open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lusignan, Vienne

**Lusignan** je grad i općina od 2,556 stanovnika na zapadu Francuske u Regiji Nouvelle-Aquitaine u Departmanu Vienne.

## Geografske karakteristike

Lusignan se nalazi udaljen dvadesetak km jugozapadno od Poitiersa. 

Poznat je kao rodno mjesto Legende o vili Mélusini, koju je majka proklela i 
osudila da joj svake subote noge prekriju ljuskama i pretvore u zmijski rep. 
Ukoliko je netko takvu vidi, ostat će zauvjek takva, ali se kletva mogla i ublažiti ukoliko se uda za čovjeka koji je nikad neće vidjeti u subotu.
U Lusignanu je upoznala Raymondina i pristala se udati za njega, pod uvjetom da je ne pokušava gledati subotom. Nakon njihovog vjenčanja, Raymondin je postao najmoćniji vladar 
Poitoua, jer mu je Mélusina, podigla zamak na njegovom feudu u Lusignanu, i pored toga veličanstvene gradove i utvrde u okolici.
Znatiželjni Raymondin je ipak jedne subote vidio tajnu svoje žene i njen zmijski rep. Kad je Mélusina to shvatila, pobjegla je vrišteći uz užasne prijetnje da će porušiti sve što mu je podigla 
Tako se ona svake večeri vraća i uništava Lusignan, poprište svoje sudbine!

## Historija

Lusignan datira još iz vremena Kelta, kad je bio njihov opidum.

Današnji je niknuo za srednjeg vijeka kao sjedište moćne porodične Dinastije Lusignan, čiji su je članovi od 12 do 14. vijeka 
kao križari postali  kraljevi Jeruzalema, Kipra i Armenije.

Još i danas mjestom dominiraju ostatci njihova zamka (10.- 14. vijek) podignutom na velikom meandru rijeke Vonne.

Ponovno je postao poznat za hugenotski ratovi kao poprište borbi, tad je nekoliko puta stradala i njegova romanička crkva.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Lusignan'' (službene stranice)
Luís Frade

**Luís Diogo Sousa Frade** (Rio Tinto, 11. rujna 1998.), portugalski rukometaš i reprezentativac koji igra na poziciji pivota. Trenutno igra za Barcelonu. 

Profesionalnu karijeru započeo je 2015. godine u klubu AA Águas Santas, odakle je 2018. godine prešao u Sporting CP. U Lisabonu se sadržao samo dvije sezone, kada odlazi u Barcelonu.

Za Portugal nastupa od 2018. godine te je sudjelovao na nizu međunarodnih natjecanja s reprezentacijom.
Aglancija

**Aglancija** (grčki: Αγλαντζιά, turski: *Eğlence*) je grad od 21,544 stanovnika u sredini Kipra u Distriktu Nikozija.

Nakon Turske invazije na Kipar - 1974., najveći dio dotadašnje općine Aglancija potpao je pod Tursku Republiku Sjeverni Kipar.
Tako da se između grčkog i turskog dijela grada proteže se demarkaciona linija Ujedinjenih naroda.

Administrativno je dio dio općine Nikozija zajedno sa gradovima Agios Dometios i  Engomi. 

## Geografske karakteristike

Grad se nalazi na cesti za Larnaku na prosječnoj nadmorskoj visini od 140 metara, udaljen  5 km jugoistočno od centra Nikozije 
Na [jug]]u se prostire velika šuma Atalasa i istoimena akomulacija kapaciteta m³. 

## Historija
Pretpostavlja se da je Aglancija nastala za vladavine kiparskog kralja Jacquesa II (1460 - 1473). 

Početkom 19. vijeka  još je bila selo od svega  298 stanovnika, da bi do 1973. izrasla u industrijsko predgrađe Nikozije od 5.762 stanovnika.
Prije velikog demografskog rasta, kad se doselilo puno grčkih izbjeglica sa sjevera otoka, to je bio kraj u kom je još bilo vinograda, voćnjaka i žitnih polja. 
Danas je gusto urbaniziran, ali još uvijek ima dosta zelenih površina.

U Aglanciji su podignuta dva državna naselja za izbjeglice Plati i Atalasa.

Aglancija je danas dom Kiparskog univerziteta, Pedagoške akademije i instituta, Tehničke i Ugostiteljske škole.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Aglantzia Municipality ''
Vonne

**Vonne** je rijeka na zapadu Francuske duga 72,9 km lijeva pritoka rijeke Clain.

## Hidrologija

Rijeka izvire u Departmanu Deux-Sèvres, na nadmorskoj visini od 213  metara, 9 km južno od grada od Parthenaya.

Od tamo teče uz brojne meandre prema jugoistoku, preko granitnih obronaka Armoričkog masiva gdje prima brojne male pritoke.
Zatim protiče preko vapnenačkog terena Departmana Vienne do ušća u Clain kod grada Vivonne.

Porječje rijeke ima površinu 320 km², i prostire se po departmanima; Deux-Sèvres, Vienne. 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Vonne'' (na portalu Mapcarta)
Sangiran

**Sangiran** je arheološki lokalitet smješten oko 15 km sjeverno od grada Surakarta, u srednjem dijelu ostrva Jave, Indonezija. Prostire se na površini od 5.600 ha. Postao je poznat 1934. god nakon otkrića ostataka Javanskog čovjeka (*Pithecanthropus erectus*, danas svrstan u ljudsku vrstu Homo erectus), koje je pronašao njemački antropolog Gustav Heinrich Ralph von Koenigswald. Prema tumačenjima u Sangiranskom muzeju, *Homo erectus*, vrsta ljudskog pretka, okupirala je regiju Sangiran u ranom i srednjem pleistocenu, ili prije oko 1,8 miliona godina. Ljudski preci došli su na Javu iz Afrike, napustivši afrički kontinent prije 2,5 miliona godina, nastanivši se u Sangiranu nakon što su se kopneni mostovi povukli.

Do sada je pronađeno oko 80 pojedinačnih praistorijskih fosila ljudi, preko 50 posto svih takvih fosilnih nalaza u svijetu. 

Prema pronađenim fosilnim ostacima, u blizini čovječijeg staništa živjeli su i kornjače, slonovi, svinje i majmuni kao osnovna hrana ljudskih predaka, nadopunjujući zdrave dijelove močvarne biote i lokalnog bilja. Oko 13.000 raznih fosila pohranjeno je u muzeju Sangiran i njihov broj se povećava. 

Paleolitsko kameno oruđe ("Sangiranske krhotine") pronađene na lokalitetu Ngebung je napravljeno od kalcedona i jaspisa, a ona kasnija i od kostiju. Na lokalitetu su pronađene i neolitičke sjekire, što pokazuje kontinuirani razvoj čovjeka u odnosu na ekosistem tokom dugog vremenskog perioda.

## Svjetska baština
Sangiran je proglašen Svjetskom baštinom na zasjedanju komiteta UNESCO-a 1996. god. Lokalitet je s pravom uvršten u svjetsku baštinu kao područje od velikog geološkog, paleontološkog i arheološkog značaja.

