Dendritska ćelija

**Dendritske ćelije** od *()*, su posebne vrste ćelija koje imaju razgranate citoplazmatske produžetke i nastaju u kostnoj srži (uglavnom od mijeloblasta a manjim delom od limfoblasta). Postoje u svim tkivima i organima sa izuzetkom mozga i rožnjače i formiraju razgranatu mrežu kojom se hvataju različiti antigeni.

U epidermu kože postoje kao Langerhansove ćelije – nezrele ili neaktivirane ćelije). Kada nezrele dendritske ćelije prihvate neki antigen, gube svoje razgranate citoplazmatske produžetke i sa limfom dolaze do sekundarnih limfoidnih organa gde okružuju limfocite međusobno se dodirujući citopalzmatskim produžetcima – interdigitalne ćelije.

Kao čuvari, dendritske ćelije patroliraju telom tražeći „strane zavojevač“e, bez obzira da li su bakterije, virusi ili opasni toksini. Nakon evidentiranja „okupatora“, koji se najčešće nazivaju antigeni, dendritske ćelije ih pretvaraju u manje komade prikupljajući antigenske fragmente na svojoj mobilnoj površinama. Dendritske ćelije potom putuju do limfnih čvorova ili slezine gde podstiču druge ćelije imunskog sistema da energično odgovore, posebno B ćelije koje čine antitela da neutrališu napadače i pokrenu posebne vrstu ćelija „T-ubice“ da krenu u napad i unište ih. Nova istraživanja pokazala su da su dendritske ćelije podjednako odgovorne i za naizgled suprotnu ulogu u zdravlju pod nazivom imunotolerancija, koja usporava „opasne“ ćelije imunskog sistema i sprečava ih da napadnu bezopasne materije ili sopstvena tkiva u telu.

Imajući u vidu ove funkcije dendritskih ćelija, ne iznenađuje da su predmet mnogih istraživanja u medicini. Koliko je veliki značaj dendritiskih ćelije u budećem savremenom lečenju i stimulaciji imunskog sistema, najbolje govori činjenica da je Ralf Stajnman zajedno sa Brusom Bojtlerom, američkim imunologom i genetičarem, i Žilom Ofmanom, francuskim biologom, dobio Nobelovu nagradu za fiziologiju ili medicinu za 2011. upravo za *"otkriće dendritskih ćelija i njihove uloge u adaptivnom imunitetu"*).

## Istorijat

Istraživanja nakon otkrića dendritskih ćelija, koje su prepoznate kao kontrolori, kreatori i ograničavajući faktori imuniteta, pre trideset pet godina, značajno su izmenila imunologiju kao nauku i njenu povezanost sa mnogobrojnim lekovima. A sve je počelo otkrićem Pola Langerhansa student medicine u Nemačkoj, koji je prvi 1868. opisao bogatu mrežu dendritisnih ćelija u epidermalnom sloju kože. Za koje se zbog njihovog oblika Langerhans smatrao da su deo nervnog sistema. Nešto kasnije, dendritske ćelije su otkrivene i u površnom sloju disajnih puteva i creva, u limfoidnim ili imunskim organima, kao interfejs između naših tela i okoline u kojima su „čuvari“ organiazma koji funkcionišu kao uzorak proteina i čestica iz okoline.

Godine 1957, Frenk M Burnet *(Frank Macfarlane Burnet)* predložio je teoriju klonske selekcije. Jedan od temeljnih principa te teorije je da limfociti odgovaraju na antigene samo ako su kompatibilni sa njenim receptore. Međutim, Frenk M Burnetova teorija nije objasnila mehanizme uz pomoć kojih je antigen predstavljen za pokretanje imunskog odgovor.

Trebalo je da od Langerhansovog otkrića prođe više od sto godina i da 1973. na Univerzitetu Rokfeler Ralf Stajnman i Zanvil Kon započnu modernog doba dendritičnih ćelija i da konačno nauke pokaže da su dendritske ćelije nova klasa belih krvnih ćelija sa brojnim sposobnostima karakteristikama i funkcijama. U to vreme, Stajnman i Kon su proučavali ćelije slezine kako bi shvatili indukciju imunog odgovora u glavnom limfnom organu miša. Oni su bili iz istraživanja u drugim laboratorijama upoznati da je su za razvoj imuniteta u mišjoj slezina potrebni i limfociti ali i „ćelijski pribor“, koje je do tada bio nepoznatog identiteta i funkcije. Za taj „ćelijski pribor“ se mislilo da je specifičan makrofag, ali uprkos velikim laboratorijskom iskustvo sa makrofagom, Stajnman i Kon su pronašli populacije ćelija sa neobičnim oblicima i pokretima koje nisu ranije videli. Zato što su te ćelije neobičnog oblika sličnog drvetu ili „dendronu“ od **', Stajnman ih je nazvao „dendritske ćelije." 

