open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Abruka

**Abruka** (njemački: *Abro*, švedski: *Abrö*) je mali otok Zapadnoestonskog arhipelaga koji leži u Riškom zaljevu, 4 km južno od otoka Saaremaa i luke Kuressaare.

## Karakteristike

Otok ima površinu od 9,28 km², sa najvišom točkom od 8,9 metra.
Dužina njegove obalne crte iznosi 30,33 km. 

Abruku okružuje 16 manjih otoka ukupne površine 1,3 km², a najveći su; Vahase (65,5 ha), Kasselaid (49,9 ha), Linnusitamaa (5 ha) i Kerju (2,3 ha). 
Otok je u Estoniji poznat po rijetkim bjelogoričnim šumama karakterističnim za južnije krajeve. 

Na otoku postoje dva svjetionika, prvi je izgrađen  1897, a drugi 1923.

## Historija

Za srednjeg vijeka otok se koristio kao pašnjak za konje biskupa iz Kuressaarea. 
Prvo stalno naselje izraslo je tokom 18. vijeka. Svojevremeno je bilo puno veće tako da je od 1883. do 1972. imalo osnovnu školu, od 1928. prosvjetno društvo, a od 1949. do 1962. i ribarsku zadrugu. 

Danas Abruka administrativno podpada pod Okrug Saare i parohiju Saaremaa, na njoj je 2010. stalno živjelo 32 stanovnika.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Abruka (službene stranice)''
Kohtla-Järve

**Kohtla-Järve**  je grad  od 32,577 stanovnika u srcu zone poznate kao veliko nalazište uljnih škriljavaca.

## Geografija

Grad se prostire po unutrašnjosti Okruga Ida-Viru, udaljen 5 km od Finskog zaljeva i desetak od svog administrativnog centra  Jõhvia, sa kojim je bio spojen u jedinstveni grad sve do 1991.

Kohtla-Järve je aglomeracija koja se se sastoji od naselja izraslih pored rudnika i kamenoloma; Ahtme, Kohtla, 
Kukruse, Oru, Sompa i Viivikonna, tako da je geografski vrlo raspršena. Pojedina naselja su udaljena i do 40 km jedno od drugog.

Na etnički sastav stanovništvo Kohtla-Järve snažno je utjecao priljev radnika iz drugih republika Sovjetskog Saveza nakon Drugog svjetskog rata. Zbog tog u tom gradu čak i danas živi više od 50 nacionalnosti.
Najveća etnička skupina 2000. bili su Rusi - 68,9% ., Estonci tek drugi (17,8%), zatim Belorusi (4,5%), Ukrajinci (3,2% ) i Finci (1,9% ). 
Početkom 1990-ih se broj stanovnika smanjio, ponajviše zbog gubitka posla.

## Historija

Kohtla-Järve nastao je na terenu nekadašnjih feuda Kohtla i Järve zajedno sa prvom tvornicom sintetičkih goriva podignutom 1922-24. 
Sve do prvog svjetskog rata to je bio ratarski kraj, preduvjet za nastanak grada stvorila je eksploatacija uljnih škriljavaca koja je počela radom eksperimentalnog rudnika 1916.-17, ali je prvi pravi rudnik *AS Riiklik Põlevkivitööstus* osnovan 1922.

Tako da je 1925. naselje već imalo 1,000 stanovnika, kad su sredinom 1930.ih podignute nove tvornice sintetičkih goriva i nova stambena naselja; Käva, Pavandu, Vaheküla uz brojnja manja., do 1940. u Kohtla-Järveu je živjelo je više od 5000 ljudi.

Drugi svjetski rat grad je proveo pod njemačkom okupacijom koja je trajala od 13. augusta 1941. do 19. septembra 1944., a u Kävi je bio zarobljenički logor.

Pravi rast grada desio se za Estonske Sovjetske Socijalističke Republike, jer je nakon 
Drugog svjetskog rata izrastao u najveći centar na svijetu za iskop i preradu uljnih škriljavaca.

Kohtla-Järve je 1946. proglašen gradom i uzdignut u rang rajonskog administrativnog centra. Nakon tog je ubrzano rastao i sve do 1970-ih apsorbirao sva okolna manja naselja.

Za ponovno uskrsle Estonske republike 1990. tadašnji Rajon Kohtla-Järve - preimenovan je u Okrug Ida-Viru, nakon tog su 1991. gradovi; Jõhvi, Kiviõli i Püssi izvojeni iz njegove jurisdikcije i postali samostalni.

## Privreda

Za sovjetske vlasti u Kohtla-Järvi su podignuti veliki pogoni kemijske industrijske na bazi uljnih škriljavaca i termoelektrane.

Rekonstrukcija tih velikih poduzeća, koja su 1990-ih ispala nekonkuretna, dovela je do gubitka radnih mjesta i pada zaposlenosti. 
Za usporedbu 1989.  54% svih zaposlenih radilo je u tim poduzećima 2000. samo 35% i to od bitno smanjenog broja.
Danas je najveći poslodavac *Eesti Energia Kaevandused AS*, a u kemijskoj industriji *Viru Keemia Grupp AS*.

Ekspoatacija uljnih škriljavaca izazvala je mnogo zagađenja i brojne ekološke probleme.

## Pobratimski gradovi

Ida-Viru ima ugovore o prijateljstvu sa sljedećim gradovima;

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kohtla-Järve Linnavalitsus'' (službene stranice)
Crkva Bezgrešnog začeća u Dubravama

**Crkva bezgrešnog začeća u Dubravama** je rimokatolička župna i samostanska crkva u Dubravama, naselju kod Brčkog, Bosna i Hercegovina. Dubrave se nalaze nedaleko od magistralog puta Tuzla-Županja. Nedavno obnovljeni dubravski samostan nasljednik je samostana osnovanog u 14. stoljeću u obližnjem mjestu Skakava. Samostan u Skakavi naveden je u popisu samostana Bartola Pizanskog iz 1385. godine.

Sadašnja crkva je četvrta podignuta na istom mjestu.
Prvi hram bila je drvena crkva sagrađena 1834. god. Slijedeća je podignuta od kamena 1869. god. I ova je zamijenjena trećom po redu, 1927. god. tipičnom za izgrađene crkve iz austro-ugarskog perioda. Bila je to jednobrodna bazilikalna građevina sa zvonikom na ulaznoj fasadi u istoricističkom stilu neogotike. Crkva je teško oštećena tokom posljednjeg rata u Bosni i Hercegovini, a kasnije i u potpunosti uklonjena.
## Arhitektura crkve
Novi projekat uradio je Ivan Štraus 2001. god. a izgradnja je počela 2005. god. Glavno obilježje ovog projekta, kao i ostalih iz tog perioda Štrausovog stvaralaštva (crkve na Petrićevcu, Zoviku kod Brčkog i Dobrinji u Sarajevu) je upotreba jakih geometrijskih oblika u cilju stvaranje jedinstvenog sakralnog prostora unutar jedne zgrade, što odgovara njenoj istorijskoj baštini, važnoj vjernicima i opštem razumijevanju sakralnog prostora.

