open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Prirodoslovno-matematički fakultet u Zagrebu

**Prirodoslovno-matematički fakultet u Zagrebu** (**PMF**), visokoškolska ustanova osnovana 1946. kao sastavnica Sveučilišta u Zagrebu. Ima nekoliko odsjeka: Fizički, Geofizički, Matematički, Biološki, Kemijski, Geološki i Geografski odsjek. Među biološkim zavodima postoji Zoologijski zavod i Zavod za botaniku s Botaničkim vrtom.

## Odsjek za geofiziku

Geofizički odsjek obuhvaća tri glavna područja studija: meteorologiju, oceanografiju i seizmologiju.

U sklopu ovog odsjeka djeluje i **Hrvatska seizmološka služba**, znanstvena organizacija koja prati potresne aktivnosti u Hrvatskoj.

## Galerija slika


File:PMF Šalata Zagreb.jpg|Prirodoslovno-matematički fakultet (PMF)
File:PMF Fizika Zagreb.jpg|PMF, Fizički odsjek
File:PMF Matematika Zagreb.jpg|PMF, Matematički odsjek


## Izvori

## Vanjske veze

* Službena stranica Fakulteta
Matija Mesić

**Matija Mesić** (Brod na Savi, 19. veljače 1826. - Zagreb, 6. prosinca 1878.), hrvatski povjesničar i prvi rektor zagrebačkog Sveučilišta.

## Život
Kanonik zagrebački Stjepan Ilijašević bio mu je ujak, pa je Matiju, koji je prve škole učio u Brodu i Požegi, primio u svoju kanoničku kuriju i slao u školu. Stupio je u sjemenište, a biskup Haulik šalje ga kao nadarenog učenika u bečki Pazmaneum i Prag. Nakon što je završio studije teologije, povijesti i zemljopisa u Beču i Pragu, vratio se u Zagreb u doba buđenja nacionalne svijesti pod utjecajem ilirskog pokreta i Gajevih novina Danice ilirske. Tada se pokazala potreba da se u nastavi, umjesto njemačkog, uvede materinji jezik. Mesić je imenovan profesorom povijesti i ravnateljem tadašnje Pravoslovne akademije, gdje se i sam zauzimao da materinji jezik bude i nastavni jezik. U tom je smislu pisao znanstvene radove, prevodio neke od prvih školskih priručnika na hrvatskome jeziku te redigirao povijesnu dokumentacijsku građu. 

Napravio je kritičko izdanje Poljičkog statuta i Acte croatice Ivana Kukuljevića, sredio Krčelićevu korespondenciju i spise Stanka Vraza. Nakon sloma apsolutizma i vraćanja Ustava godine 1860. hrvatski je Sabor pristupio osnivanju Svečilišta. Uz glavnog pobornika Josipa Jurja Strossmayera i Matija Mesić je mnogo pridonio tom osnivanju. Izabran je za prvog rektora Sveučilišta, koje je svečano otvoreno potkraj listopada 1874. govorom bana Ivana Mažuranića. Uz pedagoški rad Matija Mesić i dalje se bavio znanstvenim proučavanjem hrvatske povijesti. Prvi je obradio cijela poglavlja i epohe, sistematizirajući tako golemu građu. Njegov je doprinos hrvatskoj povijesnoj znanosti neprocjenjiv, jer se upravo Mesićevom zaslugom sačuvalo mnoštvo dokumenata iz naše starije povijesti. Za Akademijin Rad napisao je niz rasprava: O banovanju Petra Berislavića, O plemenu Berislavića, U slavu tisućgodišnjice krunidbe kralja Dmitra Zvonimira... 

No, njegovim se glavnim djelom smatra Život Nikole Zrinskog, nastao 1866. godine, dotad najopsežniji i najkritičnije obrađen životopis u hrvatskoj povijesnoj literaturi. Mesićev život i rad opisao je i ocijenio njegov najbolji učenik Tadija Smičiklas, koji ga je i naslijedio na Sveučilištu kao profesor hrvatske povijesti.
Stjepan Spevec

**Stjepan Spevec** (Vukanci kraj Zlatara, 14. lipnja 1839. - Zagreb, 28. siječnja 1905.), hrvatski pravnik.

Pravo je završio u Zagrebu, a doktorirao u Beču. Predavao je rimsko pravo na zagrebačkoj Pravoslovnoj akademiji i Pravnom fakultetu. Bio je rektor Sveučilišta, predstojnik *Odjela za bogoštovlje i nastavu*, predstojnik stola sedmorice te zastupnik u Saboru. Sudjelovao je u oblikovanju pravosudnih i prosvjetnih zakona. Zajedno s V. Borošem osnovao je *Društvo Sv. Ćirila i Metoda* za materijalno i kulturno promicanje naroda.
Aleksandar Bresztyenszky

**Aleksandar Bresztyenszky** (Šandor Breščenski) (Prečec kraj Dugog Sela, 6. 9. 1843. — Pleso, 9. 5. 1904) bio je hrvatski pravni pisac i političar, rektor Sveučilišta u Zagrebu

Studirao je pravo u Zagrebu i Budimpešti, gdje je doktorirao. Bio je profesor na Pravoslovnoj akademiji i Sveučilištu u Zagrebu sve do umirovljenja po nalogu bana Khuen-Hedervaryja 1894. godine, kada se povukao na svoje imanje Pleso, gdje se uz znanstveni i publicistički rad bavio i politikom. 

Kao predsjednik Gradskog autonomnog kluba došao je u skuob s Khuenom, što je dovelo do raspuštanja Gradskog zastupstva, no zalsugom Bresztyenszkyoga dolazi do kompromisa između oba krila oporbe i javlja se misao da se ujedine Stranka prava i Neovisna narodna straka, te je Bresztyenszky postao predsjednik izborne koalicije. Kao idejni začetnik Hrvatske opozicije, postao je i njenim predvodnikom. Kao saborski zastupnik držao je mnoge govore, posebnoprotiv Khuena i njegove vlade. Radio je u katoličkim organizacijama, te na sjedinjenju Zapadne i Istočne crkve. U tu je svrhu zajedno s nadbiskupom J. Stadlerom pokrenuo časopis *Balkan*. O političkim, kulturnim i crkvenim prilikama pisao je u domaćim i stranim javnim glasilima, a stručne priloge iz područja pravne znanosti objavljivao je najviše u "Mjesečniku pravničkog društva" u Zagrebu. Velik dio svoje imovine ostavio je u dobrotvorne svrhe.

## Djela
* "Hrvatsko-ugarsko privatno pravo"
* "Liberalizam i kršćanstvo" 

## Vanjske veze
* Slika na stranicama Sveučilišta u Zagrebu
Blaž Lorković

**Blaž Lorković** (Novigrad na Dobri, Hrvatska 1839. – 1892.) bio je ekonomist, pravnik, kulturni i politički djelatnik, utemeljitelj hrvatske političke ekonomije.

## Biografija
Rođen je u Novigradu na Dobri pokraj Karlovca 29. siječnja 1839. u seljačkoj obitelji kao jedino dijete Pavla i Julke Lorković. 1851. odlazi na Školovanje u Varaždinsku gimnaziju, gdje se posebno isticao, a 1854. uz pomoć i nagovor svog ujaka, župnika u selu Rasinje nedaleko od Koprivnice premješta u Zagreb. U Zagrebu je bio smješten u biskupskom sirotištu. Nakon završteka gimnazijskog školovanja u listopadu 1857. Lorković stupa u klerikat i odlazi u nadbiskupsko sjemenište, opredjelivši se za svećenički poziv kako bi udovoljio roditeljima i ujaku. Tijekom boravka u sjemeništu uređivao je neke knjievne listove, i borio se protiv germanizacije. Od sjemeništa se oprostio 17. veljače 1862. U listopadu 1863. upisuje se, kao redoviti slušatelj, na Pravoslovnu akademiju u Zagrebu (Pravni fakultet). Sve ispite položio je u roku i s odličnim uspjehom. Lorković u srpnju 1867. uspješno završava svoj četverogodišnji studij pravnih znanosti.

