Vladimir Veličković

**Vladimir Veličković** (Beograd, 11. avgust 1935. — Split, 29. avgust 2019.) bio je jedan od najeminentnijih srpskih slikara i predstavnik nove (moderne) figuracije i član van radnog sastava SANU od 12. decembra 1985. godine. Njegove slike su od 1951. izlagane u mnogim zemljama Evrope i Amerike.

## Biografija
Veličković je završio Arhitektonski fakultet u Beogradu. Od 1963. do 1966. godine bio je saradnik majstorske radionice Krste Hegedušića u Zagrebu. Njegovu prvu samostalnu izložbu je priredio Muzej savremene umetnosti u Beogradu 1963. godine. Godine 1965. dodeljena mu je Prva nagrada za slikarstvo na Bijenalu u Parizu, gde se preselio naredne godine. Veličković je privukao pažnju javnosti 1967. izložbom u Galerie du Dragon u Parizu, čime je postao jedan od vodećih umetnika moderne figuracije.

Veličković se 1972. susreo sa radom Eadwearda Muybridgea, fotografa i pionira rane kinematografije. Kao rezultat, Veličkovićev rad se velikim delom fokusira na tela u pokretu. Njegov ceo opus je isprekidan slikama pocepanih tela, napuštenih predela i agresivnih životinja, a tema koja ih sve povezuje je smrt. Njegova suzdržana paleta, sastavljena od crne, sive, bele i krvavocrvene, dodatno naglašava ovaj haos.

Godine 1983. izabran je za profesora na akademiji likovnih umetnosti ''École nationale supérieure des beaux-arts'', gde je predavao do 2000. Godine 1985. održao je izložbu u galeriji Srpske akademije nauka i umetnosti (SANU), gde je iste godine izabran za člana. U galeriji SANU je održao dve velike izložbe, 2002. i 2013. godine. Odlikovan je najvišim francuskim priznanjem u oblasti kulture i umetnosti, *[[Ordre des Arts et des Lettres]]*.

Godine 2006. unapređen promovisan je za počasnog doktora Univerziteta u Kragujevcu. Predavao je kao gostujući profesor na Fakultetu savremenih umetnosti u Beogradu. U aprilu 2007. Veličković je odlikovan francuskim Ordenom Legije časti.

Umro je 29. avgusta u splitskoj bolnici gde je primljen nakon što mu je pozlilo. Sahranjen je u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu. Komemoracija je održana u Skupštini grada Beograda. Posthumno je 2020. dobio nagradu Muzeja grada Beograda za sveukupni doprinos stvaralaštvu na teritoriji Beograda. Njegove dale se čuvaju u brojnim javnim i privatnim kolekcijama u Argentini, Austriji, Belgiji, Brazilu, Venecueli, Velikoj Britaniji, Grčkoj, Danskoj, Iranu, Italiji, Japanu, Nemačkoj, Norveškoj, Poljskoj, Slovačkoj, SAD, Finskoj, Francuskoj, Holandiji, Čileu, Švedskoj, Švajcarskoj, zemljama bivše Jugoslavije i Srbije.

## Nagrade i priznanja

* Oktobarski salon, nagrada za slikarstvo, 1963.
* Bijenale u San Marinu, nagrada za slikarstvo, 1965.
* Bijenale u Parizu, nagrada za slikarstvo 1965.
* Lignano biennale, nagrada za slikarstvo, 1968.
* Internationale Grafikaausstellung, Beč, nagrada za crtež, 1970.
* Biennale der Europaische Graphik, Hajdelberg, Grand Prix, 1979.
* Herderova nagrada za likovne umetnosti, 1987.
* Odlikovanje Arts et Lettres, 1998.
* Nagrada "Sava Šumanović", 2010.
* Počasni doktor Univerziteta u Kragujevcu, 2006.
* Orden vitez Legije časti, 2007.

## Izvori

## Spoljašnje veze
* Biografija na sajtu SANU
* Vladimir Veličković (zvanična stranica) (fr)
* Vladimir Veličković, film
* Intervju Vladimira Veličkovića: Trka u ništavilo (Obrazovno-naučni program RTS-a - Zvanični kanal)
* Vladimir Veličković na web stranici Francuske akademije umjetnosti (fr)
* Irina Subotić Monografija: Vladimir Veličković  
* Nacionalna revija: Moć ideja epohe

### Intervjui
* Intervju za nedeljnik "Vreme" (septembar 2002)
* Uzori su mi bili Leonardo, Rebrand, Goja („Politika”, 28.12.2008)
* Veličković: Ponos i ambicija mogu da nas spasu („Večernje novosti“, 29. april 2011.)
* Toulouse: Vladimir Veličković - retrospektiva ("Večernje novosti", 24. decembar 2011)
* Obrnuta strana tišine kod Pikasove zavese - intervju („Politika”, 24. decembar 2011)