open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Veliki gradski park u Tivtu

**Veliki gradski park u Tivtu** ja naziv zaštićenog područja u Crnoj Gori, smještenog u centru Tivta. Park je poznat i pod nazivom Mornarički park zbog činjenice da se Mornarice dugo bavila održavanjem parka. 

Izgrađen je 1892. na posjedu kotorske vlastele Buća –Luković, Radalli i Verona, koje su na prostoru današnjeg parka imali ljetnjikovce okružene vinogradima. Osnovan je po naredbi admirala austro-ugarske mornarice Maksimilijana fon Šterneka, sa ciljem uređenja okruženja brodogradilišta Arsenal, kojeg je osnovao isti admiral 1889. 

Park sadrži bogatstvo biljnih vrsta. Inicijalno je osnivač parka naredio svim komandantima austrougarskih ratnih brodova da donose biljke sa putovanja, a zatim je ta praksa prerasla u običaj. U Parku dominiraju visoka stabla, koja dostižu visinu i do 25 metara. Neka od njih su stara čak 130 godina. Prije Drugog svjetskog rata, jedan dio parka zauzimali su i teniski tereni.

Tivatska opština podigla je u parku spomenik Milanu Spasiću i Sergeju Mašeri, herojima iz Drugog svjetskog rata. Oni su zagrljeni na komandnom mostu razarača „Zagreb“ herojski poginuli 17. aprila 1941. godine u Tivatskom zalivu, odbivši da predaju razarač neprijatelju. 

Od 1968. godine park je zaštićeni objekat prirode, a u januaru 2015. godine Odlukom Skupštine Opštine Tivat dobio je status spomenika prirode.
## Reference
Baltička željeznica

**Baltička željeznica** (ruski: *Балтийская железная дорога*, estonski: *Balti raudtee*) je ime za željezničku prugu dugu 402 km koja je povezala Sankt Peterburg sa Tallinnom i lukom Paldiski, i istoimeno Akcionarsko društvo koje je egzistiralo od 1870. do 1907.

## Karakteristike

*Baltička željeznica* ispočetka je bila privatna, a nakon tog vlasništvo Ruskog Carstva. Nakon 1907. je zajedno sa *Željeznicom [[Sankt Peterburg]]-[[Varšava]]*, postala je dio *Sjeverozapadne željeznice*. 

Koncesiju za željezničku prugu "od Baltičke luke (Paldiski) preko Revela (Tallinn, Vesenberga (Rakvere) i Narve do jedne od točaka pruge Sankt Peterburg-Varšava ili Sankt Peterburg-Oranienbaum, ne dužu od 377 versta (1 verst=1.0668 km" odobrio je ruski car Aleksandar II u augustu 1868. delegaciji Estonske gubernije koju je vodio baron Alexander Palen. 

On se obavezao da će u roku od osam mjeseci osnovati *Baltičko željezničko društvo* s kapitalom od 26390 hiljada rubalja. Povelju osnovanog Akcionarskog društva car je odobrio u novembru 1870., kad je gradnja pruge već bila završena. 
Prema povelji Društvo  je moglo imati u vlasništvu prugu 85 godina, računajući od trenutka kad je otvarena za promet, međutim 20 godina nakon završetka izgradnje, otkupila je država.

Baltička željeznička pruga polazila je od stanice Tosno u Sankt Peterburgu na pruzi Nikolajevskaja (Sankt Peterburg-Moskva) do Baltičke luke (Paldiski) u Finskom zaljevu, a puštena je u promet u oktobru 1870.

Car je u februaru 1872. odobrio novi statut Društva, jer je steklo pruge koje je kupila od kompanije Petergrofske željeznice: Peterburg - Peterhof - Oranienbaum i Ligovo - Krasnoe Selo.

Aleksandar II je u decembru 1874. odobrio dodatne članke u povelji Društva, jer se obavezala izgraditi novu dionicu pruge od Tape do Dorpata (Tartua). Promet na toj dionici dužine 105 versta (160 km), otvoren je u decembru 1876.

Baltička željeznica je otkupljena od Akcionarskog društva u aprilu 1893.

Od maja 1893. Baltička željeznica je administrativno ujedinjena sa Željeznicom Pskov-Riga, nakon tog se zvala Baltička i Pskov-Riška željeznica. 
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Балтийская железная дорога''
Mullutu-Suurlaht

**Mullutu-Suurlaht** je višedjelno jezero na zapadu Estonije na otoku Saaremaa u Okrugu Saare.
Svojom površinom je četvrto jezero po veličini u Estoniji. 
Nalazi se na zapadnoj periferiji grada Kuressaare, udaljeno 2 km od Riškog zaljeva, od kog se odvojio prije nekih 1000-
1500 godina.

## Karakteristike
Jezera Mullutu-Suurlaht obično imaju površinu od 14,4 km², prosječno su duboka 1 m, a maksimalno 2,1 m. 
Za velikih kiša ili plime vodostaj jezera prosječno poraste 0,75 metara, maksimalno 1,16 metar, tad Mullatu Suurlaht naraste do 36 km², i 
protegne se na zapad i unutrašnjost 80 km, sve do jezera Paadla.

Kompleks jezera Mullutu-Suurlaht sastoji se od tri jezera; **Suurlahest**, **Mullutu** i **Vägara**.

### Suurlaht
To najistočnije jezero ima površinu od 5,9 km², a najdublje je u sredini 2,5 m.
U sjeveroistočnom kutu Suurlahtija nalazi se otok Rahinu površine 3 hektara. Obale su mu plitke i strme, uglavnom šljunkovite i kamenite, ponegdje pješčane, glinovite ili muljevite. 
Močvarna obala otežava pristup jezeru. 
Dno jezera prekriveno je glinom i prilično debelim slojem ljekovitog blata.
Vodom ga pune potoci Kortisisoo i Irase, a istječe kanalom Kurgus do istočnog jezera Mullutu.

### Mullutu
Mullutu znan i kao Zaljev Mullutu ili Väike Mullutu ima površinu 4,3 km², vrlo je plitak, naročito njegov sjeverni dio gdje dubina ne prelazi 0,2-0,3 m, najdublji je na jugu (1,7 m) na mjestu gdje ističe rijekom Nasva.
Vodom ga pune potoci Kaarmise i Kärla, ali i potok Pühajõgi sa kojim je povezan sa zapadnijim Jezerom Vägara.

### Vägara
Vägara ili Väike Mullutu (također Kiisajärv) ima površinu od 0,84 km², a dužina njegove obale iznosi 8 km., vodom ga puni potok Pühajõgi, a njime i istječe do jezera Mullutu.

Protok vode je jak u Mullutu, a slab u Suurlahtu i Vägari, sva jezera drenanira rijeka Nasva duga 3 km, koja izvore iz jezera Mullutu.

Za visoke plime morska voda poteče rijekom Nasvom uzvodno, tako da su vode jezera boćate, i zbog tog bogate ribljim vrstama, od jegulja, grgeča, štuka, bodorki, do jezova i linjaka.

Ljekovito blato pronađeno u Suurlahtiju koristi sanatorij u Kuressaareu.

## Reference
 
## Vanjske veze
* ''Mullutu-Suurlaht''
Nasva (rijeka)

**Nasva** (estonski: *Nasva jõgi*) je rijeka na zapadu Estonije na otoku Saaremaa duga 3 km.

## Hidrologija

Nasva izvire iz jezera Mullutu na zapadnoj periferiji grada Kuressaare. Od tamo teče prema ušću u Riški zaljev kod luke Nasva.

