljojeda. Carpenter je tvrdio da su ostale dobrobiti veličine, kao što su relativne sigurnost od grabežljivaca, manja potrošnja energije, duži život, vjerovatno bile sekundarne prednosti, te da su sauropodi razvili veliku veličinu najviše radi efikasnije probave hrane.

## Izvori

* Bob Strauss, 2008, Sauropods: The Biggest Dinosaurs that Ever Lived , The New York Times
* Kristina Curry Rogers and Jeffrey A. Wilson, 2005, *The Sauropods: Evolution and Paleobiology*, University of California Press, Berkeley, 
* Upchurch, P., Barrett, P.M. and Dodson, P. 2004. Sauropoda. In *The Dinosauria*, 2nd edition. D. Weishampel, P. Dodson, and H. Osmólska (eds.). University of California Press, Berkeley. Pp.&nbsp;259–322.