open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Friedrich Robert Faehlmann

**Friedrich Robert Faehlmann** (Ao, 31. prosinca 1798. – Tartu, 22. travnja 1850.), estonski liječnik, pisac i filolog. Iako liječnik po vokaciji, Faehlmann se tokom života primarno bavio estonskim jezikom kao filolog, ali i kao pisac proze i poezije na estonskom jeziku. Bio je jedna od vodećih ličnosti rane faze Estonskog narodnog preporoda.

Faehlmann je rođen u obitelji upravitelja imanja u selu Au, u sklopu tadašnje Estonske gubernije. Nakon osnovnog obrazovanja, upisao je studij medicine pri Univerzitetu u Dorpatu, gdje je diplomirao 1825. godine. Dvije godine kasnije obranio je doktorsku disertaciju (naslov je glasio *Observationes inflammationum occultiorum*) te se zaposlio kao liječnik u Dorpatu. Od 1842. do 1850. godine držao je i nastavu na Univerzitetu i to na estonskom jeziku.

Još tokom studija je postao zainteresiran za estonsku kulturu te je 1838. godine sudjelovao u osnivanju Učenog estonskog društva pri Univerzitetu u Tartuu. Bavio se istraživanjem estonskog folklora, a najznačaniji rad mu je onaj na oživljavanju legende o Kalevipoegu, koju će, nakon njegove smrti, Friedrich Reinhold Kreutzwald oblikovati u estonski nacionalni ep. Uz to je zapisao i brojne druge narodne priče, a intenzivno se bavio i filološkim radom te je pomogao u sistematizaciji estonskog jezika. Godine 1840. objavio je priču "Koit ja Hämarik" (srpskohrvatski: "Zora i sumrak").

Umro je 1850. godine u Dorpatu od posljedica tuberkuloze.

## Djela
* "Versuch einer neuen Anordnung der Conjunctionen in der estnischen Sprache" (1842.)
* "Ueber die Declination der estnischen Nomina" (1844.)
* "Die Ruhrepidemie in Dorpat im Herbst 1846" (1846.)
* "Verhandlungen der Gelehrten estnischen Gesellschaft" (1852., posthumno)
Nižný Hrabovec

**Nižný Hrabovec** je naseljeno mjesto u okrugu Vranov na Toploj, u Prešovskom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Friedrich Reinhold Kreutzwald

**Friedrich Reinhold Kreutzwald** (Jömper, 26. prosinca 1803. – Dorpat, 25. kolovoza 1882.), estonski pisac, folklorist i liječnik te jedna od ključnih figura rane faze Estonskog narodnog preporoda. Kreutzwald je najpoznatiji kao autor *[[Kalevipoeg]]a*, estonskog nacionalnog epa.

Kreutzwaldovi su roditelji bili kmetovi na imanju u Jömperu, gdje se Kreutzwald i rodio 26. prosinca 1803. godine. Njegov otac Juhan radio je kao postolar i čuvar žita, dok je njegova majka Annie bila sobarica. Kada je kmetstvo ukinuto 1815. godine, roditelji su Kreutzwalda poslali u okružnu školu u Wesenbergu. Kreutzwald je 1820. godine maturirao u Dorpatu te se zaposlio kao učitelj u osnovnoj školi. Godine 1833. diplomirao je na medicinskom fakultetu pri Carskom univerzitetu u Dorpatu. Iste godine, 18. kolovoza, oženio se s Marie Elisabeth Saedler. Od 1833. pa sve do 1877. radio je kao općinski liječnik u Werru. Za života je bio član niza europskih naučnik udruženja te je bio nosioc počasnih doktorata s nekoliko europskih univerziteta.

Ipak, Kreutzwald je najpoznatiji kao pisac i kao jedna od vodećih figura rane faze Estonskog narodnog preporoda. Za života je napisao cijeli niz poučnih priča, temeljenih na folklornim pričama iz niza europskih zemalja (poput one o liscu Reynardu ili Trojici mudraca iz Gothama); te su priče mahom objavljene na njemačkom jeziku. Njegov *[[magnum opus]]* svakako je estonski nacionalni ep *[[Kalevipoeg]]*, što ga je sastavio na estonskom jeziku temeljem bilješki koje je ranije prikupio Friedrich Robert Faehlmann. Danas se Kreutzwalda smatra autorom prve izvorne knjige na estonskom jeziku, a za života se snažno zalagao i za to da se mladi estonski intelektualci služe estonskim jezikom. Od ostalih djela treba spomenuti zbirku *Stare estonske bajke* (1866.), nekoliko zbirki pjesama te poemu o starješini Lembituu, koja je objavljena posthumno.

Umro je 1882. godine u Dorpatu.

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
*
Sieve

**Sieve** je rijeka u Centralnoj Italiji duga 58 km, najveća desna pritoka Arna.

## Hidrologija

Sieve izvire na obroncima planine *Montecuccoli* na nadmorskoj visini od 770 metara, u općini Barberino di Mugello na sjeveroistoku Toskane. 
Od tamo teče prema jugozapadu do ušća u Arno u općini Pontassieve.

Porječje rijeke prostire se na površini od 843 km² po Toskani, prosječni godišnji protok na ušću je 20 m³/s.

## Reference

## Vanjske veze

* ''La carta d'identita' del fiume''
Jacopo Talenti

**Jacopo Talenti** (Nipozzano, oko 1302. - Firenca, 1362.), bio je firentinski gotički arhitekt poznat kao prvi graditelj firentinske crkve i samostana Santa Maria Novella.

## Biografija
Prema nekrologu koji je sastavljen kad je umro 1362., on je pristupio firentinskom dominikanskom samostanu 1316. kao brat laik.

Od 1333. radi kao arhitekt na gradnji samostana Santa Maria Novella. Uz južni dio velikog klausta sagradio je 1340. *[[kapela|Kapelu]] Ubriachija* i refektorij.
Negdje između 1332. - 1350. sagradio je *Zeleni [[klaustar]]* i *Španjolsku [[kapela|kapelu]]* 1359.

Talenti je bio i član dviju komisija za gradnju Firentinske katedrale.

## Reference

## Vanjske veze

* [''Jacopo Talenti''](https://www.treccani.it/enciclopedia/jacopo-talenti_(Dizionario-Biografico))
Fumio Kishida

**Fumio Kishida** (岸田 文雄, *Kishida Fumio*, rođen 29. jula 1957) japanski je političar i trenutni premijer Japana. Također je i predsjednik Liberalno demokratske stranke. Član Zastupničkog doma, prethodno je bio ministar vanjskih poslova od 2012. do 2017. i ministar odbrane 2017. godine.

Kishida je opisan kao talentovan komunikator i dugo se smatrao potencijalnim budućim premijerom. Ideološki je centrista i izjavio je da će se njegovo premijerstvo usredotočiti na "novi model kapitalizma", nastojeći implementirati redistributivnu politiku i proširiti srednju klasu, te nastojati da ojača Kvadrilateralni sigurnosni dijalog u potrazi za slobodnom i otvorenom vanjskom politikom Indo-Pacifika. On je također izrazio skepticizam u pogledu promene japanskog ustava.