Vremenom su i lokalni stanovnici počeli skupljati fosile sa neplodnog poljoprivrednog zemljišta i prodavati za desetine miliona rupija. Smatra se da je oko 80% nalazišta devastirano. Nakon donošenja zakona o zaštiti objekata kulturne baštine, trgovina fosilima je počela da opada. Stanovnici se sada mogu uključiti samo u iskopavanje fosila, vađenje minerala ili kopanje pijeska na ograničen način na vlastitom zemljištu. Međutim, ilegalne aktivnosti su se ponekad nastavile događati. Tako je 2010. godine, američki državljanin koji je tvrdio da je naučnik, uhapšen u blizini Sangirana dok je putovao u kamionu sa 43 različite vrste fosila. Procijenjena tržišna vrijednosti artefakata iznosila je 2 miliona dolara.


Image:Sangiran Early Man Site 2.JPG|Paleontonoško nalazište u Sangiranu
Image:Museum Purbakala Sangiran 1.JPG|Ulaz u muzej javanskog čovjeka u Sangiranu
File:Sangiran Museum.JPG|Muzej
File:Sangiran IV (Palate).jpg|Dio lobanje *Pithecanthropus robustus*


## Izvori
Hiesse

**Hiesse** je općina i selo od 238 stanovnika na zapadu Francuske u Regiji Nouvelle-Aquitaine u Departmanu Charente.

## Geografske karakteristike

Hiesse se nalazi na izvoru rijeke Clain, udaljen 65 km jugoistočno od  Poitiersa. 

## Historija

Naselje Hiesse datira još od galsko-rimskih vremena, ali je početkom 19. vijeka potpuno opustilo. Novi stanovnici počeli su graditi kuće sredinom 19. vijeka.
Najviše stanovnika imao je 1911. - 626, tad je imao i željezničku stanicu.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Hiesse : présentation de la commune''
Vivonne

**Vivonne** je općina i grad od 4,505 stanovnika na zapadu Francuske u Regiji Nouvelle-Aquitaine u Departmanu Vienne.

## Geografske karakteristike

Vivonne se nalazi na ušću rijeke Vonne u rijeku Clain, udaljen dvadesetak km jugozapadno od  Poitiersa. 

## Historija

Vivonne potječe iz galsko-rimskih vremena, dokaz za to su iskopane rimske terme.
Od 9 do 10. vijeka bio je jedno od sjedišta Karolingške dinastije u Poitouu. 

Lokalni feudalci koji su po mjestu dobili ime,  podigli su u 11. vijeku zamak. Vivonnezi su do Francuske revolucije.imali značajnu ulugu u kraljevini.

Najveća znamenitost je gotička crkva Saint Georges  građena od kraja 12 do kraja 13. vijeka.
Za revolucije je pretvorena u svjetovni hram Razuma, a zvona su joj pretopljena za dobrobit naroda 1794.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Commune de Vivonne''
Markiska ostrva

**Markiska ostrva** su skupina od desetak ostrva i jedna od pet administrativnih jedinica u Francuskoj Polineziji. Nalaze se otprilike 1.600 km. severoistočno od Tahitija, u južnom Pacifiku. Površina im je 1.049,3 km², a najveće je ostrvo Nuku Hiva, drugo najveće ostrvo na cijeloj teritoriji Francuske Polinezije. Šest ostrva je naseljeno: na sjeveru, ostrvo Nuku Hiva , Ua Pou i Ua Huka; na jugu, Hiva Oa, Tahuata i Fatu Hiva. Glavni grad je naselje Taiohae na otoku Nuku Hiva, sa 1.700 stanovnika.
## Istorija
Na lokalnom jeziku ostrva se nazivaju *Te Fenua Enata* što znači "Zemlja ljudi". Prema studiji iz 2010. u  kojoj su navedeni podaci o radiokarbonskom datiranju na pouzdanim uzorcima, navodi se da je prva kolonizacija istočne Polinezije dogodila u dva vala. Prvi val migracija na ostrva bio je između 1025. i 1120. godine, a drugi između 70 i 265 godina kasnije. Ovom relativno brzom kolonizacijom se objašnjava uniformnost kulture, biologije i jezika istočne Polinezije.

Španski istraživač Alvaro de Mendanja de Neira nazvao ih je 1595. god. po svom zaštitniku markizu od Cañete. Krajem XVIII. stoljeća na ostrva su došli katolički misionari i pokrstili domorodačko stanovništvo. U maju 1842. ostrva su anektirali Francuzi, pa su ostrva po tome istorijski prve francuske zemlje u Pacifiku. 

## Geografija
Ostrva Markiza su vulkanskog porijekla, s izuzetkom Motu One. Imaju strm reljef i nisu zaštićeni koralnim grebenom (osim Fatu Hive i nekih dolina poput Anaho u Nuku Hivi). Vrhovi planinskih lanaca idu do 1.100 m nadmorske visine, ispresjecani dubokim i izolovanim dolinama. Stijene se uvlače u more do morskog dna i stalno su izložene eroziji struja južnog Pacifika. Obale izgledaju kao zid izrezan dubokim pukotinama sa nekoliko plaža. 

Padavine su neujednačene od ostrva do ostrva i od godine do godine. Temperaturu i vlašnost regulišu pasati. Obale izložene vjetrovima su mnogo vlažnije od obala u zavjetrini, koje su sušne i negostoljubivije. Arhipelag predstavlja kopnenu ekoregiju u klasifikaciji Svjetskog fonda za prirodu pod nazivom "Markiske tropske prašume". Pripada biomu tropskih i suptropskih vlažnih listopadnih šuma okeanske ekozone.

Velika udaljenost između ostrva i kontinenta je izvor glavnih karakteristika ekosistema. Od životinja, na ostrvima su prvenstveno one koje je čovjek donio sa sobom: pas, konj, koza, ovca, kao i pacovi, komarci i škorpije. Morska fauna je bogata. Flora je raznolikija, a uzgajaju se pšenica, kokos, duhan, vanilija, pa čak i pamuk.

## Svjetska baština
Smještena u južnom Tihom okeanu, Markiska ostrva predstavljaju izuzetno svjedočanstvo o teritorijalnoj okupaciji arhipelaga Markiza od prvih doseljenika koji su stigli morem oko 1000. godine i njihovom društvenom razvoju do 19. stoljeća. Ostrvska bioraznolikost je kombinacija dobro očuvanih morskih i kopnenih ekosistema.

Proglašena su Svjetskom baštinom na zasjedanju komiteta UNESCO-a 2024. god. 
## Izvori
Engomi

**Engomi** (grčki: Έγκωμη, turski: *Engomi*, *Enkomi*) je grad od 20,504 stanovnika u sredini Kipra u Distriktu Nikozija.

## Geografske karakteristike

Engomi je stanbeno i industrijsko predgrađe Nikozije, udaljeno oko 3 km jugozapadno od centra glavnog grada. 
On je jedna od sedam općina metropolske Nikozije.
## Historija

Ne zna se točno kad je Engomi nastao, ali se pretpostavlja da se to desilo nakon 1567., kad su novi gospodari Kipra Mlečani srušili stare bedeme Nikozije lusignanskih kraljeva i izgradili vlastite, i istovremeno srušili sve zgrade koje su bile oko njih. Na taj prazan prostor naselili su se prvi stanovnici.

Od 1931. počeo je rast broja stanovnika, dolaskom brojnih osiromašenih seljaka, naglo se pojačao nakon
Turske invazije na Kipar - 1974., kad se doselilo puno grčkih izbjeglica
Tad je za njih podignut privremeni izbjeglički kamp.

Engomi je dom dva privatna univerziteta, koje pohađa 3,000 studenatata.