16. prosinca 1871. postaje namjesnim učiteljem na Kraljevskoj pravoslovnoj akademiji. Beletristički rad zamjenjuje znanstvenim i pedagoškim na Pravoslovnoj akademiji i stručnim udruženjima.

Najznačajnije Lorkovićevo znanstveno djelo je *Počela političke ekonomije ili nauke obćega gospodarstva* kojeg je objavila *[[Matica hrvatska]]* 1889. godine u okviru serije publikacija namijenjenih hrvatskim trgovcima.

Književne je radove objavljivao u tadašnjim najvažnijim hrvatskim književnim časopisima *[[Vienac]]*, *[[Naše gore list]]*.
## Djela
### Znanstvena djela
* *Počela političke ekonomije ili nauke obćega gospodarstva* - najvažnije Lorkovićevo djelo
* *Razgovori o narodnom gospodarstvu*
* referat *Kakvo bijaše gospodarsko stanje Hrvatske u 18. stoljeću, kakove su narodno-gospodarske ideje tada vladale i kakvi bijahu zastupnici tih ideja* 
* referat *Sadanje stanje gospodarske nauke*

### Književnost
* *Ljubav i vjernost* (pripovijetka),
* *Nekoliko tajnih listića* (pripovijetka),
* *Sliepac* (novela), 
* *Nevjera* (pripovijetka),
* *Putne sgode i nesgode* (putopis), 
* *Ples* (novela), 
* *Pod kruškom (noveleta),
* *Iznimke* (pripovijetka),
* *Posrednik* (pripovijetka),
* *Pisanice* (pripovijetka),
* *Prekasno* (pripovijetka),
* *Kažnjena taština".
* *Mejdan na moru* (novela), 
* *Izpoviest* (roman), 
* *Otac i kći* (pripovijetka),
* *Prošlost i sadašnjost*,
* *Hrvati i Srbi* (publicističko-politički članak).

## Izvori
* Biografija
Tadija Smičiklas

**Tadija Smičiklas** (Reštovo, Žumberak, 1. listopada 1843. - Zagreb, 8. lipnja 1914.) je bio hrvatski povjesničar i političar.

## Biografija

Gimnaziju je završio u Zagrebu u grko-katoličkom sjemeništu, studirao je povijest i zemljopis u Beču. Profesorsku karijeru započinje na riječkoj gimnaziji (1870.), da bi nekoliko godina kasnije bio imenovan profesorom gimnazije u Zagrebu, a 1882. postaje redovitim profesorom Filozofskoga fakulteta. Godine 1883. izabran je pravim članom JAZU. Pripadao je Narodnoj neodvisnoj stranci, pristaša je i poštovatelj Račkoga i Strossmayera, a njegovi zastupnički govori u Hrvatskom saboru imali su velikoga odjeka. Tako je godine 1891. u Saboru izjavio: *"Mi hoćemo da nezavisna Hrvatska ima onaj položaj u monarhiji, koji imade i Ugarska"*. Također su glasoviti njegovi govori protiv bana Khuena povodom "arhivske afere" (otuđenja velikoga dijela hrvatske arhivske građe i njezina premještaja u Budimpeštu), te je učestalo tražio da se "*komorski spisi*" vrate u Zagreb. Studijske godine 1886./7. bio je dekan Filozofskoga fakulteta, a odmah potom izabran je i za rektora hrvatskoga sveučilišta u Zagrebu. Od 1875. odbornik je Matice hrvatske, a od 1889.-1891. i njezin predsjednik; zajedno s Kukuljevićem založio se da se Matica ilirska godine 1874. preimenuje u Maticu hrvatsku. Godine 1900. izabran je za predsjednika JAZU i na tom položaju ostao je do smrti. Umirovljen je 1905. godine, na vlastitu molbu. Bio je počasni građanin Zagreba, Varaždina i Karlovca.

Smičiklas je bio izuzetno poštovan u svim staležima društva i kao veliki domoljub i kao sjajan znanstvenik. Kako je bio neženja često se kod njega skupljala intelektualna zagrebačka (i hrvatska) elita.

"*Povijest Hrvata*" izdao je u dvije knjige (prvi dio izlazi u Zagrebu godine 1882, a drugi dio 1879., dakle, obrnutim redosljedom) prva je cjelovita sinteza povijesti hrvatskoga naroda koja je izuzetno mnogo podigla nacionalni osjećaj kod Hrvata.

Znanstveni ugled učvrstio je objavljivanjem, u deset knjiga, velike zbirke hrvatskih pravnih tekstova od samih početaka, "*Codex diplomaticus regni Croatiae, Dalmatiae et Slavoniae*".

## Važnija djela
* "Život i djela Vjekoslava Babukića" (1876.)
* "Spomen knjiga Matice Hrvatske"
* "Obrana i razvitak hrvatske narodne ideje od 1790. do 1835"
* "Život i djela Ivana Kukuljevića Sakcinskog"
* "Život i djela dra. Franje Račkoga" (1855.)

## Vanjske veze

* Tadija Smičiklas
Luka Marjanović

**Luka Marjanović** (Zavalje kraj Bihaća, 18. listopada 1844. - Zagreb, 8. rujna 1920.) , pravnik

Studij prava završio u Zagrebu, doktorat stekao u Beču (1872). Namjesni prof. austr. gradj. prava na Pravoslovnoj akademiji u Zagrebu (1872-74), prof. kanonskog prava na Pravnom fakultetu u Zagrebu (1974-1903); dekan i rektor Sveučilišta (1889-90). Predstojnik odjela za pravosuđe zemaljske vlade (1893). Značajan je njegov etnografski rad: sakupio i objavio Hrvatske narodne pjesme što se pjevaju u Gornjoj Hrvatskoj Krajini i Turskoj Hrvatskoj (1864). Na poticaj MH prikupljao 1886-88 pjesme muslimanskih pjevača iz Bosne (Hrvatske narodne pjesme III-IV., 1898-99).
Arkesilaj III od Kirene

**Arkesialj III od Kirene** ili **Arkesilaj III** (grčki: **ο Αρκεσίλαος**, 6. vijek pne.) bio je šesti po redu kralj Kirene i član dinastije *Batijada*.

Arkesilaj je bio sin kirenskog kralja Bata III i kirenske kraljice Feretime. Sestra mu je bila kirenska princeza Ladika, udana za egipatskog faraona Amazisa II. Baka po ocu mu je bila kirenska kraljica Erikso i kralj Arkesilaj II.

Kraljem je postao nakon što mu je otac umro 530. pne. Godine 525. pne. sklopio je savez sa perzijskim kraljem Kambizom II, koji je u to vrijeme osvojio susjedni Egipat i priključio ga svom carstvu. Kambiz i Arkesilaj su postali dobri prijatelji.