## Reference

## Vanjske veze
*
Manifest narodā Estonije

**Manifest narodā Estonije** (estonski: *Manifest Eestimaa rahvastele*), ili **Deklaracija nezavisnosti Estonije**, osnivački je akt Republike Estonije donesen 24. veljače 1918. godine, kojim je formalno proglašena nezavisnost Estonije. Danas se 24. veljače u Estoniji slavi kao Dan nezavisnosti. Manifest, odnosno Deklaraciju, sastavio je Odbor za spas Estonije, čije su članove izabrali starješine Estonske provincijske skupštine. Izvorno je planirano da se Manifest proglasi 21. veljače, ali je objava odgođena za popodnevne sate 23. veljače, kada je Manifest tiskan i javno pročitan u Pärnuu. Sljedećega dana, kada je i stupio na snagu, javno je pročitan u glavnom gradu Tallinnu.

Manifest narodā Estonije donesen je u vrlo turbulentnom periodu estonske historije, tokom Prvog svjetskog rata. Estonija je bila rastegnuta između ruskih trupa u povlačenju i nadolazećih njemačkih trupa, koje će izvršiti okupaciju zemlje u posljednjim mjesecima rata. Iako je ratna situacija gotovo pa paralizirala zemlju, *[[Maapäev]]* (Provincijska skupština) uspio je ovlastiti Odbor za spas Estonije da izradi deklaraciju o nezavisnosti Estonije. Iako je situacija i dalje bila neizvjesna, jer ni Rusi ni Nijemci nisu priznali novoproglašenu republiku, poraz Centralnih sila i kapitulacija Njemačke u studenom 1918. godine doveli su do povlačenja njemačkih trupa iz zemlje te su Nijemci formalno predali vlast Privremenoj vladi Estonije 19. studenog 1918. godine.

No, boljševička Rusija također nije bila zadovoljna proglašenjem estonske nezavisnosti te je nakon 10 dana izvršila invaziju na zemlju kojom će započeti Estonski rat za nezavisnost. Rat je formalno završen 2. veljače 1920. godine, kada su zaraćene strane potpisale sporazum u Tartuu. Sporazumom je formalno priznata nezavisnost Estonije, koja će 1921. godine postati punopravna članica Lige naroda.

## Reference

## Vanjske veze
* Estonian Declaration of Independence, 24 February 1918 at www.president.ee
Refektorij

**Refektorij** (od srednjovjekovnog latinskog: *refectorium*- latinski: *reficere*=obnoviti) je ime za jednostavnu četverokutnu prostoriju po samostanima i koledžima i sličnim kolektivnim ustanovama u kojima fratri ili učenici zajednički  jedu.

Ispočetka je to bio naziv za veliku zajedničku blagovaonicu u hospicijima, internatima, bolnicama i sličnim ustanovama. Kasnije je to postalo ime za takve prostorije i zgrade po samostanima i bogoslovijama. Refektorij od opreme ima stolove, stolice i podij za čitača molitvi.

Često su bili ukrašeni freskama, kao refektorij milanske Crkve Santa Maria delle Grazie Leonardovom freskom - Posljednja večera.

## Trpezarija
**Trpezarija** (od grčkog: τράπεζα / trapeza=*stol*) je slična prostorija u pravoslavnim manastirima u kojoj monasi jedu. Najčešće je potpuno odvojena od crkve u posebnoj zgradi. U njoj se prije i posle objeda čitaju molitve a za samog objeda hagiografije svetaca po 
kalendaru.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Refektorij''
Republika Italija (1802–1805)

**Napoleonska Republika Italija** (talijanski: *Repubblica Italiana*) bila je kratkotrajna Republika, koja je egzistirala od 1802. do 1805.

## Historija

Napoleonova Talijanska Republika bila je nasljednica Cisalpinske Republike, koja je morala promijenila svoj Ustav kako bi omogućila Francuskom prvom konzulu Napoleonu da postane njen predsjednik.

Napoleonov pouzdani savjetnik za talijanska pitanja u Parizu bio je milanski aristokrat Francesco Melzi d’Eril.  On ga je savjetovao da novu Republiku ne proglase Francuzi, već Talijani na konstituanti u francuskom Lyonu u januaru 1802.
Napoleon je izabran za predsjednika nove Talijanske Republike, iako ne bez protivljenja.    

Dok je po Ustavu Republika imala nešto suvereniteta, u praksi je to imao samo Napoleon, koji je kontrolirao sve. 

Suverenitet Republike se svodio na tri izborna kolegija smještena u Milanu, Bologni i Brescii, u kojima se birala komisija zvana *Cenzura*, sa sjedištem u Cremoni od 21 člana. Ona je nominalno trebala kontrolirati vlast, dok je stvarni šef države bio je predsjednik Republike Napoleon Bonaparte, izabran na mandat od 10 godina.  
On je u svojim rukama imao svu izvršnu vlast, od tog da sam bira potpredsjednika, državnog sekretara, ministre, ambasadore, načelnike vojske, administratore javnih službi, sve do ovlaštenja da priprema budžet i samostalno provodi zakonadavne i diplomatske
inicijative. 

Potpredsjednik *Francesco Melzi d’Eril* je vršio dužnost predsjednika za vrijeme njegove Napoleonove odsutnosti. 

Zakonodavna vlast bila je u rukama komisije od najmanje 10 članova koje je birao predsjednik na tri godine.
Vlada se sastojala od sedam ministarstava. Za razliku od tog Republički parlament bio je zakonodavno tijelo sa vrlo ograničenim ovlaštenjima, jer je sazivan po nalogu predsjednika, koji je imao pravo da odobri ili odbaci svaki prijedlog zakona.

Za svoje kratke egzistencije vlada Republike radila je na formiranju talijanske vojske, i donekle je uspjela razviti patriotizam u vojničkim redovima.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Italy under Napoleon''
Kraljevina Italija (1805–1814)

**Napoleonska Kraljevina Italija** (talijanski: *Regno d'Italia*) bila je država u Personalnoj uniji sa Prvim Francuskim Carstvom preko svog kralja i zajedničkog cara Napoleona, koja je egzistirala od 1805. do 1814.

## Historija

Ubrzo nakon što je Napoleon proglašen carem 1804., Talijanska Republika proglašena je kraljevinom - 17. marta 1805.

Napoleon je kao talijanski kralj - **Napoleon I**, postavio svog posinka, *Eugèna de Beauharnaisa*, za vicekralja, a *Antonia Aldinija* za državnog sekretara prisilivši dotadašnjeg *Francesca Melziija d'Erila* da podnese ostavku. 
Iako je autonomija te kraljevine bila limitirana velikim Napoleonovim prerogativima, kompenzacija je bio stalni rast teritorija nakon Napoleonovih pobjeda. 
Nakon Bratislavskog mira (26. novembar 1805.) Kraljevstvo je anektiralo Veneciju, a na bazi dodatka ugovoru i Dalmaciju i Istru.