Zgrada se sastoji iz tri elementa: središnje kocke, složenog krova i bočne kapele, kao i samostojećeg zvonika. Središnjoj kocki se pristupa ulaznim stepeništem koje je pokriveno uzdužnim krovom koji se pruža do svetišta. Krov nije dvovodni, njegov greben je podužno rascjepljen, tako da stvara prostor za ogroman prorez za svjetlarnik, upuštajući svjetlost u unutrašnji prostor.

U zoni ulaznog stepeništa, od podruma do krova, nalazi se cilindar koji skriva polukružna stepeništa prema podrumu i kripti. U unutrašnjem prostoru, vještom kombinacijom greda konstrukciono je izgrađen krst. Osvjetljenja kroz uske svjetlosne šliceve na fasadi, stvaraju dodatni ambijent u unutrašnjem prostoru.

Projekat unutrašnjeg uređenja i galerije Šimun uz crkvu, izveo je arhitekta Ivan Prtenjak, dobitnik Aga Khan nagrade za arhitekturu.
## Reference
Platforma za reproduktivnu pravdu

**Platforma za reproduktivnu pravdu** zastupa feminističke vrijednosti pravednosti, nenasilja, solidarnosti i slobode kroz organiziranu političku borbu za zaštitu i unapređenje reproduktivnih i seksualnih prava i zdravlja. Okuplja organizacije koje se bave pravima žena, ljudskim pravima, zagovaranjem sekularnosti, LGBTIQ* pravima te pojedince/ke iz akademske, aktivističke i umjetničke sfere, liječnice_ke, i dr. Broji trideset aktivnih članica iz preko deset organizacija i preko pedeset podržavajućih članica iz više od petnaest organizacija.

Platforma je osnovana u ožujku 2017. godine kao reakcija na odluku Ustavnog suda RH za ocjenom ustavnosti Zakona o zdravstvenim mjerama za ostvarivanje prava na slobodno odlučivanje o rađanju djece i naloga Hrvatskom saboru da u roku od dvije godine donese novi zakon. Cilj Platforme je okupiti široku koaliciju saveznica/ka u borbi za očuvanje stečenih reproduktivnih prava, ali i podizanje razine reproduktivnih i socijalnih prava.

## Akcije
Platforma je od svog osnutka organizirala niz akcija kojima ukazuje na stanje reproduktivnih prava u Hrvatskoj i kojima zahtijeva legalan, dostupan pobačaj bez naplate za pacijentice.

Akcije su za cilj imale pozivanje na otpor ograničavanju reproduktivnih i drugih prava žena, upozoravanje na posljedice odbijanja izvršavanja pobačaja iz vjerskih razloga, problematiziranje stigmatizacije pobačaja i žena koje se na pobačaj odlučuju, osvještavanja socio-ekonomskog konteksta reproduktivnih prava, zagovaranje medikamentoznog pobačaja, zagovaranje sveobuhvatne seksualne edukacije, itd.

Platforma je 2019. u suradnji sa Ženskom sobom, Inicijativom #Spasi me i Zakladom Solidarna pokrenula kampanju #PravdaZaDjevojčice

## Izvori
Erika Spirić

**Erika Spirić** (rođena 1955.) umirovljena je hrvatska babica. Za svoj rad u primaljstvu primila nagradu od UNICEF -a i grada Varaždina . Jedna je od osnivačica Hrvatske komore primalja  . Zalaže se za kvalitetno primaljstvo i pravo žena na izbor u porođaju.

## Biografija
Završila je primaljsku školu u Zagrebu (1974.) i Višu školu za ginekologiju i porodništvo na Zdravstvenom veleučilištu u Zagrebu (1983.). Radni vijek provela je radeći na Odjelu za ginekologiju i porodništvo Opće bolnice Varaždin  kao babica.

Aktivna je na području obrazovanja primalja, kao voditeljica prakse i mentor. Koautorica je nastavnog programa prvostupničkog programa primaljstva u Zagrebu i Splitu, a članica je radne grupe Hrvatskog saveza za promicanje primaljstva , koja želi pokrenuti sveučilišne programe primalja u Zagrebu, Rijeci i Splitu. Radila je na nacrtu Zakona o primaljstvu  i jedna je od osnivačica Hrvatske komore primalja  .

Uspostavila je i vodila program predporođajnog obrazovanja u Općoj bolnici Varaždin. Aktivna je na području primaljstva i zalaže se za visokokvalitetnu primaljsku skrb i pravo žena na izbor tijekom poroda.

## Nagrade i priznanja
2016 UNICEF -ova nagrada "Prijatelj generacijama djece"

2016 Nagrada Grada Varaždina

## Izvori
Kassari

**Kassari** (njemački: *Kassargen*) je otok Zapadnoestonskog arhipelaga koji leži u 
Riškom zaljevu, jugoistočno od otoka Hiiumaa.

## Karakteristike

Otok ima površinu od 19,3 km², sa najvišom točkom od 15 metra.

Kassari je od otoka Hiiumaa razdvojen tjesnacem Jausa na jugoistoku, tjesnacem Käina na zapadu, a na sjeveroistoku tjesnacem Õunaku.
Kako su oni poprilično plitki, otok je danas sa tri nasipa povezan sa otokom Hiiumaa.
Preko dvoje; Laisma i Orjaku ide cesta, tako da je zapravo poluotok.

Vrlo razvedena obala duga 56 km karakteristična je po dva duga poluotoka Sääretirb na jugozapadu i Tagaküla na jugoistoku.
Oko Kassarija leži oko 40 otočića.

Kassari je zeleni otok, obrastao šumama i pašnjacima, poznat je po voćnjacima (naročito po šljivama) i turizmu. 

## Historija
Otok je prvi put dokumentiran 1564. pod imenom - *Kaskesara*. Za srednjeg vijeka pripadao je Livonskom redu, a oni su ga dali Biskupiji Ösel-Wiek za uzdržavanje. 

Luka kod sela Orjaku podignuta je početkom 19. vijeka.

Danas Kassari administrativno podpada pod Okrug Hiiu, na njemu je 2000. stalno živjelo 280 stanovnika u 4 naselja; Esiküla (88 st.), Kassari (90 st.), Orjaku (69 st.) i Taguküla (33 st.). 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kassari''
Muzej savremene umjetnosti Republike Srpske

**Muzej savremene umjetnosti Republike Srpske** osnovan je 13. januara 1971. godine kao Umjetnička galerija u Banja Luci, nakon akcije likovnih umjetnika sa prostora bivše Jugoslavije i drugih krajeva svijeta, koji su se solidarisali sa Banjalukom, pogođenom katastrofalnim zemljotresom 26. i 27. oktobra 1969. godine. Prikupiljeno je oko 800 umjetničkih djela, što je poslužilo kao temelj za osnivanje institucije i činilo njen početni fundus. U muzeju su predstavljena djela nekih savremenih majstora poput Hansa Hartunga, Pierrea Alechinskyja, Bertranda Dornyja, Heinza Macka, Michala Murina, Otta Pienea, Günthera Ueckera, Petra Lubarde ili Ivana Tabakovića. Većinu njene kolekcije čine kreacije umjetnika iz bivše Jugoslavije. U muzeju je postavljena poštanska umjetnička instalacija irskog umjetnika Garyja Farrellyja.

Umjetnička galerija preimenovana je 1994. godine u Galeriju likovnih umjetnosti Republike Srpske. a 2004. godine u Muzej savremene umjetnosti.