Prema Herodotu, Arkesilaj je bio lošeg karaktera te je 518. pne., nezadovoljan demokratskim ustavom koga su donijeli njegov otac i Demonaks, tražio da se vrate tradicionalne kraljevske ovlasti. Iako ga je podržavala uticajna majka, Kirenjani su se pobunili te ga protjerali na otok Samos, dok mu je majka otišla kod kralja Eueltona na ciparskoj Salamini kako bi tražila vojnu intervenciju. Nakon što je na Samosu prikupio vojsku, otišao je u Delfe kod proročice po savjet, te mu je tamo rečeno kako će se vratiti na vlast, ali ne smije biti okrutan prema svojim podanicima. Arkesilaj se uspio vratiti na vlast, ali je ignorirao savjet,te je ponovno prognan. Utočište je ovaj put našao u kirenajskom gradu Barka, gdje mu je vladao Alazir. Herodot navodi da se Arkesilaj oženio za Alazirovu kć. Međutim, nekadašnji kirenjanski prognanici su ga u Barci prepoznali na tržnici i ubili zajedno s Alazirom. Njegov sin Bat je, pak, 515. pne. postao novi kralj Kirene.

## Povezano
* Popis kraljeva Kirene
* Kirena
* Kirenajka

## Izvori
* Herodot, Historije, Knjiga 4.
* http://books.google.com/books?id=yFoGAAAAQAAJ&pg=RA1-PA476&lpg=RA1-PA476&dq=battus+i+of+cyrene&source=web&ots=t0ry2lDq05&sig=de4r9u7WwS3ocdHqMZvG-z6ZZU4
* http://www.livius.org/ct-cz/cyrenaica/cyrenaica.html 
* http://www.mediterranees.net/dictionnaires/smith/cyrene.html
Natko Nodilo

**Natko Nodilo** (Split, 31. kolovoza 1834. - Zagreb, 21. svibnja 1912.) bio je hrvatski političar, povjesničar i publicist.

Studirao je teologiju, povijest i zemljopis u Beču. Bio je prvi profesor opće povijesti na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Jedan je od vođa Narodne stranke u Dalmaciji i urednik novina "Il nazionale". Vodio je polemiku s autonomaškim ideologom N. Tommaseom u kojoj je argumentirao i pozivajuće se na povijesne izvore dokazao nužnost sjedinjenja Dalmacije s Hrvatskom. Kao povjesničar proučavao je ranu srednjevjekovnu povijest Hrvata i jugoistočne Europe.

Bio je poznat po zalaganju za političko jedinstvo Hrvata i Srba, odnosno smatrao je hrvatski i srpski jednim jezikom. Zbog toga je u doba Titove Jugoslavije veličan kao preteča ideologije bratstva i jedinstva, dok je nakon raspada Jugoslavije postao predmet kontroverzi i kritika, odnosno svojatanja između hrvatskih i srpskih nacionalista.

## Djela
* *Postanje svjetovne papinske vlasti ili pedeset godina talijanske historije*
* *Religija Srba i Hrvata na glavnoj osnovi pjesama, priča i govora narodnog*
* *Historija srednjeg vijeka za narod hrvatski i srpski I-III* (1899.-1905.)(nedovršeno)

## Literatura
* *Kečkemet, D., Hrvatski narodni preporod u Splitu, Split, 1999.*
* *Obad, S, Tri faze u ponarođenju splitske općine, u Hrvatski narodni preporod u Splitu, u Hrvatski narodni preporod u Splitu, Split, 1984.*
* *Vrandečić*, J., Dalmatinski autonomistički pokret u XIX. stoljeću, Zagreb, 2002.''
Đuro Arnold (razvrstavanje)

**Đuro Arnold** može se odnositi na:

* Đuro Arnold - hrvatski filozof, pedagog i pjesnik
* Đuro Arnold - hrvatsko-mađarski skladatelj
Đuro Arnold (skladatelj)

** Đuro Arnold** (*Arnold György*) (Taksony kod Budima, 5. 6. 1781. — Subotica, 25. 10. 1848.) je bio mađarski i bački hrvatski skladatelj, zborovođa, umjetnik i suradnik župnika.

Rodio se u seocetu Taksonyu, 23 km jugozapadno od Budima.

Njegov otac ga je prvi poučavao glazbi. Poslije je svoje glazbeno obrazovanje proširivao u Pečuhu i Velikom Varadinu.

1800. je dobio mjesto zborovođe župne crkve sv. Terezije Avilske u Subotici. Dvije godine poslije se oženio sa Josefinom Malek iz Pečuha s kojom je imao četiri sina. 

Njegov rad u glazbenom području nije prošao nezapaženo. Brzo je postao uglednim građaninom u Subotici, tako da je već 1826. postao članom Izabrane općine grada Subotice. 

Umro je 25.10. 1848. godine. Pokopan je u kripti današnje subotičke stolne bazilike. 

Njegov rad, nažalost, u kasnijim je stoljećima zaboravljen, tako da početkom 21. vijeka nije ostao poznatim širim krugovima ljudi, pa čak i u Subotici u kojoj je Arnold djelovao, za koju je djelovao i u kojoj je ostavio najdublje tragove, a njegova se baština i danas vidi.

## Djela i zasluge
Pisao je svjetovnu glazbu, a nakon supruzine smrti se posvetio duhovnoj glazbi. 

Skladao je brojne skladbe za zborove, glasovir, solo pjesme, himne, motete, mise, ofertorije, melodramu, dramu, operu, romansu i kantatu.

1809. je priredio prvi koncert u Subotici. Izvođači su bili Đuro Arnold i njegov zbor i orkestar.

Muzička škola i filharmonija u Subotici duguju svoje osnivanje Đuri Arnoldu.

Pisao je na hrvatskom i njemačkom. Tako je u Osijeku 1819. izdao crkvenu pjesmaricu, "*Pismenik iliti skupljenje pisama različitih za nadiljne, svetačne is ostale dneve priko godine podobnih, za vechu slavu boxju is kriposli duhovne naroda Iliričkoga učinjeno po Gjuro Arnoldu*", gdje je zabilježio brojne bačke hrvatske pjesme. 1826. je napisao na njemačkom jeziku glazbeni leksikon u četiri sveska. Ovo djelo je ostalo u rukopisu. Njegova druga pjesmarica je bila bolje sreće. Uspio ju je objaviti 1840. Bila je namijenjena orguljašima i zborovođama u Mađarskoj i Erdelju.

Težina i veličina njegovog djela se najbolje vidi kad se njegov opus sagleda glazbenim mjerilima njegovog vremena i potrebe za koje su nastale.

## Radovi o Arnoldu
O Arnoldu su pisali Albe Vidaković, Kalman d'Isoz, Jagoda Martinčević Lipovčan, Nela Skenderović, Ante Sekulić, Veronika Vavrinec, Zdravko Blažeković, Josip Mioč, Miroslav Stantić i ini.

## Vanjske poveznice i izvori
* Zvonik br. 142 Književna večer posvećena skladatelju Đuri Arnoldu
Rudolf Vimer

**Rudolf Vimer** (Bjelovar 21. ožujka 1863. – Zagreb 28. listopada 1933.), kanonik, rektor Zagrebačkog sveučilišta, dekan Bogoslovnog fakulteta u Zagrebu, dopisni član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (danas HAZU), najučeniji svećenik Zagrebačke nadbiskupije početkom XX. stoljeća, pisac, poliglot i dobrotvor.

## Biografija

Rodio se kao deveto dijete u bjelovarskoj obitelji, austrijskog porijekla. Njegova majka imala je brata svećenika, koji mu je pomogao u školovanju. Osnovnu školu, završio je u Bjelovaru, a kao pitomac Nadbiskupijskog sjemeništa u Zagrebu, završio je gimnaziju s odličnim uspjehom. Bogoslovne nauke studirao je u Zagrebu, a završio ih je u Beču na Sveučilištu Pazmaneju.

Zaređen je za svećenika vrlo mlad s 22 godine i služio je svoju mladu misu u Bjelovaru 1885. u župnoj crkvi sv. Terezije Avilske u Bjelovaru. Kapelan je u Karlovcu, a zatim u Zagrebu u župi sv. Petra. Istovremeno je prefekt u Nadbiskupijskom sjemeništu i vjeroučitelj u osnovnim školama. Od godine 1890. kateheta je na Gornjogradskoj gimnaziji te dugogodišnji prefekt u Plemićkom konviktu.