Porječje rijeke prostire se na površini od 306 km² i po tom je najveći na otoku Saaremaa, u njega su uključena i porječja potoka Kärla i Pühajõgi.

Za visoke plime morska voda poteče rijekom uzvodno, tako da su vode jezera Mullutu boćate.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Nasva jõgi''
Nasva (Saare)

**Nasva** je luka i naselje (*alevik*) od 340 stanovnika na zapadu Estonije na otoku Saaremaa u Okrugu Saare.

## Geografija

Nasva leži na ušću rijeke Nasve u Riški zaljev, udaljena 7 km jugozapadno od grada Kuressaarea. 
Sa sjevera je okružena jezerima kompleksa Mullutu-Suurlaht.
## Historija
Nasva je do 2010. bila selo. 
Luka u Nasvi je svoj današnji izgled dobila 1980-ih, kad je izgrađena za ribarsku zadrugu Saare Kalur. 
Danas uz ribarsku luku postoji i mala marina (AS Nasva Jahtklubi), sa šest vezova ukupne dužine 279 metara.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Nasva (Kaarma vald)'' (portal općine)
Bystré (Vranov na Toploj)

**Bystré** je naseljeno mjesto u okrugu Vranov na Toploj, u Prešovskom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Zajednica lovora i oleandera iznad vrela Sopot kod Risna

**Zajednica lovora i oleandera iznad vrela Sopot kod Risna** je naziv zaštićenog područja u Crnoj Gori. 

Vrelo Sopot nalazi se na udaljenosti 1,5 km od Risna (1 km vazdušne linije). Atmosferske vode koje padaju u zaleđu Risanskog zaliva (na području Orjena) vrlo brzo sa površine poniru, da bi se njihovo isticanje koncenrisalo i na području Sopota. U vrijeme hidrografskog maksimuma, iz vrela (pećine) izbijaju velike količine vode. 

Unutrašnji dio bokokotorskog zaliva zaliva, od tjesnaca Verige, odlukom Komiteta svjetske baštine na zasjedanju 1979. godine, uključen je u UNESCO-ovu listu Svjetske kulturne i prirodne baštine.
 
Zajednica lovora (*Laurus nobilis*) i oleandera (*Nerium oleander*) je na krečnjačkoj padini iznad vrela, od obale mora do 80 mnv. Zauzima površinu od 40 hektara. Kao hortikulturalni objekat, stavljen je pod zaštitu 1968. godine. Predstavlja jedan mali dio zaštićenog područja Kotorsko-risanskog zaliva. Ovo je jedino mjesto na Crnogorskom primorju gdje oleander raste samoniklo. Botaničku vrijednost rezervata povećava prirodna zajednica lovora. Na ovom lokalitetu je registrovano 57 biljnih vrsta.

## Reference
Fyn

**Fyn** je otok na istoku Danske, koji je svojom površinom od 2,984 km² treći po veličini otok u Baltičkom moru nakon Zelanda i Gotlanda.

## Karakteristike

Otok je dug 60 km i širok 85 km, a najviši vrh je brdo visoko 131 metara.

Fyn leži između južnog dijela Poluotoka Jutland i Otoka Zeland omeđen tjesnacima Mali Belt (zapad) i Veliki Belt (istok). 
Preko oba tjesnaca prelaze željezničke i cestovne veze, uključujući fiksnu vezu Velikobeltni most, grandiozni sistem mostova i tunela koji spaja Fyn sa Zelandom preko otoka Sprogø.  
Na otoku živi 441,795 stanovnika, ponajviše po lukama i industrijskim centrima; Odense, Assens, Svendborg, Nyborg, Kerteminde, Middelfart i Fåborg. 

Fynov valoviti morenski krajolik, prošaran je plodnim oranicama, kvalitetnog tla od ilovače, idealnog za ratarstvo i vrtlarstvo na kom se masovno uzgajaju žitarice i šećerna repa. Uz to razvijeno je i stočarstvo (svinjogojstvo, govedarstvo) i naročito mliječna industrija.   

## Historija

Na otoku su pronađene grobnice iz kamenog doba, kao i brojne vikinške relikvije, uključujući pogrebni čamac vikinškog vođe - *Ladbyskibet* (oko 950.), 19 km istočno od Odensea i *Brodski spomenik* (grob ograđen kamenjem u obliku broda) zapadno od Odensea.  

Kao snažna fortifikacija danske aristokracije još od ranog srednjeg vijeka Fyn je prošaran starim zamcima i dvorcima. 
Dva najimpresivnija nalaze se na jugu, to su Egeskov iz 1554 i Brahetrolleborg (1568.), u kom se nalaze i dijelovi 
samostana osnovanog 1172.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Funen island, Denmark'' (na potalu Encyclopaedia Britannica)
Vojvodstvo Livonija

**Vojvodstvo Livonija** (poljski: *Księstwo Zadźwińskie* ili *Księstwo Inflanckie*, litvanski: *Livonijos kunigaikštystė*, estonski: *Üleväina-Liivimaa hertsogkond*, latvijski: *Pārdaugavas hercogiste*, latinski: *Ducatus Ultradunensis*) zvana i **Poljska Livonija** bila je domena Velike Kneževine Litvanije, a kasnije Poljsko-Litvanske Unije koja je 
egzistirala od 1561. do 1621.

Prostirala se po teritoriju današnje sjeverne Latvije i južne Estonije.

## Historija

Tokom 16. vijeka Terra Mariana je postala predmet natjecanja između Kraljevine Danske, Kraljevine Švedske, Ruskog Carstva i Poljsko-Litvanske Unije.

Ruski car Ivan IV Grozni napao je 1558. Terra Marianu i time započeo Livonski rat 1558.-83. 
Istovremeno su i trupe Poljsko-Litvanske Unije napale jug Terre Mariane.

Nesposoban da se dalje brani veliki majstor Livonskog reda (grana Teutonskog Reda) Gotthard Kettler, predao je 1561. jug Terre Mariane Poljsko-Litvanskoj Uniji, koja je ubrzo sekularizirala svoju novu domenu.
Pa je nakon tog podjelila na dva vojvodstva; Kneževinu Kurlaniju i Semigaliju (dio današnje Latvije između zapadne obale Rijeke Daugave i Baltičkog mora) kao domenu Velike Kneževine Litvanije i *Vojvodstvo Litvanija* (dio sjeverne Latvije i južne Estonije) kao zajedničku poljsko-litvansku domenu.

Nakon Sedmogodišnjeg rata i Livonskog rata, kad je Batory prodro u Rusiju, i primorao je na sklapanje Mira u Jam-Zapoljskom, Poljsko-Litvanska Unija učvrstila je svoju vlast u Terra Mariani, ali bez Estonije i otoka Zapadnoestonskog arhipelaga.

Poljske pretenzije na Estoniju i spor oko švedskog trona doveli su do Švedsko-poljskog rata 1601. u kojem je Kraljevina Švedska 1621. zauzela Rigu a nakon tog 1625. i Tartu. Nakon tih poraza Poljsko-Litvanska Unija bila je prisiljena prepustiti Kraljevini Švedskoj svoje vojvodstvo. 

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Przyłączenie Rygi do Rzeczpospolitej Obojga Narodów (1561–1581)''
Karujärv

**Karujärv** (*Medvjeđe jezero* prevedeno sa estonskog) je jezero u Estoniji na zapadu otoka Saaremaa u Okrugu Saare.

Karujärv kog smatraju najljepšim jezerom Saareme leži na 32,2 metra nadmorske visine, 4,5 km sjeverozapadno od gradića Kärla.