Te dvije provincije su nakon Mira u Schönbrunnu (14. oktobar 1809.) spojene sa Trstom i Dubrovačkom Republikom i drugim područjima koje je prepustila Habsburška Austrija u Ilirske pokrajine.  
Regija Marke je postala dio Talijanskog kraljevstva u aprilu 1808. 
Prvo Francusko Carstvo je 4. juna 1805. direktno anektiralo Liguriju, kao i Veliko Toskansko Vojvodstvo u martu 1808. 
Napoleon je 1809. dokinuo državnost papa i anektirao Rim i ostatak Papinske Države direktno pod Francusko Carstvo.

Papa Pio VII ga je zbog tog ekskomunicirao, pa ga je on za osvetu zatvorio i držao u zarobljeništvu, prvo u Francuskoj, a kasnije u ligurskoj Savoni.

Kao francuski car i talijanski kralj, Napoleon je direktno kontrolirao čitavu Sjevernu i Centralnu Italiju. Za njegove vladavine pokrenute su duboke reforme. Novi talijanski pravni kodeks bio je doslovna kopija njegovog Code civila, po kom su svi građani imali jednak pravni tretman, bez obzira da dotadašnju tradiciju.

Imovina koja se dotad smatrala neprikosnovenom, kao brojni crkveni feudi (naročito oni crkvenih redova) je konfiscirana i prodana. 
Ukinuta su i sva preostala feudalna prava i jurisdikcije, izgrađene su i poboljšane brojne ceste, unapređeno obrazovanje. Istina uz veće poreze, ali je tona dulje staze trebalo ubrzati progres te kraljevine.

Paradoksalno je da je Kontinentalna blokada evropskog kontinenta za britansku robu, proglašena 21. novembra 1806., koju su brojni talijanski šverceri uveliko kršili, ipak pomogla razvoju industrije te kraljevine. 
Nedostatak roba iz Velike Britanije morao se nadomjestiti vlastitom proizvodnjom.

Napoleonova dominacija nad apeninskim državama završila je njegovim padom.
## Reference

## Vanjske veze
* ''Italy under Napoleon''
Arheološki lokalitet Crkvina (Vođenica)

**Arheološki lokalitet Crkvina** u Vođenici je istorijsko područje sa ostacima crkve i nekropolom stećaka. Nalazi se na teritoriji opštine Bosanski Petrovac, Bosna i Hercegovina

## Lokacija
Vođenica je naselje na sjevernom obodu Petrovačkog polja (dijela polja pod nazivom Bjelajsko polje) i južnim padinama planine Grmeč. Lokalitet Crkvina se nalazi uz rijeku ponornicu Vođenicu, koja izvire na Grmeču a ponire u Bjelajskom polju.

## Arheologija
U Vođenici se nalazi i ruševina „Crkvina" dimenzija 15x6 m. U Arheološkom leksikonu u opisu lokaliteta stoji: 
:*Srednjovjekovna crkva i groblje. Sačuvane ruševine crkvene građevine (dimenzije 15x6 m.), uz koju se, prilikom raskopavanja nailazilo na oružje i [[Liturgija|liturgijske]] predmete. Oko ruševina je sačuvano oko 40 [[Stećci|stećaka]] u [[Oblici stećaka|obliku ploča i sanduka]] sa ornamentima polumjeseca i krsta. Ovaj opis je nastao na osnovu istraživanja arheologa [[Vejsil Ćurčić|Vejsila Ćurčića]].*
Detaljan opis nalaza novootkrivene crkve dao je proto Kosta Kovačević i objavljen je 1887. godine u "Dabro-bosanskom istočniku". U opisu se navode pronađeni artefakti:
* oltar, dug 7 i širok 5 metara, slab i dotrajao od uticaja vremena   
* metalni zaštitni oklop   
* ključ crkve, sa oštećenjima od gorenja a u njoj su izgorjeli i ljudi koji su je branili.   
* diskoteka prečnika 6 inča,   
* časna čaša od olova, na mestu proskomidije  
* koplje od slonovače  
* mali krst od daščica, vjerovatno srebrenih 
* komad metela od rastopljenog zvona   
* pojasne pločice (pavfte),   
* mala ikona od lima, izdubljena sa likom anđela
* ljudski kostur  
* Nekoliko stećaka u obliku ploča, bez epitafa i reljefnih motiva. Prema Bešlagiću, osim u nekropolama, stećci su se ugrađivali u vjerske objekte.

Nalazi ukazuju da je crkva uništena gorenjem. Nije poznato gdje su završili pronađeni artefakti.

## Reference
Ladanje

**Ladanje** (od vladanje-vladati, od latinskog: *dominium*=imanje, vladati) je ime za imanje i kuću na selu, onog tko ne živi na selu, već ga koristi za odmor i dokolicu.

U prenesenom značenju to znači odmor na takvom imanju.
Kao arhaizam to znači provincija - unutrašnost.

Ladanjska kuća je vila u prirodi, a ladanjsko mjesto - turistički resort. Dubrovački ljetnikovci su najbolji primjer ladanjskih kuća.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Dubrovačka ladanjska arhitektura''
Kontinentalna blokada

**Kontinentalna blokada** (francuski: *Blocus continental*, engleski: *Continental system*) bila je blokada evropskog kontinenta za britanske trgovačke brodove, koju je osmislio Napoleon Bonaparte sa ciljem da slomi britansku 
privredu, bojkotom trgovine britanskom robom.

## Historija

Napoleon je objavio blokadu dekretima u Berlinu (21. novembar 1806.) i Milanu (17. januar 1807.), nakon tog ni neutralni a ni francuski saveznici nisu smjeli trgovati sa britanskim trgovcima. 

Kontinentalna blokada naštetila je engleskim manufakturama i potaknula Luditski pokret protiv velike nezaposlenosti koja je zavladala u Engleskoj. S druge strane pomogla je razvoju manufakturne proizvodnje u nekim dijelovima Francuske, ali je naštetila nekim granama koje su zavisile o uvoznoj 
kolonijalnoj robi. Nedostatak roba iz kolonija naročito šećerne trske pomogao je da se razvije proizvodna šećera iz šećerne repe.
Kako je Velika Britanija imala ogromnu premoć na moru, provođenje te blokade pokazalo se katastrofalnim za Napoleona. 
Njegovi napori da spriječi kršenje blokade i šverc previše su rastegli francuske snage i na kraju ga doveli do katastrofe, kad je odlučio kazniti Rusko Carstvo zbog kršenja blokade - Inazijom na Rusiju 1812. 
Ruski car Konstantin je pristupio blokadi 1807., ali je zbog pritiska veletrgovaca ipak dozvolio da se ona krši.

Velika Britanija je na Kontinentalnu blokadu odgovorila kontrablokadom svih brodova Francuske i njenih saveznica. 
Paradoksalno je da je ta mjera bila jedan od glavnih uzroka Anglo-američkog rata 1812.

Kontinentalna blokada je formalno ukinuta u aprilu 1814., nakon Napoleonovog poraza i Burbonske restauracije.
## Izvori

## Vanjske veze
* ''Continental System'' 
* ''Kontinenalna blokada''
Frazione

**Frazione** (hrvatskosrpski: *[[frakcija]]* - *dio*) je ime za najmanju talijansku administrativnu jedinicu, koja je dio općine.