Nakon položenog doktorata iz bogoslovije u Beču 1892. imenovan je docentom na Bogoslovnog fakulteta u Zagrebu na katedri za orijentalne jezike (arapski, sirijski i kaldejski). Godine 1895. stipendijom Zemaljske vlade Hrvatske, Slavonije i Dalmacije odlazi na znanstveno putovanje po zemljama Bliskog istoka. Putovao je po Palestini, Siriji i Egiptu i sudjelovao u ekspediciji na brdo Sinaj.

Postao je redovni profesor uvodnih znanosti u Novi zavjet i tumačenja Sv.pisma na Bogoslovnom fakultetu. Zbog svog ugleda kao znanstvenik bio je dekan tog fakulteta, rektor Zagrebačkog sveučilišta (1900. / 1901.)
te dopisni član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (danas HAZU). Poznavao je većinu europskih jezike te latinski, grčki te orijentalne jezike. Obišao je najveće europske knjižnice i knjižnice Bliskog istoka.

Vimer je u svoje doba bio najučeniji svećenik Zagrebačke nadbiskupije, vrlo revan u svojim svećeničkim dužnostima i omiljen među vjernicima. Bio je plodan pisac biblijske tematike. Napisao je najbolji hrvatski životopis Isusa Krista u tri knjige te "Život svetoga Pavla". Poznat je i kao veliki humanist. Pomagao je sirotinju, humanitarne i kulturne institucije. Svoju bogatu knjižnicu darovao je Bogoslovnom fakultetu.

U starosti, ostavio je 100 000 austrijskih kruna s namjerom da se u Bjelovaru izgradi franjevački samostan, što je i ostvareno. Umro je u Zagrebu 1933. i sahranjen je u zajedničkoj kaptolskoj grobnici na Mirogoju. U crkvi sv. Antuna Padovanskog i Franjevačkom samostanu u Bjelovaru, postavljena mu je spomen-ploča, kao utemeljitelju samostana.

## Knjige

* "Život svetoga Pavla" Zagreb 1907.
* "Muka Gospodina našega Isusa Krista" Zagreb 1910.
Vjekoslav Klaić

**Vjekoslav Klaić** (Garčin, 28. srpnja 1849. - Zagreb, 1. srpnja 1928.), hrvatski povjesničar, pisac, rektor zagrebačkog Sveučilšta.

Rodio se u Garčinu u učiteljskoj obitelji. Budući hrvatski historiograf odgajan je u njemačkome duhu i jeziku, budući da mu je majka bila Njemica. Školovao se u Varaždinu i Zagrebu, a književnost i glazba u sjemeništu više su ga zanimali od povijesti, a izvedene su mu i neke skladbe. U Beču je studirao povijest i zemljopis, a poslije završenoga studija, više od pedeset godina službovao je kao profesor, u početku gimnazijski, a od godine 1893. počinje predavati opću povijest na Zagrebačkome sveučilištu, i uz manje prijekide ostaje na katedri do 1922. kada je umirovljen. Godine 1896. postao je pravim članom JAZU/HAZU, a bio je i počasni doktor praškoga sveučilišta i vanjski član Češke akademije znanosti. Surađivao je u pravaškom tjedniku *Hrvatska lipa*, u bio je dugogodišnji urednik *Vienca* (1882.-1889.), te istodobno i osnivač orkestra i dirigent, promičući hrvatsku glazbu. Godine 1892. pokrenuo je i uređivao glazbeni časopis *Gusle*. Pisao je i uspjele pripovijetke i političke članke u hrvatskom duhu.

Monumentalno historiografsko djelo *Povijest Hrvata*, objavljeno kod Kuglija u pet knjiga (od 1899. do 1911.), nije, na žalost, uspio završiti. Ocjenjujući njegov ovaj rad, drugi veliki hrvatski povjesničar, Ferdo Šišić (1914.) ističe: *"Izradbom, naučnom metodom i opširnošću Klaićevo djelo nadilazi sva dosadašnja djela te vrste u našoj historiografiji"*, dok Jaroslav Šidak kaže da *"uza sve nedostatke, Klaićevo djelo ostaje u prikazu XV. i XVI. stoljeća po obilju svojih podataka, do danas nepremašeno"*.

## Važnija djela
* "Povijest Hrvata",
* "Slavonija od X-XII vijeka",
* "Prirodni zemljopis Hrvatske",
* "Povijest Bosne",
* "Pripovijesti iz hrvatske povijesti",
* "Bribirski knezovi",
* "Krčki knezovi Frankopani",
* "Život i djela Pavla Rittera Vitezovića" i dr.

## Vanjske veze

* "Vjekoslav Klaić", "Vjekoslav Klaic" i "Vjekoslav Klai" na *[[Internet Archive]]*
* Vjekoslav Klaić: Život i djela Pavla Rittera Vitezovića 
* Vjekoslav Klaić: Crtice iz hrvatske prošlosti 
* Poviest Bosne do propasti kraljevstva
Antun Bauer

**Antun Bauer** (Breznica kod Bisaga, 11. 2. 1856. – Zagreb, 7. 12. 1937.) bio je teološki i filozofski pisac, zagrebački nadbiskup.

Unaprijedio je pastoralno i socijalno djelovanje zagrebačke nadbiskupije te bio pokrovitelj mnogih društava i institucija.

## Biografija

Rođen je kao treće od petnaestoro djece u ne baš imućnoj obitelji gradišćanskih Hrvata. Unaprijedio je pastoralno i socijalno djelovanje zagrebačke nadbiskupije te bio pokrovitelj mnogih društava i institucija. Učitelj mu je bio Josip Stadler, vrhbosanski nadbiskup.

Profesor je na Teološkom fakultetu u Zagrebu (1887.–1911.), gdje je predavao filozofiju i apologetiku. Godine 1906./1907. postaje rektor Zagrebačkog sveučilišta. Aktivno je sudjelovao u političkom životu (1885.–1911.) u redovima oporbe kao saborski zastupnik iz redova Stranke prava, a potom kao predstavnik pravaške grupe u okviru Hrvatsko-srpske koalicije. Bavio se suvremenim problemima filozofije primjenjujući skolastičku metodologiju, djelovao u vjerskoj publicistici, te pisao filozofijske i teološke rasprave.

Godine 1911. imenovan je koadjutorom nadbiskupa Posilovića. Godine 1914. postaje zagrebačkim nadbiskupom. Bio je osoba duboke vjere i iskrene pobožnosti. Njegovom zaslugom rimski zavod svetog Jeronima postao je opće dobro hrvatskoga naroda. Svečano je otvorio i prvi euharistijski kongres u Zagrebu i vrlo aktivno 1925. sudjelovao u Tisućugodišnjici Hrvatskoga Kraljevstva. Poslije izbora 1935., nadbiskup Bauer osobno je prosvjedovao knezu Pavlu protiv nasilja nad hrvatskim pučanstvom, naglašujući da su takvi postupci suprotni moralu te ih označio kao progonstvo i divljaštvo.

## Djela
* "Naravno bogoslovje" ,
* "Teodiceja ili nauka o razumskoj spoznaji Boga",
* "Wundtov metafizički sustav".
Julije Rorauer

**Julije Rorauer** (Senj, 11. travnja 1859. - Beč, 4. prosinca 1912.) bio je hrvatski književnik.

Doktorirao je pravo te radio kao tajnik u *Kraljevskoj zemaljskoj vladi*, a zatim profesor Pravnog fakulteta Zagrebu. Kazališne kritike objavljivao je u "Obzoru", a feljtone u "Agramer Zeitungu". Napisao je niz salonskih kozmopolitskih drama iz aristokratskog života.