## Karakteristike

Jezero ima površinu od 3,3 km², dugo je 2,9 km i široko 2,1 km, prosječno je duboko 1,6 m, a maksimalno 5,5 m. 
obale su mu duge 12,2 km, a Vode mu se izmjene jedanput godišnje.

Karujärv ima pet otoka ukupne površine 4,3 hektara, to su; Suur (Kandlesaar), Oinarahu, Väikesaar, Linderahu i Kivirahu.

Površina sliva je mala samo 16,1 km², u jezero utječe samo nekoliko malih potočića, a vode mu otječu potokom *Vesiku* (Kemmi), koji nestaje u klancu *Kalja* na udaljenosti od 5 km.

Jezero je okruženo šumama i valovitim reljefom. Nekoliko stotina metara sjevernije nalazi se malo jezerce *Mudajärv*, nekadašnji dio Karujärva, koje sad ima samo metar vode. 
Oko jezera na istoku i zapadu su oranice, na sjevernoj obali su sela, a na istočnoj je izgrađen prostrani kamp.

## Reference
 
## Vanjske veze
* ''Karujärv (Järumetsa järv, Järvemetsa järv)''
Kärla

**Kärla** je ruralni gradić (*alevik*) od 908 stanovnika na zapadu Estonije na otoku Saaremaa u 
Okrugu Saare.

## Geografija

Kärla leži duž istoimenog potoka Kärla, udaljena 20 km sjeverozapadno od grada Kuressaarea., 
Nešto sjevernije (4,5 km) leži pitoreskno jezero Karujärv.

Kärla je gradić i sjedište istoimene općine, skromno mjesto sa bibliotekom, poštom, 
društvenim domom, osnovnom i muzičkom školom.
Najznačajniji objekt je historicistička crkva podignuta 1824.

## Historija
Postoje dokumenti o srednjovjekovnoj crkvi Marije Magdalene iz 1313., koja je kasnije 
postala sjedište biskupije.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kärla'' (na portalu Eesti Entsüklopeedia)
Nacionalni park Vilsandi

**Nacionalni park Vilsandi** (estonski: *Vilsandi rahvuspark*) je nacionalni park na zapadu Estonije u Okrugu Saare, koji se prostire duž zapadne km obale otoka Saaremaa i po Baltičkom moru.

## Karakteristike

Park se prostire na površini od 240 km², od tog 2 / 3 po po moru.
Nacionalni park obuhvaća otok Vilsandi, zapadnu obalu otoka Saaremaa i oko 160 otočića i hridi, među njima i najzapadniju točku Estonije – otočić Nootamaa.
Vilsandi je jedini naseljeni otok u Nacionalnom parku.

Cilj Nacionalnog parka je zaštita prirodne i kulturne baštine obalnih krajolika 
Zapadnoestonskog arhipelaga.

## Historija

Historija Nacionalnog parka Vilsandi datira iz 1910. kad je osnovan *Rezervat za ptice Vaika*, prvo zaštićeno područje u baltičkim državama. 
Nakon tog je 1957. osnovan *Rezervat prirode Vaika* koji je 1971. preimenovan u *Nacionalni rezervat prirode Vilsandi*, a 1993. u Nacionalni park Vilsandi.

Od 1990. Vilsandi je kao dio Rezervata biosfere Zapadnoestonskog arhipelaga uvršten u UNESCO-vu mrežu.

Park je 17. juna 1997. uvršten u Ramsarsku konvenciju kao značajno močvarno područje i stanište brojnih ptica (247 vrsta).

Od februara 2009. parkom upravlja *Državni centar za upravljanje šumama*.

## Reference
 
## Vanjske veze

* ''Vilsandi National Park'' (službene stranice)
Tagamõisa (poluotok)

**Tagamõisa** (estonci: *Tagamõisa poolsaar*) zvan i *Tagala* je poluotok u Baltičkom moru koji se nalazi na sjeverozapadnoj obali estonskog otoka Saaremaa između zaljeva Kihelkonna (zapad) i Tagalahta (istok).

## Geografija

Poluotok je dug oko15 km, visok 22 metra i širok 8 km.

Na sjeveru završava rtom Undva, a na sjeverozapadu svjetionikom.
Duž stjenovite sjeveroistočne obale ima klifove,od kojih su najviši Suuriku i Kuriku 4,5 metra.

Na zapadnom dijelu poluotoka nalazi se oko 50 jezera (Kiljatu, Naelelaht, Põdragu, Sarapiku). Jug je obrastao smrekovim šumarcima a centar hrastovim. 
Zapadna obala poluotoka dio je Nacionalnog parka Vilsandi.
Tagamõisa, Eesti Entsüklopeedia
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Tagamõisa Peninsula''
Nootamaa

**Nootamaa** je najzapadniji otok Estonije i Zapadnoestonskog arhipelaga, koji se nalazi u Baltičkom moru udaljen oko 4 km sjeverozapadno od otoka Saareme.

## Karakteristike

Taj otočić u obliku potkovice površine - 0,058 km², obrastao je rjetkim niskim grmljem.
Nootamaa je dio Nacionalnog parka Vilsandi, poznata kao stanište brojnih ptica.

Istočno od Nootamae leži otočić *Uus-Nootamaa*, koji je izronio iz mora 1980-ih.

Nootamaa je motiv prikazan na estonskom novčiću od dva eura.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Nootamaa''
Veliki Belt

**Veliki Belt** (danski: *Storebælt*, što prevedeno znači *Veliki [[tjesnac]]*) je tjesnac koji razdvaja danske otoke Zeland i Fyn i Baltičko od Sjevernog mora, odnosno do njegova tjesnaca Kattegata.

Veliki Belt je najveći i najvažniji od tri danska tjesnaca koji povezuju Baltik i Atlantski ocean, ostala dva su; Øresund i Mali Belt.

## Karakteristike

Tjesnac je dug 64 km, širina mu varira od 18.5 do 28,2 km, prosječno je dubok je 20-30 metara a u najdubljem dijelu kod Langelanda 66 metara.

## Historija

Vjerojatno su još danski Vikinzi naplaćivali svaki prolaz brodova tim tjesnacom.
Danski kralj Erik od Pomeranije ozakonio je praksu naplaćivanja taksi za prolaz brodova Velikim Beltom - 1429.
To je Danskoj osiguralo velike prihode i pomoglo joj da se razvije u pomorsku silu.

Sredinom 19. vijeka ta praksa postala je predmet diplomatskih pritisaka na dansku vladu, koja je pristala prekinuti sa tim, traživši zauzvrat međunarodnu financijsku kompenzaciju. Nakon tog su 1857. danski plovni putovi otvoreni za strane brodove sklapanjem Kopenhaške konvencije.

Od polovice 19. pa sve skoro do kraja 20. vijeka preko tjesnaca se odvijao vrlo gust trajektni promet.
Krajem 1980-ih započela je izgradnja Velikobeltnog mosta, koji je kombinacija mostova i tunela preko Velikog Belta. 
Tuneli su otvoreni 1997., a mostovi sljedeće godine.

Veliki Belt nastao je kao rijeka Dana prije 9000–8900 godina kada je Jezero Ancylus koje je tad zauzimalo
Baltičku depresiju izgubilo svoje drenaže oko Göteborga i skrenulo prema jugu i probilo se do Sjevernog mora.