U okviru muzeja djeluju četiri odjeljenja: 
* Odjeljenje zbirki, 
* Informaciono-dokumentacioni centar i biblioteka, 
* Odjeljenje za edukativne programe i 
* Odjeljenje za izložbene i programske djelatnosti.

Najznačajniji dosadašnji projekat institucije je organizacija, produkcija i prezentacija Paviljona Bosne i Hercegovine na 55. Venecijanskom bijenalu 2013. godine, za koji je izabrana izložba "Vrt uživanja" umjetnika Mladena Miljanovića.

Muzej je aktivan član međunarodne organizacije ICOM i redovno obilježava "Međunarodni dan muzeja" i manifestaciju "Evropska noć muzeja".

U okviru internacionalne nagrade "Živa", koju dodjeljuje Forum slavenskih kultura za najbolji muzej jugoistočne Evrope, Muzej je 2014. godine nagrađen specijalnim priznanjem za kreativnost, a istaknuta je i njegova značajna uloga u odnosu prema lokalnoj zajednici i podsticaju stvaralaštva mladih umjetnika.

Muzej također organizuje izložbe. Među najnovijim su one posvećene Florijanu Mićkoviću i njegovim sinovima Vladimiru i Ivanu, Adeli Ber (1888-1966), Mileti Prodanoviću, slikama Alojza Ćurića ili skulpturama Zdravka Jaksimovića.

Muzej savremene umjetnosti Republike Srpske nalazi se u centru Banje Luke, između ulica Kralja Petra I Karađorđevića i Kninske.
## Reference
Püssi

**Püssi** (njemački: *Neu-Isenhof)*) je grad  od 863 stanovnika u srcu zone poznate kao veliko nalazište uljnih škriljavaca.

## Geografija

Püssi se nalazi u Okrugu Ida-Viru, udaljen desetak km od Finskog zaljeva i 18&nbsp;km od svog nekadašnjeg administrativnog centra Kohtla-Järve, sa kojim je bio spojen u jedinstveni grad sve do 1993.

Prostire se na trasi željezničke pruge Tallinn-Narva, između rijeke Purtse na istoku i riječice -Kohtla na zapadu.

## Historija

Püssi je prvi put dokumentiran 1472. kao lokalitet na feudu *Neu-Isenhof*, pod imenom - *Püssz*. 
Naselje je počelo izrastati pored željezničke stanice podignute dvadesetih prošlog vijeka.

U početku se glavna aktivnost stanovnika svodila na transport i bazičnu obradu drva. Krajem 1930-ih podignuta je termoelektrana, koja je radila od 1937. do 1973. Nakon tog je 1974. jugoistočno od centra grada otvoren kamenolom (dnevni kop) uljnih škriljavaca -*Oktoobri*.

Püssi je postao općina 1954., a status grada dobio je 1993.

Nakon raspada socijalisičke ekonomije, porastao je broj nezaposlenih, pa se smanjio i broj stanovnika. Püssi je 1989. imao 2532 stanovnika, 
2010 -1802, a danas samo 863.

## Privreda

Danas je najveći poslodavac drvnoprerađivačka firma *AS Repo Vabrikud* podignuta još za 
Estonske Sovjetske Socijalističke Republike - 1974., koja proizvodi ivericu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Püssi Linnavalitsus'' (službene stranice)
Purtse

**Purtse** je rijeka na jugoistoku Estonije duga 51 km.

## Hidrologija

Rijeka Purtse koja se gornjem toku zove - *Koolma*, a u srednjem *Oandu*, izvire pored sela Tudu na istočnom rubu močvare Punasoo u Okrug Lääne-Viru, od tamo teče prema sjeveroistoku do gradića Püssi gdje se desetak km sjevernije ima ušće u Finski zaljev.

Najveće lijeve pritoke su; Hirmuse  (22 km) i Erra (21&nbsp;km), a desne Ojamaa (29&nbsp;km) i Kohtla (29 km).

Porječje rijeke prostire se na površini od 810 km² po okruzima Lääne-Viru i Ida-Viru, prosječni godišnji protok na ušću je 6,7 m³/s.
Na rijeci je prije Püssija podignuta hidroelektrana Sillaoru.

U vrijeme vladavine Estonske Sovjetske Socijalističke Republike (1944.-1990.) rijeka je zbog enormne prerade uljnih škriljavaca bila najzagađenija rijeka u Estoniji (ugljikovodici, fenoli).

U prošlosti sve do 1930-ih je Purtse bio jedna od najvažnijih rijeka za mrešćenje lososa u Estoniji.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Purtse''
Kohtla

**Kohtla** je riječica na sjeveroistoku Estonije duga 29 km, desna pritoka rijeke Purtse.

## Hidrologija

Kohtla izvire kod sela Mäetaguse, od tamo teče prema sjeverozapadu do ušća u rijeku Purtse kod grada Purtse.

Porječje rijeke prostire se na površini od 189 km² po Okrugu Ida-Viru.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kohtla jõgi''
Dina Blagojević

**Dina Blagojević** (rođena 15. marta 1997.) je srpska fudbalerka, koja igra na poziciji veznog igrača i nastupa za žensku fudbalsku reprezentaciju Srbije.

## Karijera
Dina Blagojević je ograničena na reprezentaciju Srbije, i pojavljuje se za tim tokom FIFA kvalifikacije za svetski kup za žene (2019).

## Reference

## Vanjske veze
*
Crkva svetog Mitre u Ravnom

**Crkva svetog Mitra u Ravnom** je rimokatolička crkva u Trebinjsko-mrkanskoj biskupiji. Smještena je u općini Ravno. Pretpostavlja se da je crkva dobila naziv po starokršćanskom mučeniku Dimitriju – Mitru koji je bio zaštitnik sremske biskupije. Sveti Demetrije (Dimitrije, Dmitar, Mitar) osuđen je i pogubljen 304. godine kao đakon sremskog biskupa i mučenika Ireneja u Sirmiju (danas Sremska Mitrovica, koja je po njemu dobila naziv). Na sjednici održanoj 22. januara 2018. godine Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika u sastavu: Amir Pašić, Goran Milojević (predsjedavajući) i Radoje Vidović donijela je odluku da se ova crkva proglasi za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik čini katolička crkva i dva stećka koji su smješteni na glavici Oblat.
## Reference
Crkva Svete Trojice u Ravnom

**Crkva Svete Trojice u Ravnom** je crkva Srpske pravoslavne crkve i pripada Eparhiji zahumsko-hercegovačkoj i primorskoj. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine Spomenik čini crkva Svete Trojice sa pokretnim naslijeđem (ikone Svetog Arhanđela i Svetog Georgija). 

## Historija
Ravno se nalazilo u srednjovjekovnoj župi Popovo. Spominje se u Ljetopisu popa Dukljanina i u darovnici crkve Svetog Petra, koju je izdao knez Miroslav, Nemanjin brat, u Limu s kraja XII vijeka. U kasnom srednjem vijeku, nakon raspade države cara Dušana, župom Popovo naizmjenično gospodare Nikolići i Sankovići, kada je definitivno uzima pod svoju vlast Sandalj Hranić Kosača. U prvoj polovini XV vijeka na brdima iznad Zavale, na lokalitetu Klisura podignut je grad koji se u historijskom izvoru iz 1444. godine javlja pod imenom Popovski grad. To je ujedno bila jedina srednjovjekovna tvrđava na području Popova. Grad je pripadao Kosačama. 