## Izvori

## Vanjske veze
*''Municipality of Engomi - Cyprus''
Lukas Zerbe

**Lukas Zerbe** (Lemgo, 17. siječnja 1996.), njemački rukometaš i reprezentativac koji igra kao desni vanjski, iako može igrati i na desnom krilu. Trenutno igra za THW Kiel. 

## Klupska karijera

Zerbe je počeo igrati rukomet s četiri godine. U sezoni 2015./16. debitirao je u Bundesligi, a u sezoni 2016./17. odigrao je još tri utakmice. Na poziciji desnog vanjskog, Zerbe je u sezoni 2017./18. zabio svojih prvih pet bundesligaških golova u 21 nastupu. Nakon što je postigao 173 gola u 38 utakmica za TuS Ferndorf u drugoligaškoj sezoni 2018./19., vratio se u momčad Lemga. Tamo je u sezoni 2019./20. zabio 15 golova u 27 utakmica. S Lemgom je osvojio DHB kup 2020., a koji je naknadno održan u lipnju 2021. godine. U sezoni 2020./21. napravio je proboj u Bundesligi s 92 pogotka u 34 utakmice. Zerbe je svoju prvu utakmicu na nakom europskom natjecanju odigrao 21. rujna 2021. u EHF Europskoj ligi 2021./22. kod islandskog predstavnika Valur Reykjavíka i bio uspješan šest puta. Ukupno je u ovom natjecanju do ispadanja u osmini finala zabio 63 pogotka u 14 utakmica.

Za sezonu 2024./25., Zerbe je prešao u njemački THW Kiel.

## Reprezentativna karijera

Dana 5. studenog 2021. godine debitirao je za njemačku reprezentaciju u prijateljskoj utakmici protiv Portugala u Luksemburgu. Na Europskom prvenstvu 2022. zabio je devet golova u šest utakmica i završio na sedmom mjestu s njemačkom momčadi. Na Svjetskom prvenstvu 2023. s njemačkom reprezentacijom stigao je do petog mjesta. Sudjelovao je i na Europskom prvenstvu 2024. i završio je kao četvrti s Njemačkom. Na turniru je postigao jedan pogodak u dvije utakmice.

## Privatni život

Lukas Zerbe je nećak Volkera Zerbea, europskog rukometnog prvaka iz 2004. i Lemgovog najboljeg strijelca. Završio je školu za bankara, a trenutno studira poslovnu administraciju.

## Vanjske veze

* Lukas Zerbe  u bazi podataka Bundeslige
* Lukas Zerbe u bazi podataka EHF-a
* Lukas Zerbe na stranicama THW Kiela
Clain

**Clain** je rijeka na zapadu Francuske duga 144,3 km lijeva pritoka rijeke Vienne.

## Hidrologija

Rijeka izvire u Departmanu Charente, na nadmorskoj visini od 213  metara, na terenu općine Hiesse. 

Od tamo teče prema sjeveru, po Departmanu Vienne preko gradova;  Château-Garnier, Champagne-Saint-Hilaire, Anchéa, Vivonnea, Poitiersa, Chasseneuil-du-Poitou, Dissaya do ušća u rijeku Vienne kod grada Cenon-sur-Vienne.

Pritom prima pritoke; Payroux (20 km), Dive du Sud (44), Vonne (72,9), Clouère (76), Moisson (33), Boivre (46), Auxances (75) i Palu (31).
Rijeka je poznata po velikom meandru koju formira oko grada Poitiersa. 

Porječje rijeke ima površinu 3,217 km², i prostire se po departmanima; Charente i Vienne. 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Clain River'' (na portalu Mapcarta)
Geri (Kipar)

**Geri** (grčki: Γέρι) je grad  od 8,235 stanovnika u sredini Kipra.u Distriktu Nikozija.

## Geografske karakteristike

Geri je predgrađe Nikozije, udaljen 10 km jugoistočno od centra glavnog grada.

Na sjeveroistoku graniči sa Demarkacionom zonom,Ujedinjenih naroda, koja ga razdvaja od  
Turske Republike Kipar.  

## Historija

Geri je na mletačkih kartama iz 15. vijeka označavan kao *Ieri*. Pretpostavlja se da je bio feud venecijanskihh porodicaTangrivardi i Zappo.

Sve do Turske invazije na Kipar - 1974. bio je stočarsko selo. Nakon tog je naglo nabujao doseljenjem grčkih izbjeglica sa sjevera.
Tako da je 2011. već imao 6.443 stanovnika, pa je dobio status općine

Nakon reforme državne uprave 2008. kad je broj općina od 33, reduciran na 20, osnovana je nova općina *Lacia-Geri*, sa sjedištem u Laciji.

## Izvori

## Vanjske veze

*Δήμος Λατσιών - Γερίου (službene stranice Općine Lacia-Geri)
António Areia

**António Antunes Baeta Rodrigues Areia** (; Lisabon, 21. lipnja 1990.), portugalski rukometaš i reprezentativac koji igra kao desni vanjski ili desno krilo. Trenutno igra za francuski Tremblay Handball. 

Profesionalnu karijeru započeo je 2007. godine u Benfici, ali nakon samo jedne sezone prelazi u Belenenses. Nakon dvije sezone ponovo se vraća u Benficu, gdje igra pet godine prije nego 2015. godine prelazi u Porto. U Portu će igrati punih devet sezona i osvojiti niz odličja, a 2024. godine prelazi u francuski Tremblay Handball. 

Areia je također redoviti član reprezentacije Portugala, s kojom je nastupio na nizu međunarodnih natjecanja.
Mesa Gitonia

**Mesa Gitonia** (grčki: Μέσα Γειτονιά) je grad i općina od  15,925 stanovnika na jugu Kipra u Distriktu Limasol.

## Geografske karakteristike

Grad se nalazi u kotlinii iznad Limasola, udaljen ni 2 km od njegovog centra i luke, pa je zapravo samo njegovo
stanbeno predgrađe, jer većina njegovih stanovnika radi u Limasolu. 

## Historija

Mesa je kao selo nastala još za Bizanta (330.-1191.). Za lusignanskih i mletačkih vladara bila je feud znan kao *Mesativuda*.
Sve do 1950. nije imala vodovod, već seosku cisternu.

Nakon Turske invazije na Kipar - 1974., doživjela je veliki demografski rast, pa je 1986. postala općina.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Municipality Mesa Geitonia''
Dali (Kipar)

**Dali** (grčki: Δάλι, turski: *Dali*) je grad  od 12,350 stanovnika u sredini Kipra.u Distriktu Nikozija.

## Geografske karakteristike

Dali je predgrađe Nikozije, udaljeno 20 km jugoistočno od centra glavnog grada, prostire se duž ceste  koja povezuje Nikozija- Larnaka. 

Status općine dobio je 1996. kad je imao preko 5,000 stanovnika, nakon reforme državne uprave 2022. postao je dio veće općine Južna Nikozija-Idali. 

## Historija

Predhodnik današnjeg grada bio je antički **Idalion**, prijestolnica drevnog kiparskog kraljevsta, koji je egzistirao od oko 1200 pne., do 400. godine. 

Idalion su podigli stanovnici Engomija nakon uništenja vlastitog grada, protezao se između dva brežuljka, pored današnjega sela Petrera. 

Danas se na tom mjestu nalazi arheološko nalazište sa muzejom.

Antički Idalion je napušten nakon potresa i pljačkaških napada. Novi (današnji) Dali podignut je nešto sjevernije u ravnici, duž desne obale rijeke Gialias.  