Do [[1979]], Stajnman je naučio da obogati malobrojne dendritske ćelija (koje obično čine jedan odsto ćelija u slezini). Kada je dobio dovoljnu količinu ćelija visokog stepena čistoće, funkcionalna studije novih ćelija je mogla da počne. Ove studija otkrila je potentnu i stimulativnu ulogu u funkcijonisanju imunskog sistema. Uporedive dendritske ćelije Stajnman je pronašao u mnogim organima životinjskih vrsta, uključujući i u ljudsku krvi i identifikovao podskupove dendritičnih ćelije, od kojih svaki ima na svojoj površini markere. Dendritske ćelije su viđeni u T-ćelijama u oblasti organa limfnog sistema, idealnog mesta za pokretanje imunitet.

Od tog vremena laboratorije širom sveta počele su da proučavaju dendritske ćelije i dokažu njihove moćne imuno podsticajne funkcije. Nakon brojnih studija otkriveno je poreklo dendritske ćelije iz kostne srži, gde se njihov razvoj pratiti kroz pravac deoba makrofaga i granulocita.

Do [[1992]], Stajnmanovo, otkriće i njegova hipoteza o ključnoj ulozi dendritisnih ćelija u stvaranju imunog odgovora nije bilo široko prihvaćeno u Evropi i Japanu, a neki naučnici smatrali su ga irelevantnim ili čak eksperimentalnim artefaktom. Međutim kada je Stajnman kasnije razvio metode za generisanje velikog broja dendritskih ćelija i posle niza eksperimenata, pokazao da su dendritske ćelije između 100 i 1.000 puta efikasnije u pokretanju imunskog odgovora ćelija koje generiše slezina hipoteza je široko prihvaćena. Od tada, Stajnman i drugi istraživači pokazali su visoku efikasnost dendritske ćelije u podsticanju citotoksičnosti T-limfocita i odgovoru antitela. U ovom trenutku, dendritske ćelije su spremne i dostupne za ćelijske i molekularne biologe, a njihove studije će u velikoj meri proširiti istraživanja dendritiskih ćelija, čiji fizioloških kapaciteti i danas pokazuju mnoga iznenađenja.

Nažalost, [[Ralf Stajnman]] je umro [[30. septembra]], [[2011]], samo nekoliko sati pre zvaničnog objavljivanja da je jedan od tri dobitnika [[Nobelova nagrada za fiziologiju ili medicinu|Nobelove nagrade za fiziologiju ili medicinu]] za [[2011]], upravo za otkriće dendritskih ćelija. Dodela ove nagrade time je postala konačno i najveće priznanje Stajnmanu za njegovo životno delo.
<gallery caption="Нучници заслужни за откриће дендритских ћелија“ widths="230px" heights="180px" perrow="3">
Datoteka:Paul Langerhans.jpg|[[Pol Langerhans]] ([[1868]])
Datoteka:Burnet 2jpg.jpg|[[Frank Burnet]] ([[1957]])
</gallery>

== Morfološke karakteristike i podela ==
* **Histologija:** dendritske ćelije poseduje duge nastavke slične dendritima (granama), po čemu su i dobile naziv. 
* **Poreklo:** dendritske ćelije vode poreklo iz [[koštana srž|kostne srži]]
* **Namena:** dendritske ćelije hvataju, prerađuju i prezentuju [[antigen]]e, [[bakterije]], [[virus]]e i toksine. Pre nego što dendritske ćelije mogu da obavlje svoju glavnu funkciju, i pokrenu imuni odgovor mora da se odigraju dva događaja; obično su to [[migracija]] i [[sazrevanje]].
* **Lokacija**: dendritske ćelije se nalaze u limfnim organima, u [[Kožni sistem|epitelu kože]] i [[Gastrointestinalni trakt|gastrointestinalnom]], [[Respiratorni sistem|respiratornom traktu]] i u većini parenhimskih organa. 
<center>

</center>

== Funkcionalne karakteristike ==
[[Antigen]]i se u [[Limfni čvorovi|limfne čvorove]] transportuju uglavnom preko limfnih sudova. [[Mikroorganizmi]] u naš organizam uglavnom dospevaju preko [[kože]] i [[sluzokoža]]. ''Zato su ova tkiva bogata dendritskim ćelijama'', koje [[Fagocitoza|fagocituju]] [[Mikroorganizam|mikroorganizme]] i zatim ih putem [[limfa|limfe]], transportuju do odgovarajućih [[limfni čvorovi|limfnih čvorova]]. U limfnim čvorovima dendritske ćelije napuštaju limfne sudove i migriraju u T zone. Krajnji efekat ovog procesa je nagomilavanje [[antigen]]a u limfnim čvorovima i njihova prezentacija [[T limfociti]]ma. [[B limfociti]] mogu prepoznati i solubilni [[antigen]]e koji u limfne čvorove dospevaju putem limfe.