Ne zna se tačan datum izgradnje Pravoslavne crkve svete Trojice u Ravnom. Na kamenom dovratniku iznad ulaznih vrata crkve uklesana je godina 1897. Usljed snažnih oštećenja nastalih na crkvi 90-ih godina 20. stoljeća uništeno je i pokretno naslijeđe, odnosno ikonostas i ikone. Kamena ploča sa novim natpisom izrađena je 2004. godine kada su izvođeni posljednji radovi na sanaciji crkve.

## Opis
Prema arhitektonskim obilježjima i prema konceptu prostorne organizacije crkva pripada tipu jednobrodnih crkava sa polukružnom apsidom i zvonikom na preslicu. Orijentacija crkve je u pravcu istok–zapad sa ulazom na zapadnoj i apsidom na istočnoj strani. Vanjske dimenzije objekta iznose oko 10,10 X 5,30 m (dužina mjerena sa apsidom). Crkva ima masivne kamene zidove čija debljina iznosi oko 60 cm. Zidovi su izrađeni od krupnih kamenih blokova, koji su sa vanjske strane vidljivi i koji su fugirani cementnim malterom, dok su kameni zidovi sa unutrašnje strane malterisani cementnim malterom i bojeni. Kameni blokovi su visine oko 30 cm, a širina im je promjenljiva. Gornju konstrukciju naosa čini podužno postavljen bačvasti svod. Apsida je polukružna sa unutrašnje i vanjske strane, a praskomidija i đakonikon imaju pravougaone niše i nalaze se u bočnim zidovima apside. Poluprečnik apside iznosi oko 172 cm. Oltar je izrađen od novih kamenih blokova. Unutrašnja visina crkve, mjerena od poda do tjemena svoda iznosi oko 5,0 m. Krov crkve je dvovodni i u cjelini je prekriven crijepom. Apsida je prekrivena aluminijskim limom. Pod crkve je izrađen od starih kamenih ploča.

## Literatura

## Reference
Vilsandi

**Vilsandi** (njemački: *Filsand*) je otok Zapadnoestonskog arhipelaga koji leži u Baltičkom moru, zapadno od otoka Saaremaa.

## Karakteristike

Otok ima površinu od 8,75 km², vrlo je razveden brojnim poluotocima; Orjassaare, Panga, Kubjamaa, Maturahu i okružen otočićima.
Od Otoka Saaremaa dijeli ga tjesnac Kihelkonna.

Duboki zaljevi *Auksaare* na sjeveru i *Vahemere* na jugu, dijele otok na *Veliki* (Suur) na zapadu i *Mali* (Väike) Vilsandi na istoku, jer je prevlaka Vahemere, za visoke plime često pod vodom.

Vilsandi je najsunčaniji estonski otok, poznat po borovoj šumi koja se prostire po sredini otoka,
on je zajedno sa svojim akvatorijem bogatim brojnim otočićima proglašen Nacionalnim parkom Vilsandi. 

## Historija
Otok je prvi put dokumentiran 1645. na starim pomorskim kartama pod imenom - *Filsand*, *Felsland*. Prvo stalno naselje Vilsandi dokumentirano je 1703., a od 1809. ima i svjetionik. 

Vilsandi administrativno podpada pod Okrug Saare, na njemu je 2000. u jedinom naselju *Vilsandi* stalno živjelo 20 stanovnika.
Iz luke Vikati prometuje brod do 5 km udaljene luke *Papissaare* na  Otoku Saaremaa. 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Vilsandi saar''
Kiviõli

**Kiviõli** (njemački: *Steinöl*, što na oba jezika znači kameno ulje) je grad  od 4,725 stanovnika koji leži u pojasu najvećih depozita uljnih škriljavaca u Estoniji.

## Geografija

Kiviõli se nalazi u Okrugu Ida-Viru, na trasi željezničke pruge Tallinn-Narva, duž lijeve obale rijeke Purtse točno preko 
puta grada Püssija čiji je dio bio sve do sve do 1959.

## Historija

Prva istraživanja uljnih škriljavaca na terenu sela Erra-Sala, izvršila je firma *Puupapivabrikute AS*-1920. 
Nakon tog je firma *AS Eesti Kiviõli* - 1922. osnovala kamenolom za iskapanje uljnih škriljavaca koji je 1930. prerastao u rudnik.
Naselje pored rudnika brzo je raslo tridesetih godina prošlog vijeka, kad je proradio jamski kop i proradila destilacija uljnih škriljavaca, tako da je do 1939. već imalo oko 3000 stanovnika.

Prva tvornica sintetičkih goriva sa dvije tunelske peći dovršena je 1931., a druga 1937. kad je podignuta i željeznička stanica. 
Firma *AS Küttejõud* je 1925. započela iskapanje uljnih škriljavaca za tvornicu iz Tallinna. 
Uz rudnik je  izraslo rudarsko naselje, prozvano *Kiviõli* 1928.

Za Drugog svjetskog rata i njemačke okupacije koja je trajala od 10. augusta 1941. do 19. septembra 1944., u Kiviõliju i Küttejõgiju postojali su koncentracioni logori.
Jedinice Wehrmachta su prilikom povlačenja pokušale minirati rudnik i tvornicu, ali nisu uspjele posao dovršiti do kraja.

Kiviõli je proglašen gradom1946. za Estonske Sovjetske Socijalističke Republike. Sve do 1959. administrativno je podpadao pod grad Jõhvi, tad je postao potpuno nezavisan grad.

## Privreda
Najveći poslodavci u gradu su kemijski koncern *Kiviõli Keemiatööstuse OÜ*, koji prerađuje uljne škriljce i tvornica tekstila *AS Svarmil*.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kiviõli Linn'' (službene stranice)
Nacionalni spomenici u Hadžićima

Na listi nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine za opštinu Hadžići se nalaze sljedeći spomenici:
* Gradac, historijsko područje.
* Nekropole sa stećcima i nišanima u Grivićima, historijsko područje

## Izvori
Historijsko područje Gradac (Hadžići)

**Historijsko područje Gradac** nalazi se u kanjonu Sućeska rijeke Zujevine, na udaljenosti 2290 metra od Hadžića, Bosna i Hercegovina. Proglašeno je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Nacionalni spomenik čine: prahistorijska gradina, rimski spomenici, srednjovjekovni grad, temelji srednjovjekovne crkve, nekropola sa stećcima i kamenolom.
## Lokacija
Nalazi se 
 
## Historija
Od kasnog bronzanog doba do rimskih osvajanja, na području gornjih tokova Bosne i Vrbasa evidentirana je jedinstvena – Srednjebosanska kulturna grupa. Njeni nosioci bilo je ilirsko pleme Dezidijati. U rimskom periodu došlo je do razvoja naselja, na bazi rudarstva i ljekovitih voda. Najpoznatije naselje je municipalno središte Aquae S.... U ranom srednjem vijeku na području Sarajevskog i Visočkog polja formirala se župa Vrhbosna, koja je obuhvatala prostar gornjeg toka rijeke Bosne i slivove njenih pritoka Željeznice i Zujevine. Proces transformacije župe počeo je u vrijeme stvaranja velikih feudalnih oblasti. Veći dio Vrhbosne pripao je Pavlovićima a područje uz rijeku Zujevinu postao je dio kraljeve oblasti.
## Opis
**Ilirska Gradina** se nalazila na platou dimenzija 85x50. Kasnijim aktivnostima potpuno je razorena. Njeno postojanje potvrđuju ostaci bedema građenog od kamena bez maltera i pronađeni keramički materijal iz prahistorijskog doba.