U srednjem vijeku bio je selo, a za lusignanskih kraljeva feud, koji je od 1474. pripadao venecijanskoj porodici Contarini.

Nakon Turske invazije na Kipar - 1974. napustili su ga dotadašnji turski stanovnici, ali je došao val grčkih izbjeglica, pa je za njih od 1976. grade
naselja.

Današnji Dali je grad sa industrijskom zonom i pet državnih obrazovnih institucija.

## Izvori

## Vanjske veze

*Ιδαλίου (službene stranicei)
Lacia

**Lacia** (grčki: Λατσιά) je grad i općina od 18,587 stanovnika u sredini Kipra.u Distriktu Nikozija.

## Geografske karakteristike

Lacia je predgrađe Nikozije, udaljena oko 7 km južno od centra glavnog grada.

Na sjeveru graniči sa Strovolosom, na sjeveroistoku sa Aglancijom, na istoku sa Geriem, na jugu sa Dalijem i na sjeverozapadu s Lakatamiom.  
## Historija

Lacia je za vladavine lusignanskih kraljeva i mletačkih vladara bila mali feud, a to je nastavila biti kao čitluk i za osmanske.
Na kartama od 16. vijek do 18. vijeka navodi se kao **Lachia**, a na kasnijim britanskim kao- **Laxia**.

U svakom slučaju bila je selo još 1960. kad je imala 485 stanovnika. Naglo se razvila nakon Turske invazije na Kipar - 1974., kad se doselilo dosta grčkih izbjeglica. Tako da je 1976  već imala 2,163 stanovnika. Tad su podignuta 3 državna naselja za smještaj izbjeglica i 2 stanbena.
. 
Nakon reforme državne uprave 2008. osnovana je nova općina Lacia-Geri, sa sjedištem u Laciji.

Lacia je danas grad sa tri industrijske zone, teatrom i brojnim sportskim terenima. U njemu djeluje dio Kiparskog univerziteta i Kiparski pedagoški 
institut.

## Izvori

## Vanjske veze

*Δήμος Λατσιών - Γερίου (službene stranice Općine Lacia-Geri)
Kraljevski botanički vrtovi u Londonu

**Kraljevski botanički vrtovi u Londonu** nalaze se  na lokalitetu bivšeg kraljevskog imanja u Kjuu, dijelu londonske četvrti Ričmond, Engleska. Smješteni su među nizom parkova i imanja duž jugozapadnog dijela rijeke Temze, 

Vrt za egzotične biljke osnovali su 1759. god. Frederik Luis, princ od Velsa, i Augusta, princeza udovica od Velsa. Projektovali su ih brojni međunarodno poznati arhitekate pejsaža u periodu od 18. - 20. vijeka. Do 1769. sadržavao je više od 3400 biljnih vrsta. Godine 1840. vrtovi su predani državi. Pod vodstvom ser Vilijama Džeksona Hukera i njegova sina Džpzefa Daltona Hukera od 1841. do 1885, vrtovi Kju postali su središte za naučno istraživanje i međunarodnu razmjenu biljnih uzoraka. Do početka 20. stoljeća površina vrtova je proširena na sadašnju veličinu od 120 hektara. 

Vrtovi sadrže oko 28 680 taksona živih biljaka, herbarij od približno sedam milijuna osušenih primjeraka i knjižnicu od oko 130 000 svezaka uz arhivske materijale, periodiku, grafike i crteže. Zbirke tropskih orhideja, sukulenata, tropskih paprati i australskih biljaka su izuzetno dobre. 

U vrtovima se nalaze prateći objekti:
* Oranžerij, primjer gruzijske arhitekture,
* Velika pagoda (1762.), toranj u kineskom stilu visok 49,7 metara 
* Konzervatorij princeze od Walesa (1987.), 
* Centar za ekonomsku botaniku Sir Joseph Banks (1990.) i 
* Centar za posjetiocee (1992.). 
* Temperate haus, najveći preživjeli viktorijanski staklenik na svijetu, ponovno je otvoren 2018. god. nakon obnove vrijedne 57 milijuna dolara.
* Japanski vrt otvoren je u Kjuu 1996.

## Svjetska baština
U vrtovima se nalaze opsežne botaničke zbirke (sačuvane biljke, žive biljke i dokumenti) koje su značajno obogaćene kroz stoljeća. Od svog nastanka 1759. godine, vrtovi su dali značajan i neprekidan doprinos proučavanju biljnog diverziteta, identifikacije, biljne sistematike i ekonomske botanike u razumijevanje njihovog vitalnog naučnog i kulturnog značaja.

Kju botanički vrtovi, njihove pomoćne zgrade i zbirke biljaka formiraju jedinstveno svedočanstvo o razvoju baštenske umjetnosti i botaničke nauke koji su se kasnije proširili širom svijeta. Koncept engleskog pejzažnog vrta iz 18. vijeka prenesen je u Evropu, sa uticajem na hortikulturu, klasifikaciju biljaka i ekonomsku botaniku na međunarodnom planu.

Kraljevski botanički vrtovi u Londonu proglašeni su Svjetskom baštinom na zasjedanju komiteta UNESCO-a 2003. god. 
 
**Moto rada ove ustanove je borba protiv gubitka biodiverziteta kako bi se spasili životi na Zemlji. Biljke i gljive su od vitalnog značaja za budućnost hrane, čistog vazduha i medicine.**


File:Kew Gardens P1170610.JPG|Oranžerij sa olimpijskim krugovima
File:The Chinese Pagoda in Kew Gardens.JPG
File:Kew Gardens Ice House.jpg|Ledena kuća
File:Kew Gardens - geograph.org.uk - 4137625.jpg|Kuća za odmor kraljice Šarlote
File:Kew Gardens, panorámicas (2007) 05.jpg|Baštenska palača
File:Temple of the imagination, Kew Gardens - geograph.org.uk - 166637.jpg|Hram mašte

## Izvori
Paralimni

**Paralimni'' ([[grčki jezik|grčki]]: Παραλίμνι) je [[općina]] i [[grad]]  od 19,037 [[Stanovništvo|stanovnika]] na [[jugoistok]]u [[Kipar|Kipra]].u [[Famagusta (distrikt)|Distriktu Famagusta]].

== Geografske karakteristike ==

Paralimni  se nalazi na krajnjem [[jugoistok]]u [[otok]]a, proteže se na uskom pojasu [[Famagusta (distrikt)|Distrikta Famagusta]] uz [[more]], koji je nakon [[Invazija Turske na Kipar|Turske invazije na Kipar]] 
- [[1974]]. ostao u [[grci|grčkoj]] [[Kipar|Republici Kipar]].

Od [[Turska Republika Sjeverni Kipar|turske]] [[Famagusta|Gazimağuse (Famaguste)]] je udaljen 11 [[km]], a od [[Nikozija|Nikozije]] 90 km.

== Historija ==

Predhodnik današnjeg grada bila je [[Helenizam|helenistička]] **Lefkolla''', od koje ništa nije ostalo. Za Bizanta je bio skup sela raštkrkanih oko luke Agios Dimitrios.

Kako su od 7. vijeka počeli su napadi arapskih gusara na Kipar, stanovnici su se povukli dalje od mora u unutrašnjost pored sezonskog ljezera 
(grčki; "Para ti limni") tako je dobio i današnje ime - Paralimni. Vremenom je to postao centar današnjeg mjesta, koje je 1960. nakupilo 3,477  stanovnika. Iako je još bio selo jer se većina 
bavila poljoprivredom. 