## Djela
* "Maja"
* "Sirena"
* "Naši ljudi"
Drago Perović

**Drago Perović** (Gorica kod Trebinja, BiH, 20. rujna 1888. - Zagreb, 6. siječnja 1968.) bio je bosanskohercegovački liječnik i anatom, jedan od osnivača Medicinskog fakulteta u Zagrebu

Nakon završetka školovanja u Beču radio jedno vrijeme kao asistent prof. Hochstettera.
1913. biva promoviran *Sub auspiciis Imperatoris* i tom prilikom prima carski orden.

U studenom 1917. prihvaća vođenje anatomske katedre pri Sveučilištu u Zagrebu postavši time njen prvi predstojnik i osnivač. 12. siječnja 1918. u auli Sveučilišta prof. Drago Perović održava uvodno predavanje "O smjeru nastavnog i znanstvenog rada u anatomiji" čime s radom započinje Medicinski fakultet u Zagrebu. Predavanju su prisustvovali predstavnici državne administracije, sveučilišni profesori, članovi Zbora liječnika Hrvatske i studenti. Perović paralelno osniva i Anatomski institut s muzejskim postavom uključujući osteološku zbirku rastavljenih lubanja, jedinstvenu u svijetu.

Znanstveno se dr. Drago Perović posebno bavio funkcionalnom anatomijom labirinta, nosa i paranazalnih sinusa otkrivši nepoznate anatomske detalje i važne zakonitosti u razvoju tih formacija. U razdoblju u kojem je djelovao i vodio, kroz Zavod je prošlo više od 15 000 studenata medicine.

Od 1925. do 1926. je obnašao dužnost rektora Sveučilišta u Zagrebu, bio je redoviti član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti i sudjelovao u pisanju i uređivanju Hrvatske enciklopedije kao glavni urednik područja medicinskih znanosti.

## Vanjske veze
* unizg.hr: Drago Perović
Stanko Hondl

**Stanko Hondl** (Zagreb, 22. listopada 1873. - Zagreb, 16. travnja 1971.), profesor fizike na Sveučilištu u Zagrebu, bavio se teorijskom i eksperimentalnom fizikom te filozofijom znanosti.

Studirao je matematiku i fiziku na Mudroslovnom fakultetu u Zagrebu (kod prof. Vinka Dvořáka) i diplomirao 1895. Boravio je u Göttingenu i Berlinu, gdje je slušao Planckova predavanja i sudjelovao u njegovu seminaru. Doktorirao je 1898. u Zagrebu. Zaposlio se kao gimnazijski profesor fizike u Vinkovcima 1896., a potom u Zagrebu (1896. - 1911.). Habilitirao je za privatnog docenta fizike i započeo predavanja na Sveučilištu (1902./03.). Godine 1911. biva izabran za izvanrednog, a 1915. za redovitog profesora Mudroslovnog (kasnije Filozofskog) fakulteta. Bio je predstojnik Fizikalnog kabineta od 1911. i dekan fakulteta (1919./20. i 1932./33.), te je zaslužan za izgradnju zgrade Prirodoslovno-matematičkog fakulteta na Marulićevom trgu 19 (koja je sve do 1991. korištena za tu namjenu). Bio je rektor Sveučilišta (1936. - 1938.), član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti: dopisno od 1908. i redoviti od 1923. te njezin potpredsjednik (1933. - 1942.), predsjednik Hrvatskog prirodoslovnog društva (1934. - 1936.), pročelnik Astronomske sekcije, potpredsjednik Društva srednjoškolskih profesora i suradnik *Nastavnoga vjesnika* (1907. - 1911.).

Prof. Hondl se bavio teorijskom i eksperimentalnom fizikom, poviješću fizike kao i filozofskim pitanjima znanosti (poznate su rasprave: *O nulmjestima gibanja tekućine*, *Nacrt povijesti kvantitativne atomistike*, *Pogledi suvremene fizike*, *Anatomija fizikalnih znanosti*). Za povijest fizike posebno su važni njegovi radovi o Markantunu de Dominisu i Ruđeru Boškoviću (*Marko Antonije de Dominis kao fizičar*, *Faraday o Boškovićevoj atomistici*, *Boškovićevi računi o gustoći svjetlosti* *Stay i Bošković o apsolutnom gibanju*, *Boškovićev dalekozor s vodom*, *Bošković i fotometrija*, *Dvije osebujne Boškovićeve zamisli*, *I. Relativna sila inercije*, *II. Stvaranje svijeta* i dr.). Napisao je također niz srednjoškolskih udžbenika iz fizike, a predavanjima na Pučkom sveučilištu, popraćenim pokusima, te prilozima u časopisu Priroda, doprinio je i popularizaciji znanosti.

## Reference
* Članak *Stanko Hondl* Ane Smontare, Matematičko-fizički list, God. LVI 3/223
Stjepan Horvat (geodet)

: *Vidi i:* Stjepan Horvat (imenjaci)

**Stjepan Horvat** (Sremski Karlovci, 29.11. 1895. - Buenos Aires, 12.3. 1985.) bio je hrvatski geodet.

Studij geodezije završio je u Zagrebu, u kojem je kasnije predavao svoju struku na Tehničkom fakultetu. Od 1944. do 1945. godine bio je rektorom zagrebačkog Sveučilišta. 

Kao sljedbenik NDH, u svibnju 1945. godine emigrirao je, ponijevši sa sobom samo naprtnjaču s najnužnijim stvarima i zlatni rektorski lanac iz 1877. godine, dar cara Franje Josipa I. U tajnosti ga je predao na čuvanje Hrvatskom zavodu svetog Jeronima u Rimu, koji je dragocjeni lanac vratio Sveučilištu 1991. godine. Utočište je našao u Argentini, gdje je kao *Esteban Horvat* radio za argentinsku vojsku.

Autor je "Memoranduma rektora Hrvatskog sveučilišta" iz 1945. godine, kojim je pokušao u sveučilišnom svijetu ishoditi moralnu pomoć svojemu narodu i uvjeriti međunarodnu javnost u opravdanost opstanka hrvatske države. Pisao je pjesme i uglavnom duhovne skladbe, među njima i "Misu blažene Djevice Marije", koju je posvetio zagrebačkom nadbiskupu Alojziju Stepincu.
Andrija Štampar

**Andrija Štampar** (Brodski Drenovac, 1. rujna 1888. – Zagreb, 26. lipnja 1958.), jugoslavenski liječnik. Specijalizirao se u higijeni i socijalnoj medicini. U dva navrata dekan Medicinskog fakulteta u Zagrebu (1940–41. i 1952–57.).

## Biografija

Porijeklom je bio iz Čanka u Lici. Od 1919. bio načelnik higijenske službe Ministarstva narodnog zdravlja (Odjeljenje za rasnu, javnu i socijalnu higijenu) u Beogradu; postavio je temelje javnozdravstvenoj službi u Jugoslaviji i osnovao niz socijalno-medicinskih ustanova. Izgrađujući naprednu medicinu došao je u sukob s komercijaliziranom medicinom, a zbog svoje socijalnodemokratske ideologije postao je nepoćudan vladajućim krugovima. Nakon prisilnog umirovljenja 1931. bio je stručnjak Higijenske organizacije Lige naroda u Kini. Zaslužan je za reformu nastave na zagrebačkom Medicinskom fakultetu, osnivanje Više škole za medicinske sestre i Medicinskog fakulteta u Rijeci. Izradio je ustav Svjetske zdravstvene organizacije te je 1948. predsjedao Prvoj svjetskog zdravstvenoj skupštini u Ženevi. Bio je prvi potpredsjednik Ekonomskog i socijalnog vijeća OUN-a.