## Povezano
*Mali Belt

## Reference

## Vanjske veze

* ''Great Belt strait, Denmark''
Lolland

**Lolland** (što prevedeno sa danskog znači *Niska zemlja*) je otok u Baltičkom moru, koji je 
svojom površinom od 1,243 km² četvrti po veličini u Danskoj.

## Karakteristike
Otok se nalazi na istoku Danske, od južnog Zelanda dijeli ga tjesnac Smålandsfarvandet.
Lolland je dug 58 km i širok 20 km, i vrlo nizak najviša točka ima samo 25 metara.

Otok je vrlo razveden i isprekidan fjordovima od kojih su najveći Sakskøbing i Nakskov. 
Dok je na sjeveru i istoku dobro pošumljen, na jugu je močvaran, pa se niska obala štiti od poplava pješčanim dinama i nasipima. 

Po plodnim oranicama, kvalitetnog tla od ilovače sadi se ponajviše šećerna repa. 

Na otoku živi 58,032 stanovnika, ponajviše u većim urbanim centrima; Nakskov, Maribo, Sakskøbing, Rødby i Nysted. 

## Historija

Zamak Ålholm u Nystedu bio je kraljevska rezidencija]] tokom 12. vijeka, danas se u njemu nalazi Muzej oldtimera. 
Otok je bogat kurijama i veleposjedničkim imanjima od kojih neki imaju genezu od 15. vijeka. 
Među njima najimpresivniji su *Knuthenborg* iz 1866. sa zoološkim vrtom) i *Christianssæde* iz 1690. 

Iz luke Rødbyhavn prometuju trajekti za Njemačku.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Lolland island, Denmark'' (na portalu Encyclopaedia Britannica)
Baltazar Dulić

**Baltazar (Bolto) Dulić** (Đurđin/Subotica, 6. siječnja 1905. - Subotica, 23. srpnja 1982.) je arhitekt iz Subotice. Rodom je bački Hrvat. Sin je Laze Dulića, prvog predsjednika crkvene općine Đurđina.

## Biografija
Rodio se u Subotici u uglednoj posjedničkoj obitelji. U Subotici je pohađao pučku i srednju školu. U Zagrebu je studirao na Arhitektonskom odjelu Tehničkom fakultetu i ondje 1930. diplomirao. 1934. je u Beogradu položio za ovlaštenog arhitekta kao specijalist za arhitekturu i urbanizam. RAdio je kao inženjer-projektant. Poslije je radio u Subotici na višoj tehničkoj školi.

Projektirao je nadgrobni spomenik na Bajskom groblju Fabijana Malagurskog. Danas je to zaštićeni spomenik kulture.

Od 1935. do 1944. pisao je za Klasje naših ravni.

Poslije rata bio je članom povjerenstva za podizanje spomenika poginulim borcima Drugog svjetskog rata. Napravio je urbanistički plan za Suboticu, Bečej, Staru Pazovu, Kanjižu i dr.

Od 1963. je bio stručnim suradnikom Subotičke biskupije. Savjetovao je biskupa Lajču Budanovića u svezi s gradnjom novih crkava u Šandoru i Đurđinu te obnovi starih crkava u Bikovu, Lemešu i Kelebiji.

Prema njegovim je nacrtima 1982. godine izgrađena crkva Marije Majke Crkve u Šandoru, posvećena Mariji Majci Crkve.

## Poznate građevine
Ovo je popis nekih Dulićevih građevina:
*crkva Marije Majke Crkve u Šandoru 
*crkva sv. Josipa Radnika u Đurđinu
*zgrada sjemeništa i gimnazije Paulinum u Subotici
*tvornica konfekcije u Subotici
*tvornica kože u Subotici
*rekonstrukcija Željezničke stanice u Subotici, 1941.
*uprava i pomoćne zgrade klaonice i hladnjače 29. novembar (Subotica)
*zgrada Ekonomskog fakulteta u Subotici
*Ljetna pozornica na Paliću (suautor Károly Holczer), 1950. 
*Hrvatski seljački prosvjetni dom u Đurđinu

## Izvori
*Ante Sekulić: Umjetnost i graditeljstvo bačkih Hrvata, Matica hrvatska, Zagreb, 1998., , str. 117.-120.
*Radio Subotica na hrvatskom , Na današnji dan, 6. siječnja, priredio Lazar Merković, pristupljeno 6. siječnja 2013.
Svetska baština u Crnoj Gori

**Svjetska baština u Crnoj Gori** je skupina od 3 (tri) kulturna i 1 (jednog) prirodnog dobra. Crna Gora je članica UNESCO-a od 1. marta 2007.

UNESCO (eng.: **U**nited **N**ations **E**ducational, **S**cientific and **C**ultural **O**rganization; Organizacija Ujedinjenih naroda za obrazovanje, nauku i kulturu) je organizacija u sastavu Ujedinjenih nacija, osnovana 16. novembra 1945. godine. Trenutno se na spisku Svjetske baštine nalazi 1.154 dobara, uključujući kulturnu i prirodnu baštinu, koji se nalaze u 165 država članica UNESCO-a.

## Reference
Langeland

**Langeland** (što prevedeno sa danskog znači *Duga zemlja*) je otok na istoku Danske u Baltičkom moru, koji je leži između otoka Fyn i Lolland.

## Karakteristike

Otok ima površinu od 284 km², dug je 52 km i širok 11 km, na njemu živi 12,137 stanovnika

Langeland je valovit i dobro pošumljen, po plodnim oranicama od ilovače sadi se žito, a ima i dobro razvijeno stočarstvo (svinjarstvo, govedarstvo). 

## Historija
Otok je bio naseljen još od kamenog doba, što dokazuje dobro očuvana koliba na južnom dijelu otoka
Zamak Tranekær (obnovljen 1550.) bio je kraljevska je rezidencija od 1231.
Otočka prijestolnica Rudkøbing ima gradska prava još od 1287.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Langeland island, Denmark'' (na portalu Encyclopaedia Britannica)
Čičava

**Čičava** je naseljeno mjesto u okrugu Vranov na Toploj, u Prešovskom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
*
Švedska Livonija

**Švedska Livonija** (švedski: *Svenska Livland*) bila je domena Kraljevine Švedske koja je egzistirala od 1629. do 1721.

## Historija

Teritorij po kom se prostirala, ugrubo odgovara južnim dijelovima današnje Estonije (uključivo otok Saaremaa koji je Danska prepustila Švedskoj nakon sklapanja Bremsebruskog mira) i sjever današnje Latvije (regija Vidzema). 

Švedska je te krajeve Livonskog vojvodstva zauzela od Poljsko-Litavske Unije za vrijeme Poljsko-švedskog rata (1617. - 1629.) To stanje je formalizirano nakon potpisivanja 
Altmarskog sporazuma 1629., ali cijeli teritorij nije formalno ustupljen sve do sklapanja Olivskog sporazuma 1660. u Gdańsku.
Poljsko-Litavska Unije uspjela je zadržati samo manji dio svog vojvodstva na jugoistoku Latvije (današnja regija Latgalija). To novo smanjeno vojvodstvo nazvano je Inflantsko vojvodstvo.

Švedski kralj Gustav II Adolf uspio je u septembru 1621. zauzeti Rigu stari njemački hanzeatski grad.

Prijestolnica *Švedske Livonije* Riga u to vrijeme bila je drugi najveći grad švedskog imperija. Zajedno sa drugim domenama po Baltiku, Livonija je služila Švedskoj kao osiguranje prevlasti na Baltičkom moru (*Dominium maris baltici*). 