Nakon invazije Paralimni je narastao na preko 6,000 pa je nakon referenduma 1986. proglašen općinom.

Paralimni je danas turistička destinacija sa rivijerom dugom 16 km, duž koje se nižu plaže i ljetovališta; Agia Triada, Pernera, Protaras i Konos.

## Izvori

## Vanjske veze

*Paralimni Municipality (službene stranice)
Parthenay

**Parthenay** je općina i grad od 10,121 stanovnika na zapadu Francuske u Regiji Nouvelle-Aquitaine u Departmanu Deux-Sèvres.

## Geografske karakteristike

Parthenay se prostire duž rijeke Thouet, udaljen pedesetak  km jugoistočno od  Poitiersa. 

## Historija

Nastanak mjesta i njegovo ime, usko je povezano sa porodicom Parthenay, čiji su članovi u 11. vijeku postali moćni feudalci Poitoua.

Jedan od njih -Joscelin postao je 1059. nadbiskup Bordeauxa pa su oni svom prezimenu kasnije dodali *Larchevêque* (nadbiskup).
Grofovi od Parthenaya imali su velike koristi od Hodočasničkog puta za Santiago de Compostelu. Tokom 13. vijeka futvrdili su svoj grad 
bedemima i podigli zamak na velikom meandru rijeke.

Kad je 1427. umro Jean II izumrla je i dinastija Parthenay-Larchevêque, nakon tog gradom vladaju razni plemići kojima to kao nagradu dodjeljuju 
Francuski kraljevi.

Grad je za Hugenotskih ratova nekoliko puta je opsjedan i opljačkan. Kad se oporavio razvio se zavhvaljujući stočarstvu (pasmina krava Partenaise), 
i kao centar štavionica i predionica.

Tokom 19. vijeka proširio se izvan gradskih bedema, koji su srušeni a umjesto njih su izgrađeni široki bulevari, 1852. podignut je novi most, a 1880. 
željeznička stanica uz koju su nikli prvi industrijski pogoni.

Nakon Drugog svjetskog rata građeni su novi stambeni kvartovi, bankrotirale su štavionice ali su podizani pogoni metalurške i 
prehrambene industrije.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Parthenay''
Thouet

**Thouet** je rijeka na zapadu Francuske duga 142,5 km lijeva pritoka rijeke Loire.

## Hidrologija

Rijeka izvire na obroncima Armoričkog masiva, na nadmorskoj visini od 223 metara, na terenu općine Beugnon. 

Od tamo teče prema sjeveru preko općina; Azay-sur-Thouet, Châtillon-sur-Thouet, Parthenay, Airvault, Argenton-l'Eglise, Artannes-sur-Thouet, Distré, Artannes-sur-Thouet do 
ušća u Loiru kod grada Saumura.

Pritom prima pritoke; Palais (24.1 km), Cébron (29,4), Thouaret (51,9), Argenton (71) i Dive (73). 

Porječje rijeke ima površinu 3,396 km², i prostire se po departmanima; Deux-Sèvres i Maine-et-Loire 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Thouet River'' (na portalu Mapcarta)
Victor Iturriza

**Victor Manuel Iturriza Álvarez** (Havana, 22. svibnja 1990.), kubansko-portugalski rukometaš i reprezentativac Portugala koji igra na poziciji pivota. Trenutno igra za Porto. 

Profesionalnu karijeru započeo je na Kubi, a 2014. godine prelazi u portugalsku Avancu, gdje je igrao dvije sezone. Tada prelazi u Porto, gdje igra i danas. 

Za reprezentaciju Portugala debitirao je 2020. godine, ali nije sudjelovao na Europskom prvenstvu 2020. godine jer je dokumentacija za stjecanje portugalskog državljanstva kasnila dva tjedna. Od tada je redovni član reprezentacije, a 2025. godine osvojio je četvrto mjesto na Svjetskom prvenstvu 2025., što je bio najbolji portugalski rezultat tada; Iturriza je, također, proglašen za najboljeg pivota na turniru.
Agirda

**Agirda** (grčki: Αγύρτα, turski: *Ağırdağ*) je selo od 745 stanovnikana sjeveroistoku Kipra.u Distriktu Girne koji pripada Turskoj Republici Sjeverni Kipar.

## Geografske karakteristike

Agirda se prostire po južnim obroncima Kirenijskog masiva, na nadmorskoj visini od 360 metara, udaljena samo 7 km jugozapadno od Kirenije i mora i 17 km. sjeverozapadno od Nikozije.

Južno od sela prostire se centralna ravnica Mesaoria. 

## Historija

To stočarsko selo značajno.je po bitci koja se odvila 1232. u kojoj su snage Kraljevine Kipar pobjedile invazionu vojsku 
Svetorimskog cara Friedricha II.

Selo je za osmanske vladavine poturčeno i prezvano u *Ağırdağ* (Teška planina), pa je odtad.sjeveroistočni kraj najveće i najvažnije turske enklave 
na Kipru - Nikozia-Agirta. Ta enklava imala je važnu ulogu u Turskoj invaziji na Kipar - 1974.

## Izvori
2031.

## Događaji

## Predviđeni događaji

### Nepoznati datumi

## Rođenja

## Smrti

## Nobelove nagrade

### Veze
Godišnji kalendar

## Reference
Contarini

**Contarini** je prezime venecijanske porodice porodične dinastije, koja je od 11. do 18. vijeka imala veliku ulogu u Mletačkoj Republici.
Iz te porodice rođeno je čak osam duždeva, brojni diplomati i visoki crkveni prelati.

## Historija
Jedna grana preselila se na Kipar i prezvala u dal Zaffo po sjedištu svojih poslova na Bliskom Istoku - Jafi.
Venecijanska grana obogatila se na trgovini i veleposjedima na terrafermi.

### Lista duždeva

*Domenico I (1041-71)
*Jacopo (1193-1280.)
*Andrea (1305.- 1382), 
*Francesco (1554-1624.)
*Nicolò (1630-1631) 
*Carlo (1580.-1656), 
*Domenico II (1585. - 1675.)
*Alvise (1601-1688)

Contariniji su bili i slikari (Giovanni (1549–1603), pisci i donatorii, Jacopo Contarini je 1595. oporukom poklonio venecijanskoj Biblioteki Marciani svoju veliku 
kolekciju knjiga i manuskripata.

Tri vijeka kasnije njegov rođak Girolamo Contarini je 1844. istoj biblioteci poklonio svoju biblioteku.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Contarini''
KK Cedevita Olimpija

**KK Cedevita Olimpija** je košarkaški klub iz Ljubljane.

## Historija
Dana 4. juna je objavljeno da se hrvatski klub Cedevita i slovenski klub Olimpija spajaju i formiraju Cedevitu Olimpiju sa sjedištem u Ljubljani. Cedevita će se u budućnosti natjecati kao Cedevita Junior. Upravni odbori Cedevite i Olimpije 13. juna su potvrdili imenovanje Davora Užbinca generalnim direktorom, a Sanija Bečirovića sportskim direktorom. Dana 25. juna odbor Eurokupa potvrdio je sudjelovanje kluba u nadolazećoj sezoni Eurokupa.

## Izvori
Ágios Dométios

**Ágios Dométios** (grčki: Άγιος Δομέτιος, turski: *Aydemet*) je danas samo predgrađe od 12,906 stanovnika Nikozije u centru Kipra u Distriktu Nikozija.