Najčešće se radi o selu ili zaseoku koji je fizički odvojen od centra općine. Frazioni su pravni subjekti i imaju ograničenu autonomiju. 
Nastali su za vrijeme fašističke vladavine 1922.–1943.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Frazione'' (na portalu Enciclopedia Treccani
Bernardo Rossellino

**Bernardo Rossellino** pravim imenom ** Bernardo Gamberelli** (Settignano, 1409. - Firenca, 1464.), bio je firentinski skulptor i arhitekt, znan i kao stariji brat skulptora Antonija Rossellina.

Transformacija srednjovjekovnog Corsignana (današnja Pienza), je njegov amblematiski rad nove renesansne vizije. 
## Biografija

## Biografija
O njegovom školovanju nema podataka, ali se zna da je sudjelovao u dovršenju gotičke fasade laičke bratovštine (*Fraternita dei Laici*) u Arezzu (1433.-35.) 

Rossellino je radio u firentinskoj tradiciji, na tragu Brunelleschijeve jasnoće i plastične dinamike Donatella. 
Nakon radova u Arezzu u Firenci je između 1435.-41., isklesao svoje prvo remek-djelo grobnicu *Leonarda Brunija* u crkvi Santa Croce (1444-51).

Nakon tog je u Firenci 1450. isklesao tabernakul za crkvu *Sant'Egidio*, a 1447. za Bazliku San Lorenzo skulptorsku dekoraciju na fasadi. Grobnicu blažene Villane u Santa Maria Novella isklesao je između 1452.-53.

Na poziv pape Nikole V, 1450. odlazi u Rim. U njemu je zajedno sa Leon Battistom Albertijem radio je na dogradnji transepta i apside Stare bazilike Svetog Petra, na restauraciji bazilike *Santo Stefano Rotondo* i tornjeva na bedemima oko Vatikana.

Od 1462. radi kao arhitekt i urbanist za papu Pia II., na transformaciji srednjovjekovnog naselja Corsignagno (današnja Pienza) u 
idealni renesansni grad. 
 
Prije nego što je umro uspio je podići Katedralu, Palaču i Biskupsku palaču Borgia.

Uz brata, učenik i suradnik bio mu je Desiderio da Settignano, na kog je utjecao.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Rossellino, Bernardo''
Settignano

**Settignano** je danas samo frazione u Firenci od 1.563 stanovnika (1971.) u Centralnoj Italiji u regiji Toskana.

## Geografija

Settignano se nalazi na brdu, 2 km od desne obale Arna, udaljen 4 km istočno od centra Firenze.

## Historija
Prema legendi mjesto je osnovao rimski car Septimije Sever.
 
Settignano je od renesanse ladanjsko mjesto u kom su bogatiji firentinci gradili svoje vile. Michelangelo Buonarotti je u vili svog oca proveo djetinstvo i mladost. U to vrijeme bio je poznat po klesarskim familijama koje su iznjedrile slavne skulptore i arhitekte kao što su Desiderio da Settignano, braća Rossellino, Bartolomeo Ammannati...

U novije vrijeme u Settignanu je u vili *Capponcina* često boravio boravio Gabriele D'Annunzio.

Sve do 20. vijeka Settignano je bio selo od 814 stanovnika, kad je 1911. odvojen od općine Fiesole i spojen sa Firenzom.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Settignano, descrizione ed informazioni'' (na portalu Comune di Firenze
Njemačka okupacija Estonije u Prvom svjetskom ratu

**Okupacija [[Estonija|Estonije]]** od strane **[[Njemačko Carstvo|Njemačkog Carstva]]** odvila se tokom posljednjih mjeseci Prvog svjetskog rata. Njemačka carska vojska započela je invaziju Estonije tako što je u periodu od 11. do 21. listopada 1917. godine okupirala Zapadnoestonski arhipelag (lokalno znan i kao Mooonsund), kojem su pripadali i veći otoci Saaremaa (Ösel), Hiiumaa (Dagö), i Muhu (Moon). Borbe na tlu Estonije nakratko su prekinute dok su trajali pregovori oko sporazuma iz Brest-Litovska, koji su propali u veljači 1918. godine.

Kako bi izvršili pritisak na boljševike i novu vlast u Rusiji, Nijemci su se 18. veljače 1918. godine iskrcali na estonsko kopno te 21. veljače 1918. krenuli prema Haapsaluu. Već su 22. veljače Nijemci okupirali Valgu, a dva dana kasnije i Pärnu (Pernau), Viljandi (Fellin) i Tartu (Dorpat). Tallinn (Reval) okupiran je 25. veljače, a prodor njemačke vojske nastavio se sve do 4. ožujka 1918. godine, kada je okupirana i Narva (Narwa), posljednji estonski grad koji je potpao pod njemačku okupaciju. U tom je periodu njemačka okupacija dokinula kako djelovanje Privremene vlade Estonije, koja je 24. veljače 1918. godine proglasila potpunu nezavisnost Estonije, tako i ono preostalih boljševičkih crvenogardejaca u Estoniji. Posljednji preostali crvenogardejci pobjegli su u Rusiju preko rijeke Narve 5. ožujka 1918. godine.

General-pukovnik Adolf von Seckendorff ušao je u Tallinn 28. veljače 1918. godine. Von Seckendorff je ranije bio na čelu njemačke vojne uprave koja je imala sjedište na okupiranim estonskim otocima. Nakon potpisivanja mirovnog sporazuma u Brest-Litovsku, boljševici su se odrekli svih teritorijalnih pretenzija nad Estonijom, čime su formalno prepustili Njemačkom Carstvu da potpuno anektira Estoniju ili da na tom području formira satelitsku državu, kao što je trebalo biti Ujedinjeno Baltičko Vojvodstvo. Ipak, Estonija je potpala pod vojnu upravu znanu kao *[[Ober Ost]]* (zajedno s Kurlandijom, Livonijom, Öselom i Rigom), koja je trajala do skorašnjeg kraja rata u studenom 1918. godine. Nakon odlaska njemačkih trupa, Estonija je postala nezavisna država, što je dodatno potvrđeno nakon rata protiv Rusije.

## Povezano
* Manifest narodā Estonije
* Estonski rat za nezavisnost
* Njemačka okupacija Estonije u Drugom svjetskom ratu

## Reference

## Literatura
*
*
Petrovce (Vranov na Toploj)

**Petrovce** je naseljeno mjesto u okrugu Vranov na Toploj, u Prešovskom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze

*
Arnolfo di Cambio

**Arnolfo di Cambio** (Colle di Val d'Elsa, između 1240. / 45. - Firenca, između 1302 / 10.), bio je talijanski skulptor i arhitekt, koji je svojim djelima jasno demonstrirao prelaz između kasne gotike i renesanse.

## Biografija

Arnolfo je učio slikarstvo kod Cimabue, a skulpturu kod Nicole Pisana. Od 1265. do 68. radi kao Pisanov pomoćnik u izradi propovjedaonice za Siensku katedralu.