Za razliku od Švedske Estonije, koja se dobrovoljno podvrgla švedskoj vlasti 1561. u kojoj su dotadašnji tradicionalni lokalni zakon i uglavnom ostali nedirnuti, nova Švedska Livonija imala je drukčiju politiku. 
Za vladavine Karla XI primjenjivani su isti zakoni kao i u Švedskoj, što znači da je ukinuto je kmetstvo, kao i to da je i seljacima omogućeno obrazovanje i daljnje napredovanje u vojsci, državoj administraciji ili luteranskoj crkvi.
Za razliku od tog plemstvu su reducirane privilegije jer su morali dokumentima dokazati vlasništvo nad svojim feudima. Ukoliko to nisu mogli - feudi su im oduzeti u ime monarhije, pa su postajali obični zakupci.

Početak kraja *Švedske Livonije* bio je Veliki severni rat i Bitka kod Poltave 1709. koju je kralj Karl XII izgubio od 
Ruskog Carstva.

Nakon tog je 1710. Švedska Livonija kapitulirala, formalno je predata Ruskom Carstvu nakon potpisivanja Nystadskog mira 1721.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Why did Sweden not fortify Swedish Livonia''
Mali Belt

**Mali Belt** (danski: *Lillebælt*, što prevedeno znači *Mali [[tjesnac]]*) je tjesnac koji razdvaja danski otok Fyn od Poluotoka Jutland i Baltičko od Sjevernog mora, odnosno do njegova tjesnaca Kattegata.

## Karakteristike

Tjesnac je dug oko 48 km, širok 0,8 km, i dubok je od 15 do 45 metara.
Mali Belt je zbog tog što je uzak vrlo opasan za plovidbu, pogotovo velikim brodovima, tako da ga danas rijetko koriste.

Od polovice 19. vijeka. se preko tjesnaca odvijao vrlo gust trajektni promet, prvi željeznički most podignut je 1935. a nakon njega i viseći most za automobile 1970.

## Povezano
* Veliki Belt

## Reference

## Vanjske veze
* ''Little Belt strait, Denmark''
Galič (Ukrajina)

**Galič** ili **Halič** (ukrajinski: *Галич*, ruski: *Галич*, poljski: *Halicz*, njemački: *Halytsch*) je grad od 6,193 stanovnika na zapadu Ukrajine u Ivano-Frankivskoj oblasti.

Po njemu je nazvana historijska centralnoevropska regija - Galicija.

## Geografija
Galič se prostire se na ušću rijeke Lukve u Dnjestar, udaljen 26 km sjeverno od svog oblasnog centra Ivano-Frankovska.

## Historija

Galič je prvi put dokumentiran 896. i zna se da je od 10. vijeka bio dio Kijevske Rusije, ali se već 1097. osamostalio od Kijeva nakon Ljubecke skupštine knezova.

Prvo spominjanje Galiča u drevnim ruskim ljetopisima je iz 1138., a redoviti podaci o gradu pojavljuju se na stranicama ljetopisa od sredine 12. vijeka, kada je knez Vladimirko 1141. preselio svoju prijestolnicu iz Zvenigoroda u Galič.

Prosperitet Galičke Kneževine i njezine prijestolnice Galiča povezan je sa vladavinom kneza 
Jaroslava Osmomisla (1153.-1187) i još više kneza Romana Velikog koji je krajem 12. vijeka uspio 
ujediniti galicijske i volinske zemlje i osnovati Galičko-Volinjsko Kneževstvo.
Tako je Galič postao centar jedne od najvećih ruskih kneževina.

Sredinom 14. vijek Galič je anektirala Kraljevina Poljska i dodjelila mu status grada po magdeburškom pravu.
To nije dugo potrajalo jer je već 1370. dospio pod vlast ugarskog kralja Ludovika I Anžuvinskog. Svega 17 godina kasnije zahvaljujući naporima poljskog kralja Jagela Galič je ponovno poljski, pa je nakon tog dugo ostao domena Poljsko-Litvanske Unije.

Od 1772. za Prve podjele Poljske Galič je domena Habsburške Monarhije. Za austrijske vlasti izgubio je administrativni značaj i postao provincijski gradić podređen Ivano-Frankovsku.

Nakon Prvog svjetskog rata od ljeta 1919. Galič je ponovno postao poljski, i to je ostao sve do Sovjetske invazije Poljske 1939. 
Od jula 1941 pa do 44. grad je bio pod njemačkom okupacijom.

Galič je do 2020. bio je administrativni centar Galičkog rajona u Ivano-Frankivskoj oblasti, a od oktobra 2020. je administrativni centar galicijske administrativne jedinice.

## Privreda i transport

Galič je industrijski grad još od kraja 19. vijeka, kad je bio poznat po dvije ciglane, cementari, uljari, mlinu i po luci kojom se transportiralo drvo.
Nakon rata ekonomija grada usmjerila se na prehrambenu industriju. 
Osamdesetih godina prošlog vijeka podignuta je tvornici alatnih mašina.

Novi automobilski most preko Dnjestra podignut je 1981. zajedno sa obilaznicom na cesti Ivano-Frankovsk-Lavov.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Галицька міська рада''
10. brdska brigada Armije RBiH

**10. brdska brigada [[Armija Republike Bosne i Hercegovine|Armije RBiH]]**, vojna je jedinica koja je tokom rata u Bosni i Hercegovini djelovala u sastavu Prvog korpusa Armije RBiH. Pripadnici ove brigade se smatraju odgovornim za ratne zločine počinjene na Kazanima nadomak Sarajeva.

## Historija

Osnovana je kao 1. pješadijska brigada Stari Grad 19. jula 1992. od Odreda Stari Grad, Odreda Hrid-Jarčedoli, Odreda Mahmutovac i drugih manjih jedinica. U septembru 1992. preimenovana je u 1. brdsku brigadu i bila je izravno potčinjena Stožeru Vrhovne komande. Dio 1. korpusa postala je 23. januara 1993. Dana 4. februara 1993. u sastav brigade ušao je 1. protivdiverzantski odred Baščaršija Općinskog štaba odbrane Stari Grad.

Od polovine novembra do početka decembra 1992. od jedinica OpŠO Stari Grad osnovana je 10. brdska brigada, a u njen sastav ušli su odredi Širokača, Soukbunar i "5. april". Mušan Topalović zvani Caco je tom prilikom postavljen za njenog komadanta. Brigada je brojala oko 2.000 ljudi i branila je strateški važnu liniju fronta na planini Trebević. Topalović je bio *čuveni komadant* među svojim vojnicima a kao *strah i trepet* među stanovništvo, prije svega zbog njegovog običaja da građane s ulice prisilno šalje na front na kopanje rovova.

Protiv kriminalnih aktivnosti Mušana Topalovića ali i pripadnika brigade na području Sarajeva je su na poseban način iako ne isključivo, bile usmjerene protiv srpskih, Vlada dugo vremena nije poduzimala ništa, između ostalog i zato što je Topalović bio u dobrim odnosima s Alijom Izetbegovićem. U međuvremenu, Kazani su se punili ubijenim Sarajlijama koje su Caco i njegovi ubijali na monstruozan način. Do danas je samo 15 lica, pronađenih u Kazanima, identificirano.

