Frane Šore

**Frane Šore ''Čelik*** ([[Seget Donji|Donji Seget]], [[14. 7.|14. srpnja]] [[1918]]. – [[Vidimlije]], [[12. 6.|12.lipnja]] [[1942]].), poznat i pod nadimkom ***Bajuba***, hrvatski komunistički revolucionar, partizanski komandir i organizator antifašističkog ustanka u Donjem Segetu.



== Biografija ==
*'Frane Šore *Čelik*** je rođen u selu Donji Seget pokraj [[Trogir]]a, tadašnjoj [[Kraljevina Dalmacija|Kraljevini Dalmaciji]], [[Austro-Ugarska|Austro - Ugarska Monarhija]], u ribarskoj obitelji, od oca Marka Šore i majke Ike Šore ''r. Vukman Ilak'' iz [[Seget Gornji|Gornjeg Segeta]]. U obitelji je imao i dva starija brata, ribara Jakova Šoru, koji nije bio politički i vojno aktivan, te je 2. svj.rat prebrodio u Donjem Segetu izdržavajući ženu i četvoro djece, te jugoslavenskog kraljevskog oficira Grgu Šoru, koji je zbog prirode posla boravio po raznim mjestima tadašnje [[Kraljevina Jugoslavija|Kraljevine Jugoslavije]], a osnutkom [[NDH]] isti se pridružio postrojbama kvislinškog [[Hrvatsko domobranstvo|Hrvatskog domobranstva.]]

Osnovnu školu završio je u svom rodnom mjestu u kojem je proveo djetinjstvo i mladost, gdje zarana uočava nepravdu koju je preko svojih institucija provodila vladajuća monarhističko - kapitalistička jugoslavenska vlast, a koja, nedovoljno sposobna da riješi nagomilane nacionalne i socijalne probleme koji su se nataložili u državi, pribjegava mitu i korupciji, oslanjajući se, između ostalog, i na policijsko - doušničke strukture te institucije [[Katolička crkva|Katoličke crkve]] koje su se trudile pasivizirati svako revolucionarno gibanje koje bi ugrozilo njihove višestoljetne interese.

Rano se uključuje u omladinski [[Revolucija|revolucionarni]] pokret, u kojeg ga uključuju članovi [[Komunistička partija Jugoslavije|KPJ]] : Zvonko Prlenda, pekarski radnik i tadašnji predsjednik URS-ovih sindikata Hrvatske, Petar Lozovina iz Donjeg Segeta i Tadija Mihanović iz [[Žrnovnica (Split)|Žrnovnice]]. U ljeto 1934. postaje član [[Savez komunističke omladine Jugoslavije|Saveza Komunističke Omladine Jugoslavije]] - SKOJ-a, a ubrzo je bio izabran za [[sekretar]]a mjesne organizacije SKOJ-a Donjeg Segeta. Pod njegovim rukovodstvom ova se organizacija isticala brojnim akcijama. Godine 1936. prijavljuje se kao dobrovoljac za odlazak u [[Španski građanski rat|Španjolsku]], gdje zbog slabih veza i policijske provale nije stigao. Po direktivi Partije 1936. odlazi u [[Stobreč]], a potom u [[Kaštel Kambelovac]], gdje je okupljao napredne omladince i osnovao organizaciju SKOJ-a. Godine 1937. postao je član nacionalnog ogranka zabranjene i tajne [[Komunistička partija Jugoslavije|Komunističke partije Jugoslavije]] - novoosnovane [[Savez komunista Hrvatske|Komunističke partije Hrvatske]] i od tada se još jače angažira u revolucionarnom životu. Poklanja pažnju vlastitom idejno - političkom obrazovanju, čita marksističku literaturu, a što je dovelo i do toga da radikalno raskida sa katoličkom vjerom i [[Rimokatolička Crkva|Rimokatoličkom Crkvom]] kao institucijom, smatrajući ih negativnim pojavnostima koje u suradnji sa vlastima koče napredak i socijalističku revoluciju, te postaje ateist. To ne prolazi nezamijećeno lokalnim reakcionarima, monarhistima i nacional - klerikalcima koji skupa sa lokalnim župnikom don Jozom Carevom prijavljuju ***Čelika*** vlastima.

Godine 1937. odlazi u [[Šibenik]] na odsluženje kadrovskog roka. U vojsci je također nastavio sa revolucionarnim radom, gdje je u vojnoj jedinici, izviđačkoj komandi, osnovao tajni aktiv komunista. [[Štab|Vojna komanda]] uočila je njegovo revolucionarno djelovanje, zbog čega je bio maltretiran i fizički kažnjavan, te bio po kazni premješten na [[Jadran (brod)|brod "Jadran"]], na kojem je, također, kažnjavan.