Arnolfo je otišao u Rim 1277. kao štićenik sicilijanskog kralja Karla Anžuvinskog, u to vrijeme je vjerojatno izradio grobnicu kardinala Riccarda Annibaldija u Bazilici San Giovanni in Laterano (danas rastavljenu) i grobnicu pape Hadrijana V. u Bazilici San Francesco, u Viterbu. U Perugi je 1281. isklesao fontanu, čiji se likovi danas čuvaju u Nacionalnoj galeriji Umbrije.

Sljedeće godine isklesao je grobnicu za kardinala Guillauma de Braya (umro 1282.) za crkvu San Domenico u Orvietu.
Za rimske bazilike je isklesao oltarne ciborije, 1285. za San Paolo Fuori le Mura i 1293. za Santa Cecilia in Trastevere.

U Firencu se vratio 1296. kako bi preuzeo svoju najvažniju narudžbu, projekt izgradnje Firentinske katedrale i izradu skulptura za njenu fasadu, koje se danas čuvaju u Muzeju Katedrale.
Ostale građevine koje mu se pripisuju su; Palazzo Vecchio (Palazzo della Signoria), crkva Santa Croce i Kor benediktinske opatije Badia Fiorentina.

Konstrukcioni i dekorativni elementi u crkvi Santa Croce i Firentinskoj katedrali pokazuju da je Arnolfo potpuno ovladao kasnogotičkim arhitektonskim vokabularom kraja 13. vijeka. 
Dok njegove skulpture već imaju snažan osjećaj za volumen, što pokazuje da je boravak u Rimu i gledanje antičkih skulptura snažno utjecalo na njega.

Izgleda da je radio i kao slikar, pripisuje mu se freska Priča o Izaku u Gornjoj bazilici San Francesco Assisi.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Arnolfo di Cambio''
Zdeněk Nehoda

**Zdeněk Nehoda** (rođen 9. svibnja 1952. u Hulínu) je bivši češki nogometaš i jedan od najpoznatijih igrača Dukle iz Praga. Trenutačno je nogometni agent i predstavlja niz čeških i stranih nogometaša.

## Klupska karijera
Godine 1978. i 1979. ovaj napadač je osvojio nagradu za nogometaša godine u Čehoslovačkoj.

Član je Kluba ligových kanonýrů (igrača koji su zabili 100 ili više golova u Češkoj ligi) od 23. rujna 1978. godine. U sezoni 1970./71. bio je najbolji strijelac čehoslovačke lige sa 16 golova (prvo mjesto dijelio je s Jozefom Adamecom iz Trnave) i to kao najmlađi igrač u povijest najvišeg natjecajanj s tek 18 godina. Bio je i najbolji strijelac lige 1978./79. sa 17 golova (kao Karel Kroupa iz Brna).

Van nogometnih terena, Nehoda je završio pravni fakultet tijekom karijere.

## Reprezentacija
Zabio je ukupno 31 gol u 91 nastupu za Čehoslovačku između 1971. i 1987. godine. Zanimljivo, 1979. zauzeo je deveto mjesto u izboru za Zlatnu loptu. S reprezentacijom je osvojio zlatnu medalju na Europskom prvenstvu 1976. te brončanu na Europskom prvenstvu 1980. godine. 

## Nakon nogometne karijere
Osnovao je agenciju Nehoda sport, s kojom je posredovao u transferima mnogih velikih igrača (Pavel Nedved, Tomas Hübschman, Tomáš Vaclík i dr.) . Prema serveru SportRevue.cz, Zdeněk Nehoda je jedan od najutjecajnijih nogometnih agenata u Češkoj Republici. 

Godine 2009. vodio je luksuzni restoran u centru Ostrave.

## Reference
Ján Kadár

**Ján Kadár** (1. travnja 1918. Budimpešta - 1. lipnja 1979. Los Angeles) bio je slovački filmski scenarist i redatelj, bliski suradnik češkog redatelja Elmara Klosa od 1952. godine. S njim je snimio svoje najpoznatije filmove, poput Obchod na korze, koji je osvojio Oscara. Emigrirao je u Sjedinjene Države 1968. godine.

## Karijera

### Počeci karijere
Kadár je počeo režirati u Bratislavi nakon Drugoga svjetskog rata, a prvo djelo mu je dokumentarac Na troskách vyrastá život (Život raste na ruševinama) iz 1945. godine. Potom se pridružio Komunističkoj partiji i počeo snimati politički motivirane kratke dokumentarne filmove. U sklopu ovog rada 1947. dolazi u Krátkému filmu Praha, gdje prvi put susreće Elmara Klosa s kojim uspostavlja sudbonosnu suradnju.

### 1950-e
Ubrzo se vraća u Bratislavu kako bi snimio svoj prvi dugometražni film Katka (1950.) prema scenariju Vratislava Blažeka. S Klosom je počeo surađivati ​​nakon što je dobio otkaz u Bratislavi nakon čega odlazi u Prag gdje mu je pomagao Klos. Svoj prvi film snimili su 1952. godine pod nazivom *[[Únos (film)|Únos]] (*Otmica). Na kraju su zajedno snimili ukupno osam filmova, a najveći uspjeh i odaziv bio je film *[[Obchod na korze]]* iz 1965. godine, koji je godinu dana kasnije dobio Oscara za najbolji film na stranom jeziku. Ova međusobna 17-godišnja suradnja prekinuta je tek 1968. godine, kada je Kadar emigrirao u Sjedinjene Države.

Suradnja umjetnika bila je takva da se Kadár više bavio glumcima dok se Klos pobrinuo za umjetnost, glazbu i montažu filma. 

### Odlazak iz Čehoslovačke
Nakon emigriranja radio je za film i televiziju u Sjedinjenim Državama i Kanadi te predavao režiju u Centru za napredne filmske studije (Center for Advanced Film Studies) Američkog filmskog instituta. Još jednom se vratio u Čehoslovačku kako bi s Klosom dovršio *[[Touhu zvanou Anada]]* (1969.). Godine 1970. samostalno je snimio film Anděl Lavine prema kratkoj priči Bernarda Malamuda, a 1976. film *[[Co mi otec nalhal]]* (Jewish Lies My Father Told Me) koji je židovske tematike.

## Reference
Antonio Rossellino

**Antonio Rossellino** pravim imenom **Antonio Gamberelli** (Settignano, 1427. - Firenca, 1479.), bio je firentinski skulptor, znan i kao mlađi brat skulptora i arhitekta Bernarda Rossellina.

## Biografija

Školovao se u bratovoj bottegi sa kojim je oko 1452. zajedno radio na grobnici blažene Villane u crkvi Santa Maria Novella.

Njegovo prvo potpuno samostalno djelo je mramorna bista Giovannija Chellinija iz 1456. (Londonski Victoria and Albert Museum), koje još uvijek pokazuje snažan utjecaj brata, ali sa psihološkim detaljima i originalnim slikovnim suptilnostima. 

Nakon tog je 1468. isklesao bistu Mattea Palmierija u kojoj je postigao veliku realističnu sličnost.

Najveće djelo Antonija Rossellina je kapela portugalskog kardinala u crkvi San Miniato al Monte, izvan Firence, dekorativna kombinacija arhitektonskih i skulptorskih elemenata, koju je izveo 1461-66.