## Vanjske veze

* Škola narodnog zdravlja "Andrija Štampar"
* Biografija Andrije Štampara na povijest.net 
* Knjižnica "Andrija Štampar"
Stjepan Ivšić

**Stjepan Ivšić** (Orahovica, 13. kolovoza 1884 - Zagreb, 14. siječnja 1962.) hrvatski jezikoslovac, slavist i akcentolog. 

Pučku je školu završio u Orahovici, gimnaziju polazio u Osijeku i Požegi, gdje je maturirao 1904. Na Filozofskome fakultetu u Zagrebu (1904–1907) i u Krakovu (1907–1908) studirao hrvatski jezik i klasičnu filologiju. Na studijskom usavršavanju radi učenja slovenskih jezika boravio u Pragu, Petrogradu, Moskvi i Kijevu (1913–1914). U doktora filologije promoviran (1913) na osnovi rasprave *Prilog za slavenski akcenat* (Rad JAZU 187). Profesor gornjogradske gimnazije u Zagrebu (1909-1914). Otada do umirovljenja profesor slavistike na Filozofskom fakultetu u Zagrebu, izabran za docenta kao nasljednik Tomislava Maretića.

Znatnu pozornost Ivšić je posvetio hrvatskim štokavskim govorima o kojima je objavio nekoliko iznimno važnih studija (Šaptinovačko narječje, 1907.; Današnji posavski govor, 1913.). Posebno je proučavao akcentuaciju hrvatskih govora te u starim slavonskim gramatikama. Prvi je utvrdio postojanje novoga akuta u sva tri hrvatska narječja. 

Godine 1928. sudjelovao u radu državnog povjerenstva za izradu načela zajedničkoga pravopisa hrvatskoga i srpskog jezika. U raspravi *Jezik Hrvata kajkavaca* (1936.) kajkavske govore, bez goranskih, podijelio je u četiri skupine. Proučavao je hrvatskoglagoljsku baštinu, posebno njezine jezične značajke, o čemu je objavio više radova. Godine 1934. pratio je Bašćansku ploču s Krka u Zagreb i o tome napisao zanosan članak *Sveta Lucija u Jurandvoru i njezin dragi kamen* (Jutarnji list, br. 8115). Od 1937. potpredsjednik je Društva "Hrvatski jezik" a 1938. urednik časopisa *Hrvatski jezik*. Bio je rektor Sveučilišta u Zagrebu od 1939. do 1943. U vrijeme NDH otklonio ponudu da bude ravnatelj Hrvatskoga državnog ureda za jezik i zagovarao fonološki pravopis nasuprot službenomu "korienskomu". 

U proljeće 1945. zbog navodne suradnje s neprijateljima (tzv. kolaboracija) osuđen na izgon iz Zagreba i isključen iz Akademije. Zaključke s Novosadskoga dogovora jedini potpisao s ogradom: "Ovaj potpis dajem s napomenom da izjava u t. 4 zaključaka ne smije služiti za propagandu ekavskog izgovora na dosadašnjem književnom ijekavskom području."
Jedan od najvećih hrvatskih filologa i jezikoslovaca, akcentolog svjetskoga glasa.

## Djela
* *Šaptinovačko narječje*, Zagreb, 1907.
* *Prilog za slavenski akcenat*, Zagreb, 1911.
* *Akcenat u gramatici Matije Antuna Reljkovića*, Zagreb, 1912.
* *Nacrt za istraživańe hrvatskih i srpskih narječja*, Zagreb, 1914.
* *Srpsko-hrvatski jezik na pločama: izgovor i intonacija s recitacijama* (tekst i komentar s Miroslavom Kravarom, tekst čita Pavao Cindrić), Zagreb, 1955.
* *Slavenska poredbena gramatika*, objavljena posmrtno, priredili R. Katičić i J. Vrana, Zagreb, 1970.
* *Izabrana djela iz slavenske akcentuacije*, priredio B. Finka, München, 1971.
* *Jezik Hrvata kajkavaca*, priredio J. Lisac, Zaprešić, 1996.

Bibliografija: M. Somborac, *Bibliografija radova prof. Stjepana Ivšića*, u *Zbornik u čast Stjepana Ivšića*, Zagreb, 1963.
Hrvoje Iveković

**Hrvoje Iveković** (1901. - 1991.), hrvatski kemičar, rektor Sveučilišta u Zagrebu i redovni član HAZU. 

Na njegovu inicijativu 1945. osnovan je Farmaceutski fakultet u Zagrebu, a Iveković je redoviti profesor opće i anorganske kemije do odlaska u mirovinu 1971. godine. Od 1954. do 1956. bio je rektor Sveučilišta u Zagrebu. Predsjednik je Hrvatskoga kemijskog društva od 1962. do 1963.
Od 1968. do 1970. predsjednik Matice hrvatske.
Antun Barac

**Antun Barac** (Kamenjak, 22. 8. 1894. — Zagreb, 1. 11. 1955.) bio je hrvatski povjesničar.

## Biografija
Raspon njegovog znanstvenog zanimanja vrlo je širok i kreće se od kritičko – esejističkih napisa o manje važnim piscima, preko monografija o vrhunskim hrvatskim stvaraocima poput Nazora, Šenoe, Vidrića ili Mažuranića do velikih sinteza o hrvatskoj književnoj kritici 19. stoljeća ili započete povijesti hrvatske književnosti od hrvatskog narodnog preporoda do stvaranja Jugoslavije. Dva su temeljna njegova polazišta u vrednovanju književnosti. Ona mora biti izraz čovjeka u njegovom totalitetu, kao individualnog i društvenog bića, te duboko zahvatiti u osnovna pitanja života. Druga mu je teza da se velika umjetnost rađa samo iz velike boli. Dakako, najvažniji je vrijednosni kriterij koliko je pisac za svoj doživljaj našao adekvatni izraz. U svoja proučavanja unio je i specifični nacionalni kriterij, držeći da svaka mala književnost u većoj mjeri odražava društveni život svoga naroda nego velika. Otuda i poznata njegova krilatica o veličini malenih.

Za vrijeme Drugog svjetskog rata Antuna Barca uhapsile su vlasti NDH i internirale u logoru Stara Gradiška, od listopada 1941. do svibnja 1942. godine. O tome piše u svojoj knjizi "Bijeg od knjige", koja je objavljena posthumno, 1965. u izdanju kuće Naprijed.
Kontrapost

**Kontrapost** ( - suprotnost) se odnosi na položaj ljudskog tela u stojećem stavu, u kome čovek stoji oslonjen na jednu nogu, dok je druga blago savijena i to se naziva S-linija. Kukovi čine liniju koja se blago spušta ka savijenoj nozi, dok ramena čine kosu liniju koja se spušta ka pravoj nozi. Tu nastaje suprotnost, po kojoj je nastao i naziv poze, inače veoma omiljene kod umetnika. "Otkrivena" je u V veku pre nove ere u takozvanoj ranoj fazi, ili strogom stilu umetnosti stare Grčke. Primjer: statua Augustusa Prima Porte iz 27. - 14. st.pr.kr. 