Nakon odsluženja vojnog roka, vraća se u svoje selo, gdje nastavlja revolucionarnim radom. Godine 1938. u selu, u kući Špika Bunde, se osniva mjesna čitaonica "Seljačka sloga" i on je bio njen prvi predsjednik. Uključuje se u akciju osnivanja partijske ćelije KPH - Donji Seget, koja je osnovana u kolovozu [[1939]]. Tada u Partiju prima i svoga, nešto mlađeg, druga iz djetinjstva - [[Jozo Lozovina|Jozu Lozovinu Mosora]], koji će se iznjedriti u rukovodioca antifašističkog ustanka u cijelom kotaru Trogir. U vrijeme kapitulacije [[Kraljevina Jugoslavija|Kraljevine Jugoslavije]] našao se kao rezervista na [[Baterija (vojna jedinica)|bateriji]] Novica na [[Drvenik Veli|Drveniku Velikom]], odakle je kući donio veću količinu [[Municija|streljiva]] i [[Oružje|oružja]].

Nakon okupacije Kraljevine Jugoslavije, te, na osnovu [[Rimski ugovori između Italije i NDH|Rimskih ugovora]], uspostave talijanske monarhističko - fašističke vlasti u rodnom mu Segetu, aktivno se uključio u akciju prikupljanja oružja i streljiva, te u pripreme za dizanje ustanka i otpora protiv [[Ratna okupacija|okupatora]]. Sudjeluje u ustrojavanju " udarne grupe" u [[Seget Donji|Donjem Segetu]], koja organizira te izvodi prve [[Diverzija|diverzantske]] akcije, kao što su rušenje telefonsko - telegrafskih stupova prema Marini i Gornjem Segetu, te u suradnji sa trogirskim komunistima, rušenje vlaka HDŽ-a u [[Labin (Prgomet)|Labinskim Dragama]] koji je prevozio mast za ustaški garnizon u Sinju. Dolaskom [[Ratna okupacija|okupatora]], po direktivi Partije, prelazi u ilegalni ( tajni ) život. Talijanska policija i vlasti tragaju za njim na osnovu svjedočenja doušnika, kao što je bio Filip Bilota, sin Marina, čije ime je navedeno u talijanskim dokumentima. [[Karabinjeri]] ***Čelika*** uhićuju u kolovozu 1941., u raciji u Donjem Segetu, te ga nakon višednevnog pritvora puštaju, uz obvezu daljnjeg javljanja njihovoj ispostavi u [[Trogir]]u.  U [[Partizani|partizane]] odlazi 24. travnja 1942., zajedno sa Šimom Špikom. Kao prvi partizani iz Segeta odlaze preko [[Zagora|Dalmatinske Zagore]] prema [[Bosna (regija)|Bosni]], na područje tadašnje [[Nezavisna Država Hrvatska|NDH]], gdje je ***Čelik*** svrstan u [[Partizanski odredi iz Bosne i Hercegovine|Livanjski partizanski odred]], u kojem se ubrzo istakao kao primjeran borac te bio postavljen na dužnost [[Zapovjednik|komandira]] [[vod]]a, a zatim zamjenika [[Zapovjednik|komandira]] [[Satnija|čete]]. U svim borbama u kojima je sudjelovao isticao se kao neustrašiv borac. Poginuo je 12.lipnja 1942. u selu Vidimlije u Glamočkom polju., tadašnjoj [[Nezavisna Država Hrvatska|NDH]], počinivši samoubojstvo da ne padne živ u ruke [[Suradnja četnika sa NDH|četnicima]], koji su opkolili odred.

Njegov grob je nakon rata pronađen na temelju svjedočenja lokalnih mještana u Vidimlijama te je ***Čelik**' prepoznat po mornaričkom opasaču i majici koje je ponio u rat. Njegovi posmrtni ostaci su preneseni na počivalište u obiteljsku grobnicu na groblju Konacvine u Segetu Donjem.

== Nasljeđe ==
Njegovo ime nosila je tadašnja Srednja ekonomska škola u Segetu Donjem, Omladinsko kulturno - umjetničko društvo te jedna ulica u Segetu Donjem. 15. kolovoza 1979. svečano je otkriveno spomen poprsje, rad splitskog kipara Mirka Ostoje, ispred tadašnje Ekonomske škole u Segetu Donjem. 1990-tih, spomen poprsje biva uklonjeno, a nazivi ulica i institucija koje su nosili njegovo ime su promijenjeni, uslijed politike minoriziranja značaja NOB-a i njegovih pripadnika od strane određenih revizionističko - revanšističkih krugova, a koja se započela agresivnije sprovoditi još od konca 1980-tih, usprkos unošenju značaja antifašističke borbe kao pozitivne tekovine u Ustav RH.

== Literatura ==

* Grupa autora (1984)." *Trogirski kraj u NOB-u 1941-45*." Split: Institut za historiju radničkog pokreta Dalmacije
* Josip Miliša (1987). " *U spomen revoluciji i NOB-u*". Trogir: Koordinacijski odbor za njegovanje revolucionarnih tradicija, pri OK SSRNH Trogir i Fond za razvijanje i njegovanje tekovina revolucije i NOR-a općine Trogir
* Ivan Špika (1970). "*Ratna sjećanja i dnevnik borca II dalmatinske brigade''". Zagreb: Stvarnost

## Izvori