Antonio je radio u tradiciji koju su formirali njegov brat i Desiderio da Settignano, ali kako mu se stil razvijao, njegove figure dobile su snažniju formu i intenzivnu karakterizaciju.
Njegove suptilne rezbarije i reljefi stvarali su smiren osjećaj.

Antonio je isklesao puno manjih skulptura namijenjenih bogatoj firentinskoj buržoaziji; Madone, glave kerubina, portretne biste.

Bio je poznat je po brojnim bistama i reljefima Madone sa djetetom, temi koja je tad bila naročito popularna. 
Od ostalih djela treba spomenuti svetište blaženog Marcolina da Forlìa (1458.) i spomenik Filippa Lazzarija (1479.)

## Reference

## Vanjske veze

* ''Rossellino, Antonio''
Adolf von Seckendorff

**Franz Adolf Freiherr von Seckendorff** (Gera, 17. ožujka 1857. – Waldsieversdorf, 8. svibnja 1941.), njemački oficir i vojskovođa iz Prvog svjetskog rata. Von Seckendorff je prije umirovljenja dosegao čin pješadijskog generala (*General der Infanterie*).

Adolf von Seckendorff rođen je u plemićkoj obitelji kao sin Evana Freiherra von Seckendorffa i njegove supruge Pauline, rođene von Flemming. Imao je starijeg brata, Gustava, koji je također bio pješadijski general. Po diplomiranju na vojnoj akademiji 23. travnja 1874. godine, von Seckendorff je i službeno pristupio tadašnjoj Pruskoj vojsci u sklopu Njemačke carske vojske. Nakon brzog napredovanja već 1875. godine, godine 1884. premješten je, za nagradu, u novu jedinicu. Od 1908. do 1910. bio je zapovjednik utvrde u Mainzu, a 1913. godine je unaprijeđen u general-pukovnika te je postao zapovjednik utvrde u Königsbergu.

Nakon aktivne službe u Prvom svjetskom ratu, von Seckendorff je 1917. godine postao vojni upravitelj Ösela nakon njemačke okupacije Zapadnoestonskog arhipelaga. S otoka je u veljači 1918. godine zapovijedao njemačkom okupacijom estonskog kopna te je 28. veljače 1918. godine pobjedonosno ušao u Tallinn, postavši i službeno vojni upravitelj okupirane Estonije. U tom je svojstvu bio direktno podređen upraviteljima šire vojne uprave znane kao *[[Ober Ost]]*. U svojstvu vojnog upravitelja, von Seckendorff je inicijalno dopustio organiziranje oružanih snaga na teritoriju Estonije u svrhu obrane i zaštite lokalnog stanovništva; to je omogućilo Andresu Larki da organizira paravojne postrojbe *[[Kaitseliit]]*. Međutim, odluka je povučena već u travnju 1918. godine, kada je vojno djelovanje na tlu Estonije zabranjeno.

Von Seckendorff je aktivno služio u vojsci do svog umirovljenja 1919. godine. 
 
Bio je u braku s Johannom von Voß, rođenom Freiin von Beust, s kojom se vjenčao 6. listopada 1892. godine. Umro je 8. svibnja 1941. godine u Waldsieversdorfu.

## Literatura
* Freiherr von Bock: *Stammliste des Offizierkorps des 2. Garde-Regiments zu Fuß 19.6.1813–15.5.1913.* Verlag R. Eisenschmidt, Berlin 1913, S. 214f.
Rossellino

Rossellino je popularno talijansko prezime, tako su se zvali i braća Bernardo i Antonio Gamberelli.

* Bernardo Rossellino, firentinski skulptor i arhitekt
* Antonio Rossellino firentinski skulptor
Kdo hledá zlaté dno

**Tko traži zlato?** (češ. *Kdo hledá zlaté dno*) jedan je od filmova redatelja Jiříja Menzela iz 1974. Snimljen je tijekom izgradnje rezervoara vode Dalešice. To je jedan od najlošije ocijenjenih filmova Jiříja Menzela. Priča o mladiću (kojeg glumi Jan Hrušínský) koji po povratku s služenja vojnog roka počinje raditi na izgradnji brane. Film je snimljen te je bio dio 25. Berlinskog filmskog festivala.

## Reference
Azerbejdžanski šahovski savez

**Azerbejdžanski šahovski savez** (azerski: *Azərbaycan Şahmat Federasiyası*), krovno tijelo šahovskog sporta u Azerbejdžanu. Sjedište je u Bakuu, ulica K. Safaralijeva 12. Član je FIDE od 1992. godine. Azerbejdžan pripada Evropskoj zoni 1.8. Predsjednik je Elman Rustamov (ažurirano 21. oktobra 2019.).

## Izvori

## Vanjske veze
*Službene stranice
Crkva svetog Ilije u Ilijašu

**Crkva svetog Ilije u Ilijašu **, Bosna i Hercegovina, pripada Srpskoj pravoslavnoj crkvi i Mitropoliji dabrobosanskoj.
 

Odmah po preuzimanju Bosne i Hercegovine na upravu, Austro-Ugarska je preduzela i crkvenu reorganizaciju. Cilj je bio osiguranje uticaja na najvišu crkvenu hijerarhiju i njeno odvajanje od Pravoslavne crkve. To pitanje Austro-Ugarska je riješila Konvencijom o privremenom regulisanju odnosa Pravoslavne crkve u Bosni i Hercegovini, koju je 1880. god. zaključila sa Carigradskom patrijaršijom. Time je i Srpska pravoslavna crkva u Bosni i Hercegovini, ušla u sferu suvereniteta Austro-Ugarske.

Nove okolnosti su se odrazile i na obim i kvalitet graditeljstva Srpske pravoslavne crkve u Bosni i Hercegovini. Crkve su prvenstveno podizane sredstvima vjernika dotičnog mjesta i okoline. U nekim slučajevima gradnju su pomagali istaknuti pojedinci iz crkvrnog i političkog života.

Crkva svetog Ilije u Ilijašu je jedna od prvih crkava u ovom periodu. Građena je u periodu od 1889 do 1891. god. Sagrađena je od priloga pravoslavnog stanovništva Ilijaša i Zemaljske vlade u Sarajevu.

Crkva je koncipirana kao jednobrodna bazilika, skromnih dimenzija, sa zvonikom na zapadnoj strani. Jednostavne je konstrukcije i prostornih rješenja, koju su izveli domaći graditelji, sa nižim troškovima izgradnje. Oblikovanje poligonalnog kubeta sadrži elemente srpske srednjovjekovne crkvene arhitekture, bez obzira na stil crkve. Predpostavlja se da djelo narodnog neimara Riste Vulešića, što se zaključuje po izradi fasadnih elemenata. Zbog nedostatka sredstava, zvonik je dograđen tek 1909. god.

## Reference
Jan Hrušínský

**Jan Hrušínský** (rođen 9. lipnja 1955. u Pragu) je glumac i kazališni redatelj, sin glumca Rudolfa Hrušínskog (1920.–1994.).

## Život

Njegova baka po majci ubijena je u Auschwitzu za vrijeme njemačke okupacije.