**Rimski spomenici** nalazili su se uz crkvu. Tu su pronađeni: četiri groba sa natkrivnim pločama, sedreni luk, odlomak kapitela od krečnjaka koji se veže za klasičnu rimsku umjetnost, dva kapitela pravougaonog oblika od svjetlog krečnjala sa bočno urezanim žljebovima, tri fragmenta stubića od laporovog krečnjaka sa očuvanom ornamentikom.

**Stari grad Gradac** spominje se u dokumentima kralja Tvrtka I, pa je u njemu najprije bio banski, a zatim i kraljevski trg, čiju carinu pod zakup držali su dubrovački trgovci. Jedan lokalitet uz tvrđavu naziva se Kraljevi vrtovi.

Sastojao se od kule sa oborom, predvorjem i stražarnice izvan tvrđave. Kula je pravougaonog oblika, sa tri sprata, visine 10 m.
Na dijelu gdje je bila ilirska gradina, izgrađena je okrugla kula sa 5-6 spratova i visine 20 metara i uz nju bila je cisterna. Obe kule bile su unutar jakih zidova i činile su cjelinu.

**Nekropola stećaka** sadrži 49 spomenika: 2 ploče, 42 sanduka, 1 sanduk sa postoljem i 1 sljemenak.

**Crkva** nalazila se na lokalitetu Orah, ispod tvrđave. Sagrađena je u XII vijeku. Bila je jednostavna jednobrodna crkva, rustične obrade, sagrađena od materijala sa okolnog terena. Služila je za potrebe seoske zajednice. 
## Literatura
* Vladislav Skarić, Sarajevo i njegova okolina od najstarijih vremena do austrougarske okupacije – Sarajevo: Izabrana djela, 1985  
* Lidija Fekeža, Arheološka istraživanja srednjovjekovnog grada i crkve u selu Gradac kod Hadžića –GZM, Sarajevo, 1989  
* Vesna Mušeta-Aščerić, Srednjovjekovna naselja na mjestu današnjeg Sarajeva – Institut za Historiju i Orijentalni institut, Sarajevo, 1997 
## Reference

## Vanjske veze
Željeznica (pritoka Bosne)

**Željeznica** je rijeka u središnjoj Bosni i Hercegovini, pritoka rijeke Bosne.

Nastaje od Godinjskog i Hrasničkog potoka. Oba potoka izviru u podnožju planine Treskavice i spajaju se kod naselja Turovi, općina Trnovo. Ušće Željeznice u rijeku Bosnu se nalazi u Sastavcima, na zapadu Sarajevskog polja. Dužina rijeke je 26,9&nbsp;km.

Njene pritoke su:
* Crna Rijeka koja izvire ispod obronaka Jahorine i Trebevića, a u Željeznicu se ulijeva kod Trnova 
* Rijeka Bijela koja je desna pritoka rijeke Željeznice, izvire ispod obronaka Jahorine i Trebevića, a u Željeznicu se ulijeva kod naselja Kijevo. 
* butmirska Tilava (Kasindolska rijeka) 
* hrasnička Večerica.

Najatraktivnije mjesto u kanjonu Željeznice su Kazani. Na ovom lokalitetu voda je dugim nizom godina, jakim kretanjem i materijalom koji nosi, izdubila u svom dnu, u stjenovitoj podlozi, okrugla udubljenja, kazane – lonce, te se ima utisak kao da na tim mjestima voda ključa. Kazani su duboki od pola do jednog metra, promjera 30 do 70 centimetara, i često se susreću u koritu rijeke. Ovaj vrijedan prirodni fenomen ujedno predstavlja značajnu turističku atrakciju.

Željeznica čitavim svojim tokom protiče kroz najnaseljeniju i najindustraliziraniju regiju Bosne i Hercegovine – Sarajevsku regiju. Zbog toga, a i zbog izostanka brige o okolišu, rijeka je jedna od najzagađenijih rijeka u zemlji. 
Na Željeznici je napravljeno vještačko jezero za potrebe hidro-elektrane s instaliranom snagom od 6,5 MW, u selu Bogatići. Puštena je u pogon 1947 god.
## Ribolov
Rijeka Željeznica je od 70-ih do početka 90-ih godina bila bogata ribom i u njoj je bilo moguće uhvatiti: mladicu, potočnu pastrmku, lipljena, kljena, mrenu, škobalja. Danas su te vrste ribe gotovo nestale u Željeznici. Neadekvatnim postojećim zakonom o ribolovu te nemarom *takozvanih ribolovaca* prema ribljem fondu rijeke, doveli su do nestanka mladice, i istrebljenju potočne pastrmke i lipljena. Rijeka Željeznica ima terene pogodne za upražnjavanje svih tehnika ribolova. Po proporcijama i obliku rijeke najuspješnije se lovi na varalice i udicom na plovak (na dozvoljene vrste riba tom tehnikom). Također ima i dosta dijelova rijeke koji su idealni za mušičarenje.
## Vanjske veze
Nekropole stećaka u Han-Pijesku

**Nekropole stećaka u Han Pijesku** su dio velikog broja nekropola na teritoriji Bosne i Hercegovine i dijelovima susjednih država. Stećci se javljaju kao dio neprekinutog sepulkralnog kontinuiteta na bosanskom i humskom području, čiji korijeni sežu duboko u praistorijsko vrijeme, gdje se uočava njihova vezanost za lokalitete starijih epoha – praistorijska naselja i kultna mjesta, antičke aglomeracije i groblja, kasnoantičke i ranosrednjovjekovne crkve i utvrđene gradove. Njihova geneza i razvoj može se pratiti od sredine XII do početka XVI vijeka. Oni su impresivan dokaz rastuće ekonomske moći bosanskog feudalnog društva u XIV vijeku, otvaranja rudnika, pojačane urbanizacije, te želje pojedinaca da svoj status i moć prikažu kroz vanjski izgled nadgrobnog spomenika.