Dana 26. oktobra 1993. Predsjedništvo RBiH, MUP RBiH i Armija RBiH organizovali su *Operaciju Trebević 2*, s ciljem obračuna s kriminalom u vlastitim redovima i vraćanje odmetnutih vojnih grupa u sistem. Akcija je bila usmjerena protiv komandanta Desete brdske brigade Armije RBiH Mušana Topalovića. Caco i njegovi ljudi su prilikom hapšenja ubili devet pripadnika MUP-a RBiH.

Nakon ove akcije 10. brdska brigada je rasformirana. Ušla je u sastav 12. diviziju brigada je preimenovana u 115. brdsku brigadu. 14 pripadnika 10. brdske brigade Armije RBiH je uhapšeno i suđeno im je za zločine na Kazanima.

Po 10. brdskoj brigadi nazvana je ulica u Starom Gradu.

## Reference

## Vanjske veze
*Dossier Mušana Topalovića Cace: Od zločina na Kazanima do njegovog ubistva
Kurši

**Kurši** (latvijski: *Kurši*, litvanski: *Kuršiai*, njemački: *Kuren*) ponekad prevođeni kao **Kuronci** je ime jednog od baltskih plemena, koje je živjelo na uskom pojasu baltičke obale od 1. do 14. vijeka na području današnje Litvanije i Latvije.

Kurlandija je dobila ime po Kuršima, koje Rimbert prvi spominje 867. pod imenom - *Chori*.

## Historija i karakteristike

Kurši su smatrani “najbrutalnijim plemenom” među Baltima. Taj epitet su dobili od njemačkog kroničara Adama iz Bremena. Ali se pretpostavlja da je to zbog tog jer je Kurlandija od 8. do 9. vijeka bila meta napada skandinavskih zemalja.

Danci su 853. napali Kurlandiju, o toj kampanji pisao je Hamburgško-bremenski nadbiskup Rimbert u svojoj hagiografiji sv. Ansgara - „Danci su skupili mnoštvo brodova i otputovali u Kurlandiju, koju su htjeli poharati i porobiti. Ta zemlja imala je pet država. Kad su ljudi saznali za njihov dolazak, skupili su se na jedno mjesto i zauzeli muževnu obranu. 
U bitci su uništili Dance, opljačkali njihove brodove i oduzeli im zlato, srebro i drugo blago.” 

Švedski kralj Olof Skötkonung napao je 854. Kurlandiju sa velikom flotom i 7000 ratnika. Šveđani su uništili kuršku utvrdu Seeburg (gradina kod današnje Grobiņe) i nakon tog napali prijestolnicu Apuolė. 
Kurši su osam dana branili svoju prijestolnicu, ali su devetog dana opsade započeli pregovore sa Šveđanima, svoju slobodu
otkupili su srebrom i predajom 30 talaca kao garancijom buduće lojalnosti.

Kako Kurši nisu uspjeli izgraditi svoju državu, bili su prisiljeni priznati vlast Livonskog bratstva mača i Livonskog reda u 13. vijeku. 
Pobunili su se nakon pobjeda u Bitci kod Saule (1236.) i Bitke kod Durbe (1260.), ali ih je Livonski red uz pomoć Teutonskog viteškog reda konačno pokorio.

Dio Kurša iselio se u Litvaniju južni Kurši su se asimilirali sa Žemajtima, dok su sjeverni Kurši postali Latvijci asimiliravši sa Zemgalima i Livoncima.

Posljednji govornici kurškog jezika izumrli su u Litvaniji u 16. vijeku, tako da se o njemu gotovo ništa nezna.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Curonians, the fearsome pirates of the Baltic''
Bijele i Samarske stijene

**Bijele i Samarske stijene** su jedinstven geomorfološki fenomen krša u okrilju šume na centralnom dijelu planine Velika Kapela, Hrvatska. Preovladavaju oštri i okomiti oblici, katkad po 50 i više metara u visinu. Stjenoviti su vrhovi međusobno odvojeni bezbrojnim rasjedima, žljebovima, pukotinama i provalijama. Zbog takvog reljefa Bijele i Samarske stijene izrazito su nepristupačno i teško prohodno područje. Najviši vrh Bijelih stijena je na visini od 1.335 metara, a do njega se može stići pomoću ferate, odnosno klinova i sajli. Najviši vrh Samarskih stijena nešto je niži i iznosi 1302 metra. 

Postoji nekoliko upečatljivih mjesta:
* kameni Prsti su niz od pet prirodnih kamenih skulptura u vršnoj stijeni, uzdignutih poput ruke prema nebu.  
* dolac s "kapelicom", sa svih strana amfiteatralno zatvoren okomitim stijenama visokim 50 metara, u koji se ulazi kroz uzak prolaz ispod stijene zvane Slonova brada. Od ulaza u dolac s Kapelicom nastavlja se Vihoraški put, jedan od najtežih planinarskih putova u Hrvatskoj jer vodi kroz bespuće po izrazito divljem terenu. Put je dijelom osiguran čeličnom užadi i klinovima, a obilazak se preporučuje samo iskusnim planinarima.

Osim vrhova koji su goli i stjenoviti, ostalo područje u Bijelim i Samarskim stijenama, a i nedaleko izvan njega, prekrivaju nepregledne šume, koje su svojim tamnim tonovima slikovit kontrast bijelim krečnjačkim stijenama stijenama. Kako bi se jedinstveno planinsko područje što bolje trajno zaštitilo, Bijele i Samarske stijene proglašene su strogim rezervatom prirode. Na području strogih rezervata zabranjuje se bilo kakav oblik privredne djelatnosti ili bilo koje druge vrste aktivnosti koja može narušiti prirodni razvoj područja.
## Reference
Hajdučki i Rožanski kukovi

**Hajdučki i Rožanski kukovi** su skupina stjenovitih vrhova, odnosno kukova, izrazito neprohodnih, na planini Velebit, Hrvatska. Nalaze se na teritoriji Nacionalnog parka Sjeverni Velebita. Međusobno su odvojeni Lubenovačkim vratima. Područje je izrazito krševito i to zahvaljujući trošenju i pucanju stijena uvjetovanom kombinacijom tektonskih i atmosferskih procesa.

Najpoznatiji i najposjećeniji Hajdučki kukovi su Jarekovački kuk visine 1328 metara, Pavića kuk visine 1392 metra, Begovački kuk visine 1407 metara, Duića kuk visine 1460 metara i Golubić visine 1658 metara. U predjelu Rožanskih kukova su: Varnjača i Pasarićev kuk visine 1630 metara, kuk Crikvena visine 1641 metar, kuk Gromovača visine 1675 metara, Vratarski kuk visine 1678 metara i Krajačev kuk visine 1690 metara. Ovo su novija imena vrhova jer su se izvorna zbog odumiranja lokalnog stanovništva u potpunosti zaboravila. vrhovi su međusobno odvojeni dubokim ponikvama i provalijama. Rožanska skupina je malo veća i pristupačnija, sa izgrađenom Premužićevom stazom, a u srednjem dijelu i planinskom kolibom-skloništem.

Ovdje je i Lukina jama otkrivena 1992. i dubine je 1431 metar po čemu je najdublja jama na području jugoistočne Evrope. Ovo je i prirodno stanište mnogih divljih životinja kao što su medvjedi, vukovi ili zmije. 

## Zaštićeno područje
Strogim rezervatom prirode proglašeni su 22. januara 1969. godine.
  Radi se o području sa bukovom šumom (*Fagus sylvatica*) u kojem je priroda neizmijenjena ili neznatno izmijenjena uticajem čovjeka, a na području strogog rezervata striktno je zabranjena bilo kakva vrsta ekonomske djelatnosti ili bilo koje aktivnosti koja bi na bilo koji način poremetila prirodni razvoj i evoluciju navedenog područja.