Kazalištem se bavi od djetinjstva, a nakon studija na Praškom konzervatoriju počinje nastupati u Dramskom studiju u Ústí nad Labem. Ovdje je upoznao svoju buduću suprugu, glumicu Miluše Šplechtovu. Među najbolja ostvarenja glumca tog razdoblja spadaju, primjerice, Čehovljeve Tri sestre (Baron Tuzenbach) u prijevodu Leoša Suchařípe, Porubjakova Goldoniáda u režiji Ivana Rajmonta i Crommelyncka *Vášeň jako led* redatelja Jana Grossmana. Od 1984. do 1990. bio je član Praškog realističkog kazališta, zatim je radio u kazalištu Na Zábradlí te je bio redoviti gost u nekoliko drugih praških kazališta.

Pod komunističkim režimom 1977. potpisao je takozvanu Antichartu osuđujući Deklaraciju Povelje 77. Prije Baršunaste revolucije 1989. potpisao je dvije peticije za puštanje Václava Havela iz zatvora Ruzyně. 

Godine 2004. osnovao je kazalište Na Jezerce u Pragu, a dvije godine ranije Kazališnu družinu Jan Hrušínský koja je 2017. slavila 15 godina djelovanja.

U veljači 2017. počeo je redovito pisati eseje za časopis Sabine Slonkove *Neovlivní.cz*, a vrlo često daje intervjue i komentare s osvrtom na političke situacije u regiji i svijetu. Nakon izbijanja epidemije Covid-19, Hrušinsky je bio vrlo negativnog stajališta s obzirom na stroge mjere te je virus opisao kao blagu bolest.

Sa svojim bratom Rudolfom Jr. bio je u vrlo napetim odnosima zbog spora oko nasljedstva oca Rudolfa Hrušínskog.

## Reference

## Vanjske veze
*
Desiderio da Settignano

**Desiderio da Settignano** (Settignano, između 1428./1431. - Firenca, 1464.), bio je firentinski skulptor, čija su djela, naročito njegovi mramorni bareljefi, bili bez premca u 15. vijeku zbog suptilnosti i tehničkog dometa.  
## Biografija

Desiderio je odrastao u klesarskoj familiji, pa je već 1453. ušao u firentinski klesarski ceh. O njegovom školovanju nema podataka, ali se zna da je na njega utjecao skulptor Donatello, naročito sa bareljefima.

Pretpostavlja se da je možda bio Donatellov učenik, ali izgleda da je imao neke veze sa Bernardom Rossellinom. Iako se razlikovao od obojice, ipak je prihvatio njihov stil naročito od Donatella tehniku bareljefa.
Kao mlad radio je sa bratom u bottegi pored mosta Santa Trinita, i bio poprilično slavan za života.

Desideriov delikatan, osjećajan vrlo originalan stil ponajviše se manifestira u njegovim senzualnim portretnim bistama žena i djece. Ti lirski komadi prenose širok raspon raspoloženja i emocija, od radosti, do melankolije i zamišljenosti. Njegov osjećaj za formu i vještina rezbarenja mramora etablirale su ga kao majstora bareljefa.

Neke od najznačajnijih bista su one u kojima varira teme; Bogorodice sa djetetom, sv. Ivana i Krista kao dojenčeta. 

Nešto iza 1453. Desiderio je isklesao grobnicu Carla Marsuppinina u firentinskoj Bazlici Santa Croce. To je djelo inspirirano grobnicom koju je Bernardo Rossellino napravio za *Leonarda Brunija* u istoj Bazlici. Desiderio je uvelike posudio Rossellinijev dizajn, tako da su dvije grobnice zapanjujuće slične. Obje imaju luk, skulpturu pokojnika, reljef Bogorodice sa djetetom i scenu sa anđelima koji nose vijenac. Ipak bogati arhitektonski detalji i odlična Marsuppinijeva skulptura čine tu 
grobnicu izuzetno važnom u historiji firentinske skulpture.

Desiderio je pored tog negdje nakon 1451., isklesao kružni reljef za Brunelleschijevu Kapelu Pazzi u Firenci i dovršio 1461. mramorni oltar za firentinsku Baziliku San Lorenzo, koji se smatra jednim od dekorativnih remek-djela 15. vijeka.

Desiderio je majstorski koristio tehniku bareljefa, slično kao Donatello, tako da su i minimalne rezbarije stvarale velik kontrast i osjećaj dubine.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Desiderio da Settignano''
Radvanovce

**Radvanovce** je naseljeno mjesto u okrugu Vranov na Toploj, u Prešovskom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Prvenstvo Azerbejdžana u šahu

**Prvenstvo Azerbejdžana u šahu** (azerski: *Azərbaycan Şahmat Çempionatı*), su šahovski turniri koji se održavaju od 1995. godine. Od osamostaljenja Azerbejdžana 1992. godine održava se u pravilu svake godine, ali uz česte iznimke, s čestim promjenama sistema natjecanja i kvalitetom turnira. Organizira ga Azerbejdžanski šahovski savez.

## Pobjednici

## Izvori

## Vanjske veze
*Službene stranice
Soldo

**Soldo** je bio srednjovjekovna evropska kovanica, koja svoje porijeklo vodi od kasnorimskog Solidusa.

Soldo se kroz brojne transformacije, zadržao u Sjevernoj Italiji sve do početka Drugoga svjetskog rata, kad je bio bakreni novčić, dvadeseti dio lire u vrijednosti od 5 centezima.

## Historija

Sòldo se počeo kovati krajem 12. vijeka, kao zlatnik bio u upotrebi među Gotima, Francima i Langobardima.

Njegova vrijednost bila je u sredini između tadašnje lire i denara (1 lira = 20 soldi = 240 denari). 

Od karolinškog doba smanjivala mu se težina, kako se povećavala vrijednost srebra.

U Mletačkoj Republici se nije kovao više od srebra već od bakra i njegovih legura.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Italy, Milan, Francesco Sforza 1450-66, Soldo''
Sant'Andrea, Pistoia

**Sant'Andrea** (službeno talijanski: *Pieve di Sant'Andrea*) je romanička crkva u talijanskom gradu Pistoia, u Toskani.

Crkva je poznata po propovjedaonici Giovannija Pisana koju je on potpisao 1301.

## Historija i karakteristike

Sant’Andrea datira iz ranog srednjeg vijeka, kad je podignuta odmah do prvog kruga bedema.

Od tad se navodi kao *Pieve*, što je značilo da ima krstionicu, i da je po statusu druga nakon Katedrale San Zeno.*Pieve* je za srednjeg vijeka bila parohijska crkva, pod njom su bile sve ostale crkve i kapele bez krstionice.

Prema nedavnim iskapanjima provedenim u drugoj polovici 20. vijeka, prvi temelji crkve datiraju iz 7.-8. vijeka, dok je svoj današnji izgled bazilika dobila sredinom 12. vijeka.

Današnji izgled je djelo Gruamonta, skulptora i arhitekta koji je svoje ime, zajedno sa imenom svog brata Adeodata, isklesao na arhitravu glavnog portala. 
Na tom arhitravu iz 1166. isklesane su scene Dolaska mudraca i prinošenje darova malom Isusu.