## Geografske karakteristike
Agios Dometios (Sveti Dometios) se nalazi udaljen oko 3 km zapadno od centra Nikozije. Prostire na prosječnoj nadmorskoj visini od 160 metaria. Njegov zapadni dio je 
brdovit, pa se nadmorska visina penje do 205 metara. Presjecaju ga tri potoka pritoke rijeke Pedieos.  

Nakon Turske invazije na Kipar - 1974. 80% teritorija podpao je Tursku Republiku Sjeverni Kipar.
Tako da se danas nalazi duž demarkacione zone Ujedinjenih naroda kojom je razdvojen od turskog dijela Nikozije

## Historija

Pretpostavlja se da je nastao za Bizanta uz crkvu svog sveca zaštitnika - Dometiosa  po kom je i dobio ime.
Kako postoje hagiografije 3 sveca i četiri mučenika istog imena, zapravo se nezna na kog se odnosi  Danas se slavi 7. augusta pa je izgleda riječ o Dometiosu Perzijancu koji je živio u vrijeme bizantskog cara Konstantina Velikog.
Na mučeničku smrt kamenovanjem osudio ga je car Flavije Klaudije Julijan.

Prvi put je dokumentiran kao feud, za franačkih vladara iz lusignanske dinastije.

Općina Agios Dometios osnovana je tek 1986. Nakon reforme državne uprave kojom je broj kiparskih općina smanjen od 33 na 20, Agios Dometios je od 2008. dio Općine Nikozija; zajedno sa 
Nikozijom, Aglancijom i Engomijem.

Prije 1974. Agios Dometios bio je prosperitetan grad od gotovo 14 stanovnika,i jedna od najvećih općina u tadašnjoj Nikoziji. 
Nažalost danas zbog granice iz dana u dan propada.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Αγίου Δομέτιου''
Avroman

**Avroman** (*Havraman - Hewraman - Horaman - Uramanat*) je planinski predio u pokrajinama Kurdistan i Kermanšah na zapadu Irana i guvernatu Halabdža u Iraku. Naziv potiče od kurdskog izraza - *dom sunca*.

U surovom predjelu planine Zagros duž zapadne granice Irana su dvije doline. Jedna je centralno-istočna (Zhaverud i Takht) u provinciji Kurdistan i Zapadna dolina (Lahun) u provinciji Kermanšah. Naseljene su pripadnicima kurdskog plemena više od 5.000. godina. Način života ljudi u ove dvije doline milenijumima je prilagođavan surovom planinskom okruženju. Višeslojno planiranje i arhitektura strmih padina, baštovanstvo na terasama od suvog kamena, uzgoj stoke i sezonska vertikalna migracija su osnovne  karakteristike lokalne kulture  polunomadskog naroda Havramija koji živi u nizinama i visoravnima tokom različitih godišnjih doba. 

Stanovništvo Avromana broji oko 10.000 ljudi. Iako potiču od Kurda, koji ih okružuju sa svih strana, danas se donekle razlikuju, jednim dijelom po tradicionalnoj nošnji, ali posebno po jeziku, koji je arhaični dijalekt grupe Gorani. Sebe smatraju pripadnicima porodice Bagzada, čije porijeklo je staro najmanje tri veka a bili su i kraljevi Irana. Vođe u plemenu često koriste titulu San, odnosno sultan, koja datira iz vremena Safavida. Početkom XX vijeka svi ogranci porodice Bagzada uspjeli su da prošire svoju vlast na brojna sela ne-Avromana koja su se nalazila u njihovoj okolini. Njihov ogranak Lohoni je preuzeo i neka sela Iraku, južno od Sirvana. Jačanjem centralne vlasti u Iranu i Iraku nakon Prvog svjetskog rata, opala je moć Bagzada, a njihove vođe prognane.

## Priroda
Područje Avramon u iračko-iranskom pograničnom području sastoji se od planinskog lanca dužine 50 km. sa nekoliko planina visokih preko 2-000 metara. Najviši vrh je Kūh-e Taḵt sa 2.985 metara visine. 

Jedna od atrakcija Irana je izvor Bel sa 4.000 litara vode u sekundi nakon čega voda teče svega 15 m, pa je poznata kao "najkraća rijeka na svijetu". Nakon vodopada voda se ulijeva u rijeku Sirvan koja je dalje nizvodno pregrađena i stvoreno je jezero. Izgradnja brane Darian na reci Sirvan između 2009. i 2015. bila je praćena i arheološkim istraživanjima koja su dovela do pronalaska mnogih arheoloških artefakata  prije nego je lokalitet potopljen vodom.

Glavni proizvodi ovog područja su razne vrste voća (orah, jabuka i mastika).

## Svjetska baština
Avroman je proglašen Svjetskom baštinom na skupštine zemalja članica UNESCO-a 27. jula 2021. god. 

## Izvori
Aradipu

**Aradipu** (grčki: Αραδίππου) je  grad i općina od 22,932 stanovnika na jugoistoku Kipra u Distriktu Larnaka.

## Geografske karakteristike
Aradipu se nalazi na periferiji grada Larnake, nedaleko od Internacionalnog aerodroma Larnaca.

## Historija

Pretpostavlja da je osnovan nakon Trojanskog rata od strane Grčkih kolonista iz Atike (ili sa otoka?) i da je nazvan po njhovom vođi *Aradiposu* 
(*Radiposu*?).
Arheološka iskapanja iznijela su na vidjelo nalaze koji datiraju iz ahejskih vremena.

Bio je znan i za srednjeg vijeka po palači "Despotise" koja je pripadala princezi Margareti od Lusignana.
Mameluci su 1425. razorili i spalili grad, tako je nestala i palača.

Nakon tog se dugo oporavljao tako da je prva crkva podignuta tek 1700.
Gotovo do posljednjeg kvartala 20. vijeka, ostao je ratarsko-stočarsko selo. 

Situacija se drastično promjenila nakon Turske invazije na Kipar - 1974., kad se doselilo puno novih stanovnika. 
Tad je postaoprosperitetno naselje, centar logistike i veliko raskršće kiparskih cesta..

Toliko je narastao da je 1986. proglašen općinom.
Danas je svojom teritorijom od 429 km² druga najveća općina u Republici Kipar.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Welcome to Aradippou''
Toljati

**Toljati** ili **Togliatti** (, do 1964 *Stavropolj*) je grad u Samarskoj oblasti u Rusiji. Smješten je na Volgi. Prema popisu stanovništva iz 2021. godine, ima 684.709 stanovnika. Grad je osnovan 1737 godine kao **Stavropolj**. Grad je premješten zbog izgradnja hidroelektrane Žiguli i stvaranja Kujbiševskog jezera u 1953. godini. Grad je 1964. godine preimenovan po Palmiru Togliattiju i 1970. godine je postao važan centar za automobilsku industriju Rusije otvaranjem fabrike automobila  AvtoVAZa. Fabrika AvtoVAZ u Toljatiju je 2022. godine zapošljavala 42.000 radnika.

## Reference
Ipsonas

**Ipsonas** (grčki: Ύψωνας, turski:*İpsona*) je grad i općina od 11,117 stanovnika na jugu Kipra u Distriktu Limasol.

## Geografske karakteristike
Ipsonas se nalazi u unutrašnjosti na nadmorskoj visini od 90 metara, udaljen 7 km zapadno od grada Limasola i mora.