Stavljeni su na popisu UNESCO-ovih mjesta svjetske baštine u Europi u okviru dobra pod nazivom Iskonske bukove šume Karpata i drugih regija Evrope.
## Reference
Bitka kod Durbe

**Bitka kod Durbe** (latvijski: *Durbes kauja*, litvanski: *Durbės mūšis*, njemački: *Schlacht an der Durbe*) zbila se 13. jul 1260. kod Durbe u Latviji, 23 km istočno od Liepāje. 

U toj bitci sukobile su se snage Livonskog reda pomognute vitezma Teutonskog viteškog reda iz Pruske protiv poganskih Žemajta.

## Historija i rezultat
Livonski red koji se oporavio od teškog poraza u Bitci kod Saule 1236., ponovno je želio proširiti svoje teritorije na preostala nepokorena poganska plemena u Livoniji. 

Zauzimanje Žemajtije bilo je važno ne samo zato što je ostala nepokorena, već i stoga što je spriječavala da se pokore susjedni Kurši i Zemgali, ali i da se osigura kopnena veza između križarskih domena na Baltiku i Pruskoj. 

Žemajti su u toj bitci pobijedili i pobili oko 150 vitezova, uključujući i Velikog majstora Livonskog reda Burcharda von Hornhausena i velikog maršala Teutonskog viteškog reda Heinricha Botela.
Po nekim izvorima teškom porazu vitezova pridonjeli su i Kurši, koji su sudjelovali kao njihovi saveznici, ali su im ih presudnom momentu bitke napali s leđa i pridonjeli njihovoj panici. 

Bio je to daleko najveći poraz viteških redova u 13. vijeku, jer je u Bitci kod Ajzkraukle 1279. ubijen samo 71 vitez. 
Bitka je potaknula Veliki pruski ustanak koji je završio 1274. i pobune Zemgala, koji su se predali 1290., Kurša (pokleknuli 1267.) i Saarlaseda (pokleknuli 1261.). 

Bitka je poništila dvije dekade uspješnih osvajanja, pa je Livonskom redu trebalo tridesetak godina da ponovno povrati izgubljene teritorije.  

## Izvori

## Vanjske veze

*''13. jūlijs. Durbes kauja''
Žemajti

**Žemajti** (, , , ), ponekad prevođeni kao **Samogiti**, su danas jedna od etnička grupa Litvanaca koji žive u litvanskoj regiji – Žemajtiji.

Dobar dio njih govori žemajtski, jedan od glavnih dijalekata litvanskog jezika.

Njihova neformalna prijestolnica je grad Telšiai u njemu se 2,5% stanovnika deklariralo kao Žemajti.

## Historija
Za srednjeg vijeka Žemajti su bili jedno od baltičkih plemena, koje se grčevito borilo protiv Livonskog i Teutonskog viteškog reda. 

Proslavili su se 1260. kad su u bitci kod Durbe pobijedili združene snage Livonskog i 
Teutonskog viteškog reda.

Zbog tog su kao posljednji u Evropi kristijanizirani tek 1412.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Samogitia (Žemaitija)''
Dušan Vlahović

**Dušan Vlahović** (Beograd, 28. januar 2000) je srpski fudbaler. Igra na poziciji napadača, a trenutno nastupa za Juventus i reprezentaciju Srbije.

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Arheoastronomija

**Arheoastronomija** je grana arheologije koja se bavi upotrebom astronomskih tehnika od strane praistorijskih civilizacija za utvrđivanje godišnjih doba ili ciklusa godine, što se naročito vidi u izgradnji megalita i drugih ritualnih struktura. Clive Ruggles, britanski astronom i jedan od vodećih ljudi na polju arheoastronomije, tvrdi da je pogriješno smatrati da je arheoastronomija proučavanje drevne astronomije. Arheoastronomija proučava kulturne interpretacije fenomena na nebu od strane drevnih kultura. 
 Arheoastronomija može biti primijenjena na bilo koju kulturu i vremenski period. Vjerovanja o nebeskom svodu variraju od naroda do naroda; ipak, postoje naučne metode koje se mogu primijeniti prilikom istraživanja drevnih vjerovanja. 

## Reference
Rimbert

**Rimbert** poznat kao Hamburgško-bremenski nadbiskup umro je u Bremen]]u 11. juna 888.

## Biografija
O njegovom životu se malo toga zna, čak se ni nezna dali je bio Flamanac ili Norman.

Zna se da se školovao se u samostanu Turholt kod Brugga u Flandriji, gdje se upoznao sv. Ansgarom, prvim Hamburgško-bremenskim nadbiskupom. Toliko se zbližio sa njim da je kasnije postao njegov stalni pratitelj i pomoćnik.

Kad je Ansgar 2. februara 865. umro Rimbert je izabran za njegovog nasljednika. 
Papa Nikola I poslao mu je palij u januar 865. 
Kako se Ansgarov misionarski rad bazirao na povezanosti sa benediktinskim redom, i Rimbert je ubrzo nakon posvećenja postao redovnik u Carskoj opatiji Corvey, a zatim je krenuo na misionarska putovanja po Zapadnoj Friziji, Danskoj i Švedskoj, ali se o tom gotovo ništa nezna.

Proslavio se 884. kad je uspio natjerati u bijeg normanske pirate na frizijskoj obali, zbog tog događaja su ga kasnije naročito obožavali u Friziji.

Kao nadbiskup ostao je upamćen kao osnivač samostana u Bückenu kod Bremena, i po brizi za siromašne i bolesne.

Historičari su mu zahvalni za hagiografiji sv. Ansgara- *Vita Ansgarii*, koja se odlikuje njegovim vjernim portretom i brojnim historijskim podacima. 
S druge strane njegova biografija, koju je napisao redovnik iz Corveya, vrlo je škrta u informacijama o njemu i njegovu životu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''St. Rimbert''
Zemgali

**Zemgali** (latvijski: *Zemgaļi*; litvanski: *Žiemgaliai*, ili *Zemgalians*, *Semigalls*, *Žiemgaliai*, *Semigalians*; njemački: *Semgallen*), ponekad prevođeni kao **Semigali**, bilo je jedno od baltičkih plemena, koje se za Livonskog križarskog rata čitav 13. vijek opiralo nasilnoj kristijanizaciji i okupaciji koju je provodilo Livonsko bratstvo mača i Teutonski viteški red.

Zemgali su imali bliske jezične i kulturne veze sa Žemajtima.

## Historija
Njihova zemlja poznata kao Zemgalija prostirala se do Riškog zaljeva i današnje Rige. Sa zapada su graničili sa Kuršima i njihovom zemljom Kurlandijom.  
To je teritorij koji odgovara prostoru današnje centralne Latvije i sjeverne Litvanije.
Njihova brojna naselja ležala su uz rijeku Zapadnu Dvinu - Daugavu (pa su ih zvali i Daugavci).

Vikinzi su prvi imali kontakte sa Zemgalima još polovicom 9. vijeka, a Šveđani početkom 11. vijeka.
Danski historičar Saxo Grammaticus (koji je pisao u 13. vijek) spominje zemgalijski grad "Daugave" u Helespontiji, što odgovara zemgalijskoj gradini Daugmale. Prema jednom objašnjenju ime Helespontija zapravo se odnosilo na stanovnike duž Zapadne Dvine, jer je ona u to vrijeme bila važan trgovački put za Grčku, povezujući Baltičko more sa Helespontom (Dardaneli). Stoga je moguće i da se ime Helespont ne odnosi na mjesto u kom su živjeli Zemgali, već od kud su došli.