**Slezina**: je organ u kojem započinje imunski odgovor na [[antigen]]e poreklom iz [[krv]]i. Sastoji se iz crvene i bele pulpe. Crvenu pulpu čine vaskularni sinusoidi okruženi [[eritrociti]]ma, [[makrofag]]ima, dendritskim ćelijama, plazmocitima. Bela pulpa se sastoji od malih arteriola okruženih velikim brojem T lilfocita (periarteriolarni limfni omotač) za koje su zakačeni limfni folikuli bogati B limfocitima. Različite klase limfocita su u slezini segregovane na sličan način kao u limfnim čvorova i mehanimzam segregacije je sličan u oba organa. [[Slezina]] je ujedno i važan filter [[krv]]i, jer makrofage crvene pulpe fagocituju mikroorganizme koji su u slezinu dospeli putem krvi. To je ujedno mesto intezivne fagocitoze opsonizovanih [[mikroorganizam]]a.

**Kožni i mukozni imunski sistem.*' Organizacija limfnog tkiva kože i sluzokoža je veoma slična. Osnovnu ćelijsku populaciju epiderma čine keratinociti, melanociti, epidermalne Langerhansove ćelije i intraepidermalni T ćelije. *Langerhansove ćelije su nezrele dendriske ćelije*. Nakon stimulacije proinflamatornim citokinima i fagocitoze antigena ove ćelije migriraju u dermis, a zatim u limfne sudove i limfne čvorove. Intradermalni T limfociti čine zasebnu populaciju CD8 + T limfocita (γδ) koji predstavljaju limfocite specijalizovane da prepoznaju mikroorganizme kojima su ulazna vrata epitelne površine. U dermisu se nalaze T limfociti (CD4 + i CD8 +) i makrofage. T ćelije uobičajeno eksprimiraju markere aktiviranih i memorijskih limfocta, kao i tkivno specifičan marker ((CLA-1 od )kožni limfocitni Antigen-1) koji omogućava nakuplanje ovih ćelijau koži. Slično koži, [[limfociti]] se u mukozi gastrointestinalnog i respiratornog trakta nalaze kako u epitelu (γδCD8 + T limfociti), tako i u submukoznom [[Tkivo|tkivu]] (aktivirani i memorijski CD4 + T limfociti, aktivirani B limfociti, makrofage idendritske ćelije), ali i u organizovanim kolekcijama kao što su Pajerove ploče i tonzile. Slično limfnim folikulima limfnih čvorova i slezine, centralne oblasti ovih regiona su bogate B limfocitima, često sa uočljivim germinativnim centrima. U [[Pajerove ploče|Pajerovim pločama]] se nalaze i CD4 + T [[limfocit]]i (10-30%). Epitel koji naleže na Pajerove ploče ima specijalizovane M ćelije, Koje nemaju mikrovile, ali aktivno pinocituju i transportuju intraluminalni sadržaj u subepitelno [[tkivo]]. Osnovna uloga ovih [[ćelija]] je da dopreme [[antigen]]e do Pajerovih ploča.

Dendritske ćelije unose [[antigen]]e uglavnom [[Pinocitoza|pinocitozom]] preko [[receptor]]a za [[manoza|manozu]] – DEC 205 (jer nemaju sposobnost [[fagocitoza|fagocitoze]]).

Gotovo svi [[virus]]i lako ulaze u dendritske ćelije pri čemu koriste domaćinov [[genom]] za sintezu svojih [[protein]]a. Ti se proteini razgrađuju u citoplazmi dendritskih ćelija i prezentuju T -[[limfocit]]ima a preko MHC molekula klase I. 

Stimulacijom od strane [[antigen]]a ili [[citokin]]a iz okoline ([[Interferon-gama|INFγ]]) eksprimiraju veliki broj MHC molekula klase II i kostimulatnornih molekula B7.

== Izvori ==


== Vanjske veze ==
* Ralf Stejnman: *Uvod u dendritske ćelije* [http://www.rockefeller.edu/labheads/steinman/steinman-lab.php Website of Dr. Ralph M. Steinman at The Rockefeller University]  
* [http://news.bbc.co.uk/2/hi/health/7888042.stm *Cancer 'danger receptor' found*], BBC News, 15 February 2009.
* [http://www.medfak.ni.ac.rs/PREDAVANJA/3.%20FARMACIJA/IMUNOLOGIJA/2.Predavanje.pdf *Predavanja iz imunologije*] 
* [http://www.scribd.com/doc/64145328/imunologija-skripta *Imunologija'', scribd.com]