Južnoj od njega na poluotoku Akrotiri nalazi se Britanska prekomorska teritorija i vojna baza Ujedinjenog Kraljevstva 
Akrotiri-Episkopi.

## Historija

Ipsonas postoji kao naselje još od srednjeg vijeka i Kraljevine Kipar 

Pretpostavlja se da je razoren nakon invazije Mamelučkog Sultanata na Kipar 1425. 
Vjerojatno je ponovno stradao za Kiparskog rata - 1570., jer je odtad gotovo potpuno napušten životario sve do kraja 19. vijeka. 
U njemu je tad stalno živilo samo (3-4 ljudi), oživio bi samo tokom ljeta, kad su se spuštali seljaci sa planina da pokupe ljetinu.

Ponovno se počeo naseljavati za britanske kolonijalne vlasti, kao predgrađe Limasola, pa je do 1960 nakupio 1,496  stanovnika.
Do 1985. već je imao cementaru, pilanu i par pogona prehrambene industrije.

Nakon reforme državne uprave, od 2022. je sjedište nove općine Zapadni Limasol (Δυτικής Λεμεσού) u kojoj su pored njega i naselja; Akrotiri, Asomatos), Episkopi, Erimi, Kanto, Kolosi, Sotiras  i Trakoni.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Δήμος  Ύψωνα''
Guy od Lusignana

**Guy od Lusignana** (Lusignan, oko 1129.-Nikozija, oko 1194.) bio je križar koji je postao Jeruzalemski kralj a nešto kasnije i 
prvi vladar Kraljevine Kipar

## Biografija
I Guy je kao i drugi brojni evropski plemićki sinovi otišao u Palestinu potražiti sreću.

Tamo se 1186. oženio sa Sibilom, sestrom leproznog Jeruzalemskog kralja Balduina IV. 
Kad je Balduin umro 1185., nasljedio ga je Sibilin sin iz prethodnog braka sa Guillaumom od Montferrata, šestogodišnji Balduin V. kako je on već slijedeće 1186. - umro, Sibila je postala kraljica a Guy njen suvladar.

Tad je izbio rat sa moćnim Saladinom, koji je brzo napredovao prema Jeruzalemu. Guy ga je neuspješno pokušao zaustaviti kod Tiberijade, koju je 1187. morao predati.
Nakon tog je izgubio i Bitku kod Hitina (4. jul 1187.) u kojoj je zarobljen. Pušten je tek nakon što je Saladinu predao grad Aškelon u Palestini i obećao 
prekid neprijateljstva. Nakon tog ništa nije moglo zaustaviti Saladina koji je zauzeo Jeruzalem 2. oktobra 1187. 

Pad Jeruzalema izazvao je Treći križarski rat, (1189.-92.) Dok je čekao pomoć, Guy je,i pored datog obećanja Saladinu, napao utvrdu Akru, koju je neuspješno opjedao. 
Kad je 1190. Sibila umrla, izbila je svađa i borba između Guya i Conrada od Montferrata muža Sibeline sestre, Isabele, oko prava na jeruzalemski tron. 
Na kraju je Guy 1192. prepustio titulu Jeruzalemskog kralja engleskom kralju Richarda Lavljeg Srca u 
zamjenu za vlast nad otokom Kiprom.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Guy king of Jerusalem''
Moidam

**Moidam** (Frang-Moin-Dam) je sveto tradicionalno grobno mjesto (tipa tumula) Tai-Ahom religije u podnožju lanca Patkai u istočnom Asamu, Indija. Lokalitet sadrži obeležja viševjekovne pogrebne tradicije. 

Pripadnici Tai-Ahom religije, predvođeni princom Siu-kha-pha, migrirali su u današnji Asam u 13. stoljeću iz provincije Mong Mao Ling u jugozapadnoj Kini. Odabrali su Charaideo kao svoju prvu prijestolnicu i lokaciju za kraljevsku nekropolu. Tokom 600 godina, od 13. do 19. stoljeća, nastala su grobna mjesta moidami ("dom za duh") rađena u skladu s prirodnim karakteristikama brda, šuma i vode.

Grobna humka se sastoji od masivnog podzemnog svoda izgrađenog kamenom, ciglama ili zemljom, s jednom ili više komora koje imaju kupolastu nadgradnju i pokrivenu gomilom zemljane humke poluloptastog oblika. Na vrhu humke nalazi se mala otvorena prostorija kao svetište. Humka je zatvorena osmougaonim malim zidom. Istorijski izvori navode da su zajedno sa preminulim kraljevima pokopavani žene, pratioci, kućni ljubimci i ogromne količine dragocjenosti. 

Sahrana je dominantni pogrebni obred naroda naroda Ahom, što je suprotno hinduističkom sistemu kremacije. Nakon što su Ahomski kraljevi prihvatili hinduizam, u grobne humke je zakopavan pepeo nakon kremacije.

## Svjetska baština
Unutar nekropole Charaideo nalazi se devedeset moidama, smještenih na uzvišenom zemljištu. Ovaj oblik grobnog mjesta simbolizira Tai univerzum. Svetište na vrhu je Mungklang, simbol zlatnih ljestvi koje uspostavljaju vezu nebo-zemlja. Svodovi sadrže pokopane ili kremirane posmrtne ostatke kraljeva i drugih kraljevskih pojedinaca, zajedno s grobnim stvarima kao što su hrana, konji i slonovi, a ponekad i kraljice i sluge.

Moidami su proglašeni Svjetskom baštinom na zasjedanju komiteta UNESCO-a 2024. god. 

U potrazi za dragocjenostima, maidame su više puta pljačkali pripadnici naroda Mughala, Britanaca pa i lokalno stanovništvo. Najraniju skicu maidama napravio je 1848. narednika C. Claytona koji je rukovodio iskopavanjem maidama 1840-ih. U 2000-02, Arheološko društvo Indije, Guwahati krug, iskopao je maidam br. 2. Na krovu je bila rupa što ukazuje da je ranije opljačkan. Pronađeno je nekoliko artefakata uključujući ostatke skeleta 5 osoba, ukrasne komade od slonovače, nekoliko komada drvenih predmeta, ploču od slonovače koja prikazuje kraljevske oznake Ahoma, rezbarije slonova, pauna i cvjetni motivi i dr. Procjenjuje se da je iz prvu polovine 18. stoljeća.
 
## Izvori
Umm al-Džammal

**Umm al-Jimal** je arheološki lokalitet i seosko naselje u Hauranu, sjevernom pustinjskom dijelu Jordana, 10 km. od granice sa Sirijom. Lokalitet je ispunjen ruševinama iz perioda Nabatejaca, Rimljana, Vizantije, do islamskog perioda. Zemljotres oko 749. godine nanio je veliku štetu, ali je zajednica preživela i tokom perioda Abasida. Početkom 20. vijeka ovu oblast su ponovo naselili Druzi, a zatim Beduini.
## Arheologija
Iskopavanja na lokalitetu su vršena tokom terenskih radova između 1972. i 1998. godine, u cilju premjeravanja i istraživanja, a ne radi otkrivanja zatrpanih ruševina. Drevno selo je detaljno mapirano i uz pomoć istorijskih izvora napisana je cjelovita istorija naselja. Obavljeni su i radovi konzervacije. Zidovi kasarne i dijelovi jednog broja kuća su ojačani cementom kako bi se sprečilo dalje urušavanje.