02 10 2024 Photo Paolo Villa-Napoli-mann-Museo Archeologico-FO232526tris-Arte Greca copia romana-Policleto Doriforo Polykleitos Doryphoros from Pompeii-marmo marble carrara.jpg
Chiasmo Contrapposto-Canone Canon policleteo (2of3pages)-scheme-diagram-photo Paolo Villa 2024 CC BY-SA 4.0 (and italian Law & MiC)- Doryphoros by Polykleitos, photo-scheme-diagram.pdf
Chiasmo Contrapposto-Canone Canon policleteo (3pages)-scheme-diagram-photo Paolo Villa 2024 CC BY-SA 4.0 (and italian Law & MiC)- Doryphoros by Polykleitos, photo-scheme-diagram.pdf
Skulptor

**Skulptor**, **kipar** ili **vajar** je vrsta likovnog umetnika. Vajar je umetnik koji misli i stvara u trodimenzionalnosti - skulptura, jer kao što je crtaču dovoljna samo linija, slikaru bela površina, vajaru treba sve to ali i volumen, jer on u svemu traži, pre svega lepotu koja je nastala skladnim odnosom između, visine, širine i dubine.

Vajar rukama ili raznim alatima, u zavisnosti od materijala u kome radi, modelira ili vaja, kao što slikar slika ili crtač crta.

Vajar koristi mnoge vajarske tehnike kao na primer vajanje u glini ili gipsu a zatim, livenje odlivanje u bronzi a pored toga koristi i slikarske tehnike. Po tome sa kojim materijalima vajari dele mogu biti oni koji rade sa kamenom, keramikom sa drvom, ili metalima- bronzom, gvožđem. U srednjem veku klesari bili su visoko specijalizovane zanatlije koji su vladali znanjima iz geometrije i graditeljske tehnologije. Svoj rad su obeleževali posebnim znakovima u kamenu. 

Sa opadaljem cehovckog obrazovanja i premeštanjem vajarskog obrazovanja na akademije se vajarska priprema koncentrisala na crtanje i modelovanje. definitinno izvođenje plastike je bilo povereno zanatlijama. Između autora i dela se stavlja dalji elemenat izvođač koji izvodi delo mehanički i ponekad virtuozno ga reprodukujući. To je značilo odeljivanje vajara od dela i po nekada male ali jako značajne promene na delu. Tokom 19. veka je bio vajar koji je radio sam svoja dela sasvim izniman. Od preloma veka pojavljuje se sve više vajara koji su prolazili zanat klesanja i kamenorezača (klesanje u kamenu je do danas deo vajarskog obrazovanja u akademijama). Iako današnji vajar ne može da zaobiđe pomoć i rad klesara ili nekog drugog zanatlije on to danas ipak sam završava u poslednjim fazama izvođenja skulptura. 

Vajar se, od slikara ili crtača ne razlikuje samo po tome što stvara delo u tri dimenzije - skulpturu, već i po tome što je u njegovom radu, pored kreativnog mišljenja i oka, značajan udeo imaju i ruke jer on celom šakom i prstima, gnječi i oblikuje glinu, ili dletom preoblikuje kamen, nastojeći da obuhvati i dubinu, treću dimenziju njegovog dela.

## Veze
* Vajarstvo
* Istorija umetnosti
* Umetnost
Baćin

**Baćin** može biti:
* Baćin (Hrvatska Dubica), selo kod Hrvatske Dubice u Hrvatskoj
* Baćin Dol, selo u općini Cernik u Hrvatskoj
* Baćina, selo kod Ploča u Hrvatskoj
* Baćino, mađ. Bátya, selo u jugoistočnoj Mađarskoj
420-e pr. n. e.

## Događaji i trendovi
* Peloponeski rat
* 430. pne./429. pne. - Atenska kuga koja ubija između trećine i četvrtine stanovnika Atene.

## Smrti
* 429. pne. – Periklo, atenski državnik (epidemija)
* Herodot, grčki historičar (r. cca. 485. pne., umro između 430. i 425. pne.).
429. pr. n. e.

__NOTOC__

Godina **429. pne.** bila je godina predjulijanskog rimskog kalendara. U rimskoj državi bila je poznata kao **Godina konzulstva Tricipitina i Fidenasa** (ili, rjeđe, **godina 325. ''[[Ab urbe condita]]**''). Oznaka 429. pne. za ovu godinu se koristila od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini postala glavna metoda u zapadnoj Evropi sa označavanje godina.

## Događaj
* Peloponeski rat: Atenjani pod Ksenofontom dolaze u Trakiju kako bi napali Haldikiku, ali lokalni polisi se uz pomoć Olinta uspješno brane, izvojevavši pobjedu u bitci kod Halkide.
* Peloponeski rat: Atenski admiral Formion na ulazu u Korintski zaljev, usprkos brojčane inferiornosti, kod Naupakta odnosi veliku pobjedu nad korintskom flotom pod Mahaonom, Izokratom i Agatarhidom koja je pokušala poslati pojačanja spartaskom vojskovođi Knemu u Akarnaniji. 
* Peloponeski rat: Atenjani, u savezu s Polihnom, uništavaju kretski grad Kidonija.
* Peloponeski rat: Makedonski kralj Perdika II ponovno krši savez s Atenom te šalje 1000 trupa kako bi pomogli spartanskom napadu na Akarnaniju, iako je taj kontingent došao prekasno da bi pomogao. Kao odgovor na to, trački kralj Sitalk napada Makedoniju s velikom vojskom kojoj pomažu nezavisna tračka plemena (kao Diji) i pajonska plemena (Agrijanci i Lejanci). Njegov pohod je zaustavljen kada ne dođe obećana pomoć iz Atene, pa Perdika s njim sklopi sporazum, obećavši ruku svoje sestre za Sitalkovog nećaka.
* Atenska kuga, koja je pobila na hiljade stanovnika Atene, kao jednu od žrtava uzima Perikla. Na Periklovo mjesto kao najvažniji atenski političar dolazi Kleon.

## Rođenja
* Atej, kralj Skitije (u. 339. pne.)

## Smrti
* Periklo, atenski državnik (epidemija) (r. cca. 495. pne.)

## Reference
Olint

**Olint** (grčki: Όλυνθος *olunthos*, smokva koja prerano zri; okolica ima obilje smokvi) je bio drevni grad na grčkom poluotoku Halkidika, sagrađen uglavnom na dva brežuljka 30&ndash;40m in height, u plodnoj ravnici na obali Toronskog zaljeva, blizu poluotoka Pallene, oko 2,5 kilometra od mora i oko 60 *stadia* (c. 9&ndash;10 kilometra) od Potideje.
Strategos

Izraz **strategos** (plural **strategoi**; grčki: [**στρατηγός, στρατηγοί**], doslovno "vojskovođa") je izraz koji se u grčkom koristi za riječ "general". U helenističkom i bizantskom dobu se izraz koristio i za vojne guvernere. U suvremena Helenskoj vojsci predstavlja najviši oficirski čin.

## Reference

* Hansen M.H. 1987, *The Athenian Democracy in the age of Demosthenes*. Oxford.
* Debra Hamel 1998, *Athenian generals : Military authority in the classical period*. Leiden.
* Oxford Classical Dictionary, 2nd edition, 1996: strategoi.
* 'Dictionary of the Classical World', John Roberts, 2005. Oxford
* Pauly-Wissowa
Diadumenos

***Diadumenos*** ("nositelj dijadema"), zajedno s *[[Dorifor|Doryphorosom]]*je jedan od tri najpoznatija tipa figure koje je izvajao znameniti antički kipar Poliklet, odnosno tako stvorio matricu za buduća djela starogrčkog vajarstva koja daju striktno idealizirani prikaz mladića na uvjerljivo naturalistički način.

Diadumenos je bio pobjednik sportskih natjecanja, još uvijek nag, a prikazan je kako diže ruke kako bi zavezao dijademu, odnosno vrpcu koja ga je prikazuje kao pobjednika. Originalna verzija iz 420. pne. je imala dijademu od bronce. Figura stoji u kontrapostu s težinom na desnoj nozi, s lijevom nogom blago nakrivljenom i glavom prema nadesno, samozadovoljna i zamišljena. Fidija je također napravio sličnu figuru pobjednika natjecanja u Olimpiji ; osim Polikleta, slične su figure napravili Lizip i Skopant.