Nekropole na lokalitetima Pokojnica (Mramorje) i Podgroblje (Luka) u naselju Nevačka, opština Han Pijesak, sa ukupno 37 stećaka, proglašene su za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine.
## Lokacija
Naselje Nevačka je od Han Pijeska, centralnog dijela grada, udaljeno 12, 08 km zračne linije u pravcu sjeverozapada, na nadmorskoj visini od 997 m,
## Historija
U političkom pogledu u XIV i XV vijeku područje Han Pijeska je bilo vezano za Borač i njegove gospodare Radinoviće, odnosno Pavloviće. Iz perioda srednjeg vijeka na području Han Pijeska evidentirano je 10 lokaliteta na kojima se nalaze srednjovjekovni nadgrobnici stećci (Brložnik, Hadrovine, Golijansko groblje – Žeravica, Mramorje – Žeravica, Podgroblje i Pokojnica u Nevačkoj, Rijeke u Kusačama), zatim dva grada (Mrkov i Pošijak) te Varoš u Žeravici, gdje je evidenetiran srednjovjekovni metalurški pogon. 
## Opis
Na lokalitetu Pokojnica (Podkojnica i Mramorje) i Podgroblje (Luka) nalazi se ukupno 37 stećaka: 22 sanduka i 15 sljemenjaka. Od ukupog broja stećaka 4 su u cjelosti utonula, vidljivi su njihovi obrisi. Ukrasi su evidentirani na dva stećka; stećak br. 3 – dvije kružne spirale i četiri rozete i stećak br. 34 – pravolinijska bordura. Ukrasi su rađeni tehnikom reljefnog ispupčenja i udubljenja.  
## Reference
Nacionalni spomenici u Han Pijesku

Na listi nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine za opštinu Han-Pijesak nalazi se sljedeći spomenik:
* Nekropole sa stećcima na lokalitetima Pokojnica (Mramorje) i Podgroblje (Luka) u selu Nevačka (historijsko područje).
## Reference
Švedsko-poljski rat

**Švedsko-poljski rat** bio je niz sukoba koji se vodio između Kraljevine Švedske i Poljsko-Litavska Unije od 1601. do 1611.  

## Tok rata

Rat je izbio 1600. između švedskog kralja Karla IX i novoizabranog Poljsko-Litavskog kralja 
Sigismunda III, De jure zbog kontrole nad Estonijom i Livonijom, ali De facto zbog svađe oko švedskog trona. 

Svađa je izbila kad je Sigismund III Vasa postavio brata svog oca - Karla (budućeg Karla IX) da kao njegov regent vlada u Švedskoj, pa se nakon tog u julu 1594. vratio u Poljsku. Karl se međutim pobunio protiv svog nećaka i nominalnog vladara pa je Sigismund III krenuo sa vojskom na Švedsku da uguši pobunu i povrati tron.
Karl ga je porazio kod Stångebra 1598. i službeno svrgnuo sa trona 1599.  

Poljska šljahta navijala je za rat jer se nadala da će steći više imanja nakon lake borbe, ali je podcijenila snagu švedske vojske.
Šveđani su imali brojniju vojsku, jer su u to vrijeme Poljaci ratovali na više frontova, ponajviše u međusobnim sukobima magnata po Moldaviji. Zbog tog su Šveđani uspjeli zauzeli Estoniju i dobar dio Livonije.  
Poljski kancelar Jan Zamoyski, koji je do 1602. uspio povratiti veliki dio izgubljenih teritorija, smjenjen je s položaja zbog bolesti, pa se vratio iz Moldavije. 

Naslijedio ga je hetman Jan Karol Chodkiewicz, koji je kao komandant uspio izvojevati brojne pobjede, ali je Poljskoj zaprijetio bankrot zbog njenog decentraliziranog financijskog sistema. I Šveđanima je zaprijetio bankrot - 1605., nakon mobilizacije nove velike vojske, ali ih je spasio ruski car 
Boris Godunov pozajmnicom, namjeravavši da na taj način da odvrati Poljake od agresije na Rusiju u za njega teško Smutno vremja.  

Chodkiewicz je u septembru 1605. odnio slavnu pobjedu kod Kircholma (u današnjoj Latviji), ali je njegova vojska nastaviti pljačkati domene rivalskih magnata, pretvorivši se u grupu običnih plaćenika.  

Nakon smrti kralja Karl IX 1611., proglašeno je primirje koje je trajalo do 1617. 

## Izvori

## Vanjske veze

*''Swedish Polish War 1600 to 1609''
Industrija kože i obuće

**Industrija kože i obuće** je grana lake industrije koja se bavi preradom životinjske kože i proizvodnjom obuće, odjeće i kožne galanterije od prirodne i umjetne kože.

## Karakteristike
Kože se mogu klasificirati na više načina, jedan od najčešćih je prema porijeklu, pa se tako razlikuju umjetne i prirodne kože.

**Prirodne kože** se dijele na goveđe, ovčje, kozje, svinjske, konjske, tuljanske, kitovske, aligatorske, klokanske, nojevske... S druge strane prema namjeni za što će se upotrijebiti dijele se na; kože za obuću (80% svjetske proizvodnje) i kože za odjeću i kožnu galanteriju 
(torbe, rukavice, remenje, novčanici).

Umjetna koža je višeslojni ravni materijal, koji je po izgledu i karakteristikama sličan prirodnoj koži. Sastoji se od podloge (najčešće pamučna ili sintetička tkanina) na koji je naljepljen sloj polimernoga materijala, kao što je meki Poli(vinil-klorid). 
Danas se puno više koristi od nekad jedinog materijala za tu branšu - prirodne kože, Od nje se pravi sve; od cipela, kaputa do vrpci i sitnica kožne galanterije.

U svijetu se najviše proizvodi goveđa koža, a najveći proizvođači su; Sjedinjene Američke Države, države bivšeg SSSR-a, Indija, Brazil, Argentina i Kina, zatim svinjska, ovčja (bivši SSSR, Novi Zeland, Australija, Argentina) i kozja koža (Kina, Indija, Pakistan, Nigerija, Etiopija).

## Historija

Obrada i korištenje životinjske kože ubraja se u najstarije ljudske vještine, to je uz skupljanje hrane, bila jedna od najvažnijih preokupacija neandertalaca zbog hladnoće. Zbog tog su se zagrtali krznima i kožom, ali je sirova bila suviše kruta i brzo raspadala, zbog tog su savladali prve metode
štavljenja. Pretpostavlja se da su najstarije metode štavljenja bili dimljenje i premazivanje životinskim mastima.

U Antičkom Egiptu su se kože štavile i bojale biljnim sredstvima već prije 5. milenija pne., što dokazuju sačuvani ostatci po grobnicama i crteži. Na babilonskim glinenim pločicama iz 1250. pne., pronađena su prva uputstva za obradu i korištenje kože. Već tada se za štavljenje koristio alaun.

Sve do početka 19. vijeka kožarstvo je bilo gotovo isto kao u starom vijeku.

Korištenje metoda industrijske proizvodnje u Industriji kože i obuće po razvijenim zemljama započelo je u drugoj polovici 19. vijeka. Prvi procesi koji su bili mehanizirani su neke od pripremnih i završnih radnji, tek je 1880-ih i 1890-ih usvojena je ubrzana metoda štavljenja kože kromovim sulfatom, zamijenivši primitivnu metodu štavljenja biljnim taninima.
To je uz uvođenje natrij sulfida za skidanje dlaka, rotacionih bačava, raznoraznih kemikalija znatno unaprijedilo proizvodnju.

U obućarskoj industriji proces mehanizacije započeo je 1850-ih, uvođenjem šivaćih mašina za izradu gornjih dijelova cipela.
Od tog vremena pa sve do kraja 19. vijeka izumljene su i druge mašine koje su ubrzale proces proizvodnje obuće.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Leather Footwear Report 2020''
Kõinastu

**Kõinastu** je jedan od manjih otoka Zapadnoestonskog arhipelaga koji leži u 
Zaljevu Väinameri, sjeverozapadno od otoka Muhu.

## Karakteristike

Otok ima površinu od 2,6 km², sa najvišom točkom od 5 metra.

Kõinastu je od Otoka Muhu razdvojen plitkim tjesnacem, koji se za velike oseke može propješačiti pješčanom sprudi (Kõinastu lee) dugom oko 3 km.