Crkva je obnovljena nakon dolaska relikvija sv. Jakova 1144. i uključivanja Pistoe u hodočasničke rute.

Apsidu je oslikao freskama početkom 16. vijeka pistojski slikar Bernardino del Signoraccio, dok se iza oltara nalazi križ koji prikazuje Sveto lice Lucce koji je naslikao Girolamo Scaglia.

Romanička fasada dekorirana je klasičnim toskanskim dvobojnim mramorom (bijelim iz Carrare i zelenim serpentinom iz Prata, što odaje pisansko-lukeski arhitektonski utjecaj.

Enterijer crkve čuva brojna umjetnička djela, od već spomenute propovjedaonice Giovannija Pisana do fresaka Bernardina da Signoraccia i Gerina Gerinija.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Pieve di Sant'Andrea''
Giovanni di Agostino

**Giovanni di Agostino** (?-Siena, 1348.) bio je gotički skulptor i arhitekt iz Siene aktivan tokom 14. vijeka.

## Biografija
O njegovom životu nema puno podataka, zna se da je prvi put dokumentiran u Sieni 1310., a nakon tog ponovno između 1340.-43. 

Njegovo glavno djelo, potpisano i datirano 1330., je grobnica biskupa Guida Tarlatija u katedrali u Arezzu, koju je izveo zajedno sa Agnolom di Ventura. 
To djelo osrednje arhitekture, ima zanimljive reljefe koji ilustriraju glavne događaje iz života Guida Tarlatija, u stilu koji jasno podsjeća na Tina di Camaina.
 
Agostinu se može pripisati luk grobnice Niccola Petronija iz 1336. u klaustru crkve San Francesco u Sieni, kao i grobnicu Cina da Pistoia u Katedrali u Pistoji u kojoj je glavni lik Cina bliži stilu njegova sina Giovannija di Agostina.

Možda mu se može pripisati i sarkofag sv. Atta u Pistojskoj katedrali.

Giovanni d'Agostino je od marta 1340. postao glavni graditelj Sienske katedrale, na tom poslu bio je sve do 1348. kad je najvjerojatnije umro zbog 
epidemije.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Giovanni di Agostino''
Colline Metallifere

**Colline Metallifere** (što prevedeno sa talijanskog:znači *Metalonosna brda*) je planinski masiv u Centralnoj Italiji na jugozapadu Toskane.

Masiv se prostire duž Tirenskog mora po provincijama; Livorno, Pisa, Siena i Grosseto.
## Geografija
Colline Metallifere su jugozapadni - toskanski dio Tirenskih Antiapenina, a granice su mu rijeke; Cecina, Merse, Ombrone i Tirensko more.
Najviši točka masiva je Cornate di Gerfalco (1059 metara).

Geološki se sastoji od isturene jezgre mezozojičkog vapnenca prekrivenog tlom iz tercijara. 
Masiv je ime dobio zbog brojnih nalazišta srebra, bakra i pirita, ruda koje se eksploatiraju još od Etrurskih vremena u rudnicima; Massa Marittima, Gavorrano, Castelnuovo di Val di Cecina i Larderello.

Danas se iskapa još samo pirit.

Na rubu masiva leže industrijski centar Piombino (čeličana) i turistički resort Follonica.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Metallifere, Colline''
Cecina (rijeka)

**Cecina** je rijeka u Centralnoj Italiji u Regiji Toskana duga 73 km.

## Hidrologija

Cecina izvire u brdima Masiva Colline Metallifere na nadmorskoj visini od 850 metara, u općini Castelnuovo di Val di Cecina na sjeveroistoku Toskane. 
Od tamo teče prema jugozapadu do ušća u Ligursko more u općini Cecina.

Gornji tok rijeke površine 19 km² od 1995. je dio ekološke mreže zaštićenih područja Natura 2000.

Porječje rijeke prostire se po toskanskim provincijama; Livorno, Pisa, Siena i Grosseto na površini od 904 km²

## Reference

## Vanjske veze

* ''Monitoraggio fiume Cecina''
Orcagna

**Orcagna** pravim imenom **Andrea di Cione** (oko 1308.-oko 1368.) bio je gotički slikar, skulptor i arhitekt iz Firence aktivan sredinom 14. vijeka.  
Godina njegovog rođenja izvedena je na bazi Vasarija koji je naveo da je umro u šesdesetoj, a pretpostavlja se da je umro 1368. jer je firentinski ceh *Arte del Cambio*, koji je od njega godinu dana prije naručio poliptih, sklopio novi ugovor za isti sa njegovim bratom Jacopom.

Za njega je Ghiberti rekao je uz Giotta bio najpoznatiji umjetnik trecenta, koji se isticao kompozicijom, plastičnošću svojih likova i intenzivnim kolorom. 
## Biografija
O njegovom životu nema puno podataka, zna se da je bio sin zlatara, i član familije, u kojoj su pored njega umjetnici bili i tri mlađa brata; Nardo (umro 1365./66.), Matteo i Jacopo (umro oko 1398.).
Školovao se 1343.-44. za ljekara (*Arte dei Medici e degli Speziale*) a 1352. je primljen u klesarski ceh.

Njegovo najpoznatije djelo je poliptih u kapeli Strozzi u firentinskoj Bazilici Santa Maria Novella koji je naslikao 1357. Na centralnom panelu se nalazi se Krist okružen kerubinima u sceni davanja ključeva sv. Petru i knjige sv. Dominiku 

Uz taj poliptih iz 1357. jedino slikarsko djelo koje mu se sa sigurnošću pripisuje je freska Trijumf smrti u Bazilici Santa Croce.

Kao skulptor Orcagna je poznat po samo jednom djelu koje je dovršio 1359. To je tabernakul u crkvi Orsanmichele, čiji je glavni arhitekt bio od 1356. Tu vrlo složenu i dekorativnu konstrukciju, 
nose četiri osmerokutna stupa optočena inkrustacijama u boji. Na prednjim i bočnim stranama ukrašena je nizom od šesterokutnih reljefa sa scenama iz života sv. Marije, a sa stražnje strane sa velikim reljefom Uspenja i Uznesenja sv Marije. 
Taj reljef iz 1359. je jedan od najznačajnijih sačuvanih primjera ekspresivne umjetnosti iz Toskane nakon Crne smrti. 
Razlike u kvaliteti likova na nekim reljefima pripisuju se njegovom bratu Matteu.

Znano je da je Orcagna 1357. bio angažiran kao arhitekt na gradnji Firentinske katedrale, i da je u periodu 1364-67. radio na njenoj izgradnji.
Od 1358. radi kao arhitekt na gradnji katedrale u Orvietu, u kojoj je zajedno sa bratom Matteom 1359.-60. radio na mozaiku na fasadi.

U septembru 1367. sklopio je ugovor sa cehom Arte del Cambio da naslika poliptih njihovog Sveca zaštitnika, sv. Mateja, sa četiri scene iz njegova života. U augustu 1368. rad na tom poliptihu (danas u firentinskom Uffiziju), preuzeo je njegov brat Jacopo di Cione zbog bolesti Orcagne, koji je te godine izgleda i umro.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Andrea di Cione (o Orcagna)''