## Napomene

## Izvori
* Herbert Beck, Peter C. Bol, Maraike Bückling (Hrsg.): *Polyklet. Der Bildhauer der griechischen Klassik. Ausstellung im Liebieghaus-Museum Alter Plastik Frankfurt am Main*. Von Zabern, Mainz 1990 
* Detlev Kreikenbom: *Bildwerke nach Polyklet. Kopienkritische Untersuchungen zu den männlichen statuarischen Typen nach polykletischen Vorbildern. "Diskophoros", Hermes, Doryphoros, Herakles, Diadumenos*. Mann, Berlin 1990, 

## Vanjske veze

* (Skulpturhalle Basel) Manuela Cimeli and Tomas Lochman, "Der ''Diadumenos'' des Polyklet"
* Martial, ''Diadumenos'' (Latin)
* smARThistory: ''Diadumenos''
Mahaon

**Mahaon** može biti:
* Mahaon (ljekar), drevni grčki ljekar;
* Mahaon (vojskovođa), spartanski vojskovođa iz vremena peloponeskog rata.

## Povezano
* Machaon
Polihna

**Polihna** () je bio drevni grad na grčkom otoku Kreta. Godine 429. pne., u doba peloponeskog rata, Polihna je bila u savezu s Atenjanima, koji su opustošili susjednu Kidoniju. U srednjem vijeku je Polihna, blizu strateški važnog slatkovodnog jezera, bila važan i snažan zamak fortification.

## Povezano
* Malaksa

## Napomene

## Reference
* Geoffrey De Villehardouin (2004) *Memoirs Or Chronicle Of The Fourth Crusade And The Conquest Of Constantinople*, Kessinger Publishing, 140 pages ISBN 1419192671
* C. Michael Hogan, ''Cydonia'', The Modern Antiquarian, Jan. 23, 2008
* *Polychna: Ancient town of Creta* (2008) http://www.starnarcosis.net/obsidian/crete.html#Polychna
Kidonija

**Kidonija** ( je bio važni grad-država u sjeverozapadnom dijelu grčkog otoka Krete. Njegovi ostaci su u blizini suvremenog grada Khania. Prema legendi ju je osnovao Kidon, sin Hermesa i Akalalide, kćeri kralja Minosa.

Kidonijci se spominju u XII knjizi Eneide, gdje ih Vergilije opisuje kao izvrsne strijelce.

## Značajne osobe
* Aristoklo (5. vijek pne.) vajar
* Kresilas (5. vijek pne.) vajar

## Povezano
* Malaksa
* Lastenes
* Knossos
* Panares
* Polihna
* Cydonia Mensae, područje na Marsu koje je dobilo ime po Kidoniji

## Izvori
* C. Michael Hogan, *Cydonia*, Modern Antiquarian, January 23, 2008 http://www.themodernantiquarian.com/site/10881/cydonia.html#fieldnotes
* Robert Pashley, *Travels in Crete*, 1837, J. Murray
Feretima (kirenska kraljica)

**Feretima** (grčki: **η Φερετίμη**, 6. vijek pne.) bila je supruga Bata III, kralja Stara Grčka|grčke kolonije Kirena i majka njegovog sina, kralja Arkesilaja. Prema Herodotovim navodima, bila je dorskog porijekla, a otac joj se također zvao Bat.

Nakon što joj je oko 530. pne. umro suprug, Feretima je imala važnu ulogu na sinovom dvoru, te ga poticala da ukine demokratski ustav koji je bio donio Bat III. Kada su se Kirenjani oko 518. pne. pobunili, i majka i sin su prognani. Arkesilaj je kasnio pronašao utočište na Samosu, a majka u ciparskoj Salamini gdje je bez uspjeha pokušala nagovoriti tamošnjeg kralja Euelthona da joj pomogne vratiti sina na prijestolje. Na kraju je Arkesilaj uspio sam skupiti vojsku te s njom vratio vlast u Kireni. Međutim, kada su se Kirenjani ponovno pobunili, Arkesilaj je otišao u obližnju Barku kod svog zeta, kralja Alazira. Feretima je ostala vladati kao regentica u Kireni.

Kada su kirenski izgnanici ubili Arkesilaja i Alazira na tržnici u Barki, Feretima je otišla u Egipat kod perzijskog guvernera Arisanda tražiti pomoć da osveti njegovu smrt. Arisand joj je pomogao s trupama, ali su se stanovnici Barke dugo odupirali i opsada je završena tek kada je Arisand građane izvan gradskih zidina namamio na prevaru s navodnim mirovnim pregovorima. Kada je Barka pala, slijedila je okrutna odmazda - veliki dio građana je pobijen, ženama su odrezane grudi, a ostatak je perzijski kralj Darije dao protjerati u Baktriju.

Feretima je nakon toga nastavila vladati u Kireni, ali je pogođena bolešću, odnosno crvima koji su se hranili njenim mesom. Krajem 515. pne. je umrla, a na vlast je došao njen unuk Bat IV, koji je vladao kao perzijski vazal.

### Izvori:
* Herodot, Historije, Knjiga 4
* Morkot, R., The Penguin Historical Atlas of Ancient Greece, Penguin Books, The Bath Press - Avon, Great Britain, 1996
* http://books.google.com/books?id=yFoGAAAAQAAJ&pg=RA1-PA476&lpg=RA1-PA476&dq=battus+i+of+cyrene&source=web&ots=t0ry2lDq05&sig=de4r9u7WwS3ocdHqMZvG-z6ZZU4
* http://www.livius.org/ct-cz/cyrenaica/cyrenaica.html 
* http://www.mediterranees.net/dictionnaires/smith/cyrene.html
* http://www.attalus.org/translate/polyaenus8B.html#47.1
* http://www.ancientlibrary.com/smith-bio/2592.html
Bat IV od Kirene

**Bat IV od Kirene** ili **Bat IV**, poznat pod nadimkom *Zgodni* ili *Lijepi* (grčki: **Βάττος ο Καλός**, 6. i 5. vijek pne.) bio je sedmi po redu kralj starogrčke kolonije Kirena koji je pripadao dinastiji *Batijada*. Bio je prvi od kirenskih kraljeva koji je služio kao perzijski vazal.

Bat je bio jedino dijete kralja Arkesilaja i neimenovane Libijke, kćeri Alazira, kralja Barke. Otac mu je oko godine 518. pne. prognan iz Kirene, a kasnije ubijen u Barki od kirenskih izgnanika. Za to vrijeme je u Kireni vladala baka Feretima, koju je godine 515. pne. naslijedio na prijestolju. Za razliku od svojih prethodnika, Batova vladavina je, za razliku od svojih prethodnika, bila lišena dramatičnih događaja, a sama Kirena se pod njim znatno obogatila zahvaljujući trgovanjem pšenicom, ječmom, maslinovim uljem i silfijem (još uvijek neidentificiranom biljkom aromatičnih svojstava). Bat je umro godine 465. pne. kada ga je naslijedio sin Arkesilaj.

## Povezano
* Popis kraljeva Kirene
* Kirena
* Kirenajka
* Silfij

## Izvori
* Herodot, Historije, Knjiga 4 
* http://books.google.com/books?id=yFoGAAAAQAAJ&pg=RA1-PA476&lpg=RA1-PA476&dq=battus+i+of+cyrene&source=web&ots=t0ry2lDq05&sig=de4r9u7WwS3ocdHqMZvG-z6ZZU4
* http://www.livius.org/ct-cz/cyrenaica/cyrenaica.html 
* http://www.mediterranees.net/dictionnaires/smith/cyrene.html