## Istorija
Naselje je nastalo u 1. vijeku kao seosko predgrađe stare nabatejske prijestonice Bostre. Populacija se procjenjuje na 2.000–3.000 ljudi.  Rimljani su područje osvojili 106. god. u vrijeme cara Trajana. Novostečena teritorija nazvana je Provincija Arabija sa uspostavljenom lokalnom samoupravom. U selu su podigli niz zgrada, uključujući Pretorijum kao upravnu zgradu i veliki rezervoar sa vodom. Zbog svoje lokacije na rubu Carstva, Um el-Jimal je postao vojnpogranično mjesto sa novom tvrđavom i garnizonom. Kako je rimska imperijalna moć počela da opada, ovaj raniji kastel je izgubio svoju vojnu funkciju, a selo se pretvorilo u civilni grad.

U 5. vijeku Vizantija je ponovo podigla utvrđenje, a lokalno stanovništvo je prešlo na hrišćanstvo. U šestom vijeku došlo je do znatne  gradnje vjerskih objekata, od kojih se 15 i danas može vidjeti. Izgrađeno je oko 150 kuća koje i danas stoje, a grad je imao oko 6.000 stanovnika.

U sedmom veku područje postaje dio islamskog Omejadskog kalifata. Umm al-Jimal je preuređen za potrebe islamske kulture. Uprkos svemu tome, stanovništvo se smanjivalo, pogotovo nakon zemljotresa iz 749. godine koji je uništio mnoge zgrade. Mjesto je potpuno napušteno pod Abasidskim kalifima u devetom vijeku.
## Svjetska baština
Um al-Jimal je proglašen Svjetskom baštinom na zasjedanju komiteta UNESCO-a 2024. god. 

## Izvori
Tumuli Gaja

**Tumuli Gaja** su nekropole nastale od 1. do sredine 6. vijeka, tokom željeznog doba, na teritoriji Gaja konfederacije, južni dio Koreanskog poluostrva. Ima ih sedam skupina: Daeseong-dong, Marisan, Okjeon, Jisan-dong, Songhak-dong, Jugok-ri i Durak-ri,  Gyo-dong Songhieon-dong.

 
U nekropolama su sahranjivane vođe sedam Gaja država koje su se nezavisno razvijale na različiti teritorijama, udružene u konfederaciju. Groblja su gusto grupisana na povišenom terenu u centru jedne države. Ista vrsta monumentalnih grobnica svjedoči o zajedničkoj kulturi nekoliko podjednako moćnih i autonomnih država. 

Tumuli sadrže posebnu vrstu pogrebne komore obložene kamenom i keramikom (Gaja stil). Postoje manje individualne razlike po kojima je moguće  odrediti granice svake države. Grobni prilozi, kao što su željezno oružje i predmeti svakodnevne upotrebe svjedoće o jedinstvenom stepenu razvijenosti i unutrašnjim odnosima.

## Svjetska baština
Gaya tumuli su proglašeni Svjetskom baštinom na zasjedanju komiteta UNESCO-a 2024. god. 

Na groblju Gjo-dong i Songjeon-dong postoji 115 grobova, ali se pretpostavlja da ih ima više, samo sa podzemnim objektima i koji nisu otkriveni. Tumuli su i različitih veličina, sa velikom humkom okruženom manjim humkama. Prostorni raspored većih i manjih grobnica svedoči o raslojavanju vladajuće klase Gaja na nekoliko podklasa.  

Na istom groblju nalaze se i grobnice sa izduženom kamenom komorom i sa otvorom na jednoj strani. Postoje i primjere gde su dvije susjedne humke izgrađene u obliku tikvice ili gdje je drveni kovčeg na vrhu kovčega, a zatim zatrpan zemljom. Ove vrste sahranjivanja odražavaju uticaj susjedne države Silla. Ova nekropla je prvi registrovana na japanskoj listi baštine iz 1939.


File:김해 대성동 고분군Ancient Tombs in Daeseong-dong, Gimhae 01.JPG|Daeseong-dong
File:Maisan(Mt) in Haman, Gyeongsang-Namdo (2).jpg|Marisan
File:합천 옥전 고분군.jpg|Okjeon
File:2014-04-06 Goryeong Jisan-dong Tombs.jpg|Jisan-dong
File:Goseong Seonghak Tomb 01.JPG|Songhak-dong
File:남원 유곡리와 두락리 고분군.jpg|Jugok-ri
File:Changnyeong tomb within.jpg|Songhieon-dong, unutrašnja izdužena komora sa otvorom na jednoj strani

## Izvori
Lubumbashi

**Lubumbashi** je sa svojih 1,283,380 stanovnika drugi po veličini grad u Demokratskoj republici Kongo, nakon  Kinshase.

Lubumbashi je  rudarsai prijestolnica zemlje i centar industrije
On je i u administrativni centar Provincije Haut-Katanga (Gornja Katanga).

## Geografske karakteristike

Lubumbashi se nalazi na krajnjem jugoistoku zemlje, nedaleko od granice sa Zambijom.

## Historija

Belgijski kralj Léopold II je između 1891.- 1906. poslao razne istraživače u Kongo da pronađu vrijedne rude koje bi se dale eksploatirati.

Izvještaji o pronalasku bakra koje je dobio od belgijskog geologa Julesa Corneta 1891., škotskog inženjera i poduzetnika Roberta Williamsa 1899., i 
engleskih geologa 1902.- 1906 uvjerili su ga da osnuje kompaniju Union Minière du Haut Katanga 1906.
Kompanija je trebala podići livnicu i naselje u potpunoj divljini, planovi su izrađeni 1909.

Novi grad za smještaj 300 Evropljana i 1,000 prisilno deportiranih Afrikanaca, podignut je 1910. duž obale istoimene rječice.
Nazvan je **Elisabethville** u čast belgijske kraljice Elizabete.

Elisabethvill je službeno postao grad tek  1941. kod je Katanga dobila prvog guvernera.

Između 1930-1946 doselilo se puno novih kolonista iz Australije, Grčke, Italije, Portugala, Engleske, Južne Afrike i Židova koji su bježali od Nacizma pa je Elisabethville narastao na preko 30,000 stanovnika.

Nakon proglašenja nezavisnosti 1960, - 1966 promjenjeno mu je ime iz Elisabethville u Lubumbashi. 
U to vrijeme izgrađena je Romanička katedrala sv Petra i Pavla. Od 1955. grad ima i univerzitet.

Elisabethville je između 1960.-1963. bio prijestolnica separatističke Provicije Katanga Moisa Tshombea.

Ime mu je promjenjeno iz Elisabethville u Lubumbashi 1965.

## Privreda i transport
Većina regionalnih rudarskih kompanija ima sjedište u Lubumbashiju, on je transportni centar za bakar, kobalt, cink, kadmij, germanij, kositar, mangan i ugljen iz obljižnjih gradova Likasi, Kolwezi i Kipushi. Eksploatacijom ruda dominira kompanija u državnom vlasništvu, ali djeluju i strane rudarske kompanije.
Od industrije ima štamparije, mlinove, pivovare i tvornice koje proizvode cigarete, cigle, sapuna i slatkiše. 

Grad je cestama povezan sa Kasaijem, jezerom Mweru, Kalemieom na Jezeru Tanganjika, sjeveroistočnim Kongom i Istočnom Afrikom. 

Željeznicom je povezan sa Atlantskim i Indijskim oceanom, a pored grada ima i *Internacionalni [[aerodrom]] Luano* (IATA: **FBM**, ICAO: **FZQA**).

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Lubumbashi'' (službene stranice)