Kõinastu je zeleni otok, obrastao šumom i pašnjacima. 

## Historija
Za srednjeg vijeka bio je znan pod imenom *Drotzenholm*, kao domena Livonskog reda.
Početkom 16. vijeka na otoku su postojale dvije farme, a nešto kasnije i malo selo koje je 1874. imalo 73 stanovnika, posljednji stanovnici otišli su sa otoka 1965. Danas se koristi kao pašnjak i kao izletište ljeti. 

Administrativno pripada Okrugu Saare, na njemu je 2012. stalno živjelo 5 stanovnika. 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kõinastu laid''
Väinameri

**Väinameri** (njemački: *Moonsund*, švedski: *Moonsundet*) je zaljev dio Baltičkog mora koji se prostire između zapadne obale Estonije i otoka Zapadnoestonskog arhipelaga. 
Väinameri je i tjesnac između otvorenog dijela Baltičkog mora i sjevernog dijela Riškog zaljeva.

## Geografija
Väinameri ima površinu od 2243 km² (zajedno sa otocima 2600 km²), prosječno je dubok 4,9 a maksimalno 24 metra, između otoka Kesselaid i Muhu.

Volumen mu iznosi 10,6 km³, salinitet 6-6,5 ‰, a temperatura vode od 17,5-18,5 °C u julu do 0 °C zimi.

Väinameri je najčešće zaleđen od sredine januara do kraja aprila. 
Morske struje teku uglavnom od juga prema sjeveru, najčešće pokrenute vjetrom.

Sjeverna granica Väinamerija je linija između poluotoka Tahkuna na Otoku Hiiumaa do rt Telise na poluotok Noarootsi na kopnu.
Južna granica je linija od Poluotoka Kübassaare na Otoku Saaremaa duž paralele - 58 ° 25,5 ′ S.

U užem smislu - Väinameri obuhvaća akvatorij između otoka; Muhu, Saaremaa, Hiiumaa, Vormsi i estonskog kopna, površine 1700 km², koje je sa Baltičkim morem povezano tjesnacima Suur, Väike, Soela, Hari i Voosi.

Zapadni dio Väinamerija poznat je i pod imenom *Zaljev Kassari* ili *Tjesnac Hiiu*, a istočni kao *Tjesnac Muhu*. Najveći zaljevi su Haapsalu i Matsalu.

U Väinameriju nema puno vrsta riba, to su uglavnom haringe, jegulje, lignje, lubini ali su im zato jata velika. 
Dobar dio Väinamerija proglašen je Rezervatom biosfere Zapadnoestonski arhipelag, Zaljev Matsalu sa okolicom je dio Nacionalnog parka Matsalu, a zaljev Käina sa obalom je dio Rezervata prirode.

Ime Väinameri počelo se koristiti u Estoniji tek od kraja 1930-ih, ranije se govorilo *Moonsund*.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Väinameri''
Epiziotomija

**Epizitomija** (**urez međice**) je kirurški zahvat kojim se napravi rez od stidnice prema anusu, odnosno zareže se međica (lat. *perineum*) kako bi se proširio izlazni dio porodnog kanala. Epiziotomija se napravi neposredno prije izlaska glavice djeteta u lokalnoj anesteziji, a nastala rezna rana se zašije ubrzo nakon poroda. Nekada se epiziotomija učini i bez anestezije, no čak i tada žena najvjerojatnije nije svjesna da je epiziotomija učinjena.

Epiziotomija je dugo bio rutinski postupak. Smatralo se da rezanje stidnice preventivno može spriječiti puknuće tkiva u porodu i da može ubrzati porod. No, ta teorija pokazala se netočnom jer su rodnice elastične i mogu se otvoriti dovoljno da dijete izađe pa vratiti se u prvobitnu veličinu, pogotovo ako je porod fiziološki i ne ubrzava se medicinskim intervencijama.

Epiziotomija može biti medijalna, medio-lateralna i lateralna ovisno o mjestu, gdje je učinjen rez.

Primjena tehnike plastičnih kirurga 'širenje kožnog tkiva', postupno i što je najvažnije bezbolno rastezanje otvora vagine, s četiri prsta obje ruke, 7 uzastopnih dana, ili od strane porođajnih trenera. Aniball ili Epi-no Delphine Plus, postizanjem otvora promjera 10&nbsp;cm za bebu, prije početka poroda, čini epiziotomiju zastarjelom.

## Posljedice i komplikacije
Epiziotomija ne sprječava pucanje međice, dapače čini ga gorim. Uz to, rezano područje bolnije je nego kad spontano pukne, potrebno mu je duže da se zaliječi i može biti često mjesto upale. Mnoge žene osjećaju bol reza još godinama nakon poroda.

Komplikacije epiziotomije mogu biti infekcija rane, hematomi, fistule ili ozljede mišića međice.

## Alternative
Alternativa epiziotomiji je pomaganje ženi da rodi bez puknuća. Kako bi se preveniralo pucanje, potrebno je rodilju poticati na kretanje te izbjegavati rađanje na leđima koje dovodi do velikog pritiska na međicu i njenog pucanja.

Također, ubrzavanje poroda korištenjem intervencija (npr. drip) stvara puno veći pritisak na međicu u kratkom vremenu u kojem se koža ne uspije prilagoditi. Kako bi se smanjila vjerojatnost pucanja, optimalno je poticati fiziološki porod.

## Izvori
Nacionalni spomenici u Kotor Varoši

Na listi nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine za opštinu Kotor Varoš nalazi se sljedeći spomenik:
* Nekropola sa stećcima Trzan i turbeta u Večićima, graditeljska cjelina.

## Reference
Rimski most Vučija

**Rimski most Vučija** (Stari most, Grčki most, most na Sušici, Vučijanski most) je jednolučni kameni most na području naselja Vučija, opština Trebinje, Bosna i Hercegovina. Nalazi se na trasi nekadašnjeg puta iz rimskog vremena koji je preko rječice Sušice vodio iz Dubrovnika prema Crnoj Gori, pa mu otuda i ime. Smatra se da je građen u XIII vijeku kada i Lastvanske kule. Postoji legenda da je postojao isti takav most na Zaslapnici, niže od ovoga 200 m, te da su ga odnijele nabujale vode.

Nalazi se između dvije velike strme stijene. Građen je od tesanog kamena, a gornji lukovi od sige. Nasvođenje od sige je sastavljeno polukružnim lukovima, tako da je vrlo lijep dojam i uklapa se u prirodni ambijent.

Iako se most nalazi u Bosni i Hercegovini, da bi se ušlo u selo Vučija, neophodno je izaći iz Bosne i Hercegovine, a zatim se prije crnogorskog graničnog prelaza odvojiti desno, putem koji se nalazi na ničijoj zemlji.

Rijeka Sušica predstavlja lokaciju za ljubitelje ribolova i kupanja. Tokom prošle godine izgrađena je biciklistička staza, dužine 15,2 kilometra u jednom pravcu, koja cijelom dužinom ide uz vodu, najprije uz obalu Trebišnjice, zatim pored Goričkog jezera i rijeke Sušice, a vodi od tunela u trebinjskom naselju Mokri dolovi, da bi se završila  kod motela “Jazina” i popularnog kupališta na rijeci Sušici.