Njihove nevolje počele su 1201. kad su Nijemci osnovali Rigu, a 1202. i Livonsko bratstvo mača koje ih je trebalo pokrstiti.
Oni su se tom snažno opirali, pa su se i proslavili kad su 1236. u Bitci kod Saule zajedno sa Kuršima pobijedili Livonsko bratstvo mača.

U Livonskoj rimovanoj kronici spominje se da su brojni Zemgali napustili Zemgaliju, kako bi se pridružili Litvancima u borbi protiv križara, pa su se na njihovo mjesto naselili ljudi iz okolnih zemalja, među njima i brojni Latvijci.

Otpor im je skršen 1290. kad je Teutonski viteški red zauzeo njihove zemlje.

Ime *Zemgali* nestalo je do kraja 16. vijeka, kasnije se koristilo samo kao toponim za zemlje po kojima su nekad živjeli. 

Zemgali su zajedno sa Kuršima, Letonci, Selima i drugim asimiliranim plemenima koja govore finski, formirali današnju Latvijsku naciju.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Samogitia (Žemaitija)''
Zemgalija

**Zemgalija** (latvijski: *Zemgale*, njemački: *Semgallen*, litvanski: *Žiemgala*, poljski: *Semigalia*, livonski: *Zemgāl*), ponekad prevođena kao **Semigalija**, je danas ime jedne od pet historijskih regija Latvije.

## Karakteristike

Zemgalija se nalazi u centru Latvije, južna granica regije je i državna granica sa Litvanijom.
Prostire se površini od 10 742 km² (to je 16,6% teritorija Latvije), od tog je 40% pod šumom.

Neformalna prijestolnica i najveći grad je Jelgava, koji je u 16. vijeku postao prijestolnica Kneževine Kurlanije i Semigalije.

## Historija

U skandinavskim historijskim izvorima iz 9. vijeka spominje se teritorij na kojem je živjelo baltsko pleme Zemgali.

Zemgalski teritorij bio je puno veći protezao se duž rijeke Zapadne Dvine sve do Riškog zaljeva i (današnje Rige) a na sjeveru i po Litvaniji.
Sa zapada su graničili sa Kuršima i njihovom zemljom Kurlandijom.

Zemgali su poznati po dugom otporu (1219.-1290.) protiv nasilnog pkrštavanja i okupacije koje su provodili Livonsko bratstvo mača i Teutonski viteški red u vrijeme Livonskog križarskog rata.

Zemgali su imali bliske jezične i kulturne veze sa Žemajtima.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Welcome to Zemgale Planning Region!''
Žemajtija

**Žemajtija** (žemajtski: *Žemaitėjė*, litvanski: *Žemaitija*, latinski: *Samogitia*), što prevedeno znači "Niska zemlja", je danas jedna od pet historijskih i etnografskih regija Litvanije, a nekad je bila jedna od dvije kneževine Velike Kneževine Litvanije.

Žemajtija se prostire na sjeverozapadu Litvanije u donjem toku rijeke Njemen i gornjem rijeka Dubise i Vente.

Neformalna prijestolnica je grad Telšiai (Telše na žemajtskom dijalektu) u njemu se
2,5% stanovnika deklariralo kao Žemajti, ali je najveći grad – Šiauliai.

Zbog neprohodnih šuma i močvara, to je bio posljednji kraj u Evropi koji se kristijanizirao, a to se dogodilo tek 1412.

## Historija

Žemajtija je ime dobila po svojim prastanovnicima, baltskom plemenu – Žemajti, koji su živjeli u današnjem centru i zapadno od Litvanije. 
Susjedi su im bili jednako čvrsti Zemgali, koji su živjeli na prostoru današnje južne Latvije i po zapadnoj Litvaniji, dok su Kurši živjeli neposredno na zapadu, duž obala Baltičkog mora.

Od 13 do 15. vijeka Žemajtija je bila cilj križarskih ratova koje su vodili Livonski i Teutonski viteški red. Oni su je nekoliko puta i zauzeli, ali i gubili od susjedne Velike Kneževine Litvanije.

Žemajti su oko 1240. postali vazali kralja Velike kneževine Litve Mindovga.

Proslavili su se 1260. kad su u bitci kod Durbe pobijedili združene snage Livonskog i 
Teutonskog viteškog reda.

Nakon što su Litvanci 1411. povratili Žemajtiju, organizirali su je kao kneževinu, titulu kneza nosio je sam Litvanski Veliki knez. 
U stvarnosti je Kneževinom Žemajtijom vladalo lokalno plemstvo koje je između sebe biralo vođu – žemajtija, čije je sjedište bila prijestolnica Raseiniai. Kneževinaje bila puno manja od nekadašnjeg teritorija Žemajta (1 / 3), ali je dobila izlaz na Baltičko more.

Od 1569. kad je formirana Poljsko-Litvanska Unija, sudbina Žemajtije vezana je uz sudbinu te unije.

Od 1795. i Treće podjele Poljske, ugasla se i Poljsko-Litvanska Unija pa je Žemajtija zajedno sa Litvanijom postala dio Ruskog Carstva.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Samogitia (Northwest Lithuania)''
Obedska bara

**Obedska bara** je zaštićeno područje između naselja Kupinovo, Obrež, Grabovci i rijeke Save, Srbija. Uže područje Obedske bare čini korito takozvana ""Potkovic" i viši dio terena kupinske grede takozvano "Kopito", i ostatak je napuštenog korita Save, čiji glavni tok sada teče južnije.  

Bara je sezonsko plavljeno područje rijeke Save, sa močvarama, barama, vlažnim livadama i mrtvicom. Podložna je brzom muljenju i obogaćivanju nutrijentima, što rezultira širenjem tršćaka i šikara saliksa, isključujući otvorene vodene površine.  Područje je važno za razne vrste ptica kojih je registrovano oko 220 ​​vrsta. Regulacija rijeke negativno je uticala na riblje fondove na lokaciji. 
## Zaštićeno područje
Austro-Ugarska je 1874. područje proglasila carskim lovištem i zaštitila ga. Godine 1919. postaje zaštićeno kraljevsko lovište dinastije Karađorđevića. Rješenjem Zavoda za proučavanje prirodnih vrednosti NR Srbije proglašeno je 1951. god. za zaštićeni rezervat. Sadašnji status Specijalnog rezervata prirode je steklo 1994. godine aktom Vlade Republike Srbije. Tada je podeljen na tri dijela sa različitim stepenima zaštite.

U području se nalazi motel sa Info centrom i predviđen je za prijem oko 40 posjetilaca. Postoji kružno edukativna staza dužine 7 km, zatim staza uz obalu “Obedske bare” dužine oko 5 km, više monitoring osmatračnica, ostrvo ptica, vodena ogledala (4) postavljeni smjerokazi i informativne table, nadstrešnice, čamci za razgledanje, sportski i rekreativni ribolov. 
### Ramsarsko područje
Obedska bara se nalazi na listi Ramsarskih mjesta od 1977. god, sa zaštitnom zonom koja iznosi 17.501 ha.
### Značajno područje za ptice
Obedska bara proglašena je 1989. godine i za međunarodno značajno područje za ptica - IBA). Registrovano je oko 180 vrsta ptica: kašikara ili žličarka (*Platalea*), žuta čaplja, bijela roda, crna roda, orao bjelorepan i dr.

## Izvori