## Literatura
* Džemal Čelić, Mehmed Mujezinović, Sarajevo: Sarajevo - Publishing, 1998. -Stari mostovi u Bosni i Hercegovini. 
* Mirnes Hasanspahić, 2014. Baština sjeveroistočne Bosne. br. 6. JU Zavod za zaštitu i korištenje kulturno-historijskog i prirodnog naslijeđa Tuzlanskog kantona, (95-101) -'Kulturno-historijsko naslijeđe oko izvora i gornjeg toka rijeke Orlje u blizini Olova 

## Reference
Vohilaid

**Vohilaid** (njemački: *Wohhi*) je jedan od manjih otoka Zapadnoestonskog arhipelaga koji leži u Zaljevu Väinameri, istočno od otoka Hiiumaa.

## Karakteristike

Otok ima površinu od 4,16 km² (ili 3,9 km²), sa najvišom točkom od 10 metra.
Vohilaid je od Otoka Hiiumaa razdvojen plitkim tjesnacem širokim 0,5 km, koji je toliko plitak da se može propješačiti.

## Historija
Otok je prvi put dokumentiran 1586. pod imenom *Killingeholm*, od kraja 18. vijeka bio je feud Wohhi.

Vohilaid danas administrativno podpada pod Okrug Hiiu, sve do Drugog svjetskog rata bio je naseljen, a danas se koristi kao pašnjak. 

## Vanjske veze

* ''Vohilaid''
Zaljev Matsalu

**Zaljev Matsalu** (njemački: *Matzalwieck*) je dio puno većeg Zaljeva Väinameri koji se nalazi na zapadnoj obali Estonije.

## Geografija

Matsalu se prostire između poluotoka Puise i Saastna, na  površini od 67 km², dug je 18 a širok od 4 do 6 km, i dubok do 3,5 metra.

U zaljev uviru rijeke Kasari i Rannamõisa, koje donose puno sedimenata, pa je dno zaljeva zatrpano slojevima; šljunka, pijeska i gline, zbog tog je zaljev sve manji i plići.

U zaljevu postoji nekoliko otoka, od kojih su najveći *Suurrahu* (12,5 ha), *Laiu* (3,1 ha), *Munarahu* (2,3 ha) i *Nasva* (1,6 ha). Obala je uglavnom niska i ravna, obrasla trskom, a voda boćata.

Zaljev Matsalu je sa okolicom dio Nacionalnog parka Matsalu.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Matsalu laht''
Sõtke

**Sõtke** je riječica na sjeveroistoku Estonije duga 24 km.

## Hidrologija

Sõtke izvire iz močvara Kurtna, kod sela Viivikonna.
Od tamo teče prema sjeveroistoku do ušća u Finski zaljev kod grada Sillamäe. 
Nešto prije ušća u samom gradu rijeka je pregrađena branom i tako je stvoreno akumulaciono jezero. 
U to jezero sa lijeve strane vodopadom od 3,9 metra uvire potok Langevoja.

Porječje rijeke prostire se na površini od 94 km² po Okrugu Ida-Viru.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Sõtke jõgi''
Rannamõisa (rijeka)

**Rannamõisa** ili *Martna* je rijeka na zapadu Estonije duga 26 km.

## Hidrologija

Rannamõisa izvire kod sela Palivere, od tamo teče prema jugu, preko močvarne 
ravnice do ušća u Zaljev Matsalu.

Porječje rijeke prostire se po Okrugu Lääne na površini od 177 km².

## Reference

## Vanjske veze
* [''Rannamõisa jõgi''](http://admin.entsyklopeedia.ee/ENE%206.%20k%C3%B6ide.%20Pais%E2%80%93Rumo%20(1974)/NENE6_page_0453.jpg)
Nacionalni spomenici u Kozarskoj Dubici

Na listi nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine za opštinu Kozarska Dubica nalazi se sljedeći spomenik:
* Gradska džamija u Kozarskoj Dubici, graditeljska cjelina.

## Reference
Maardu

**Maardu** je grad od 15,284 stanovnika na sjeveru Estonije u Okrugu Harju.

## Geografija

Maardu se prostire 16 km istočno od centra Tallinna, pored zaljeva Muuga, tako da je zapravo dio metropolitanskog Tallinna, kao njegovo industrijsko i stambeno predgrađe.

## Historija

Maardu je prvi put dokumentiran - 1241. kao selo, a 1389. kao feud - *Maart*. U industrijsko predgrađe počeo se pretvarati kad je 1939. podignuta tvornica za obradu fosfata, uz obližnje kamenolome.

Nakon Drugog svjetskog rata za Estonske Sovjetske Socijalističke Republike 1949. dovršen je veliki kompleks kemijske industrije, tako da je ubrzano rastao pa je 1951. postao općina.

Maardu je 1959 imao 4 223 stanovnika a 1989. već 16 052, zbog tog je 1993. dobio status grada.
Zbog upotrebe ekološki štetne tehnologije došao je na glas kao najzagađeniji grad u Estoniji, od početka 1990-ih to se nastoji sanirati.

## Privreda

Maardu je danas poznat kao industrijski i logistički centar.

Njegova luka - Muuga je najveća po prometu u Estoniji. Drugi veliki poslodavci su; termoelektrana-toplana
(dio konzorcija *Eesti Energia AS*), drvnoprerađivačka firma *AS Tehnomar & Adrem* (koja zapošljava više od 500 radnika), i *AS Talot* (betonara).
Ipak većina zaposlenih radi u manjim transportnim i logističkim firmama.

Svojevremeno je bio poznat po nogometnom klubu *FC Maardu Levadia*, koji se 2003. preselio u Tallinn i promjenio ime u *Tallinna FCI Levadia*.

## Pobratimski gradovi

Maardu ima ugovore o prijateljstvu sa sljedećim gradovima;

## Reference

## Vanjske veze

* ''Maardu Linnavalitsus'' (službene stranice)
Nacionalni spomenici u Modriči

Na listi nacionalnih spomenika Bosne i Hercegovine za opštinu Modriča se nalaze sljedeći spomenici:
* Stari grad Dobor, (graditeljska cjelina).

## Reference
Hemus

**Hemus** se može odnositi na:

* Hem (mitologija), božanstvo iz grčke mitologije
* Hemus, antičko ime za Staru planinu

## Povezano
* Hemus Air, bivša bugarska avio-kompanija
Planinarska kuća Vrutak

**Planinarska kuća Vrutak** nalazi se na planini Prenj, na 1.650&nbsp;m, u podnožju vrha Zelena glava (2.103&nbsp;m), sa sjeverne strane. Kuću je 2009. god. podiglo Planinarsko društvo "Borašnica" - Konjic. Objekat je svečano otvoren 22.6.2009. god.

Iz Konjica, sa puta u smjeru Boračkog jezera, odvaja se desno put za Bijelu. Od ove tačke (skretanja) vozi se još 4,5 km po asvaltnoj cesti, koja završava na kraju sela, kod pilane. Nakon toga, makadamska cesta (samo za terenska vozila) sa brojnim serpentinama i nakon prijeđenih 24 km. preko Ljubine i Rapta dolazi u dolinu Tisovica, u podnožju vrha Zelene glave. Od završetka ceste, na udaljenosti 2,2 km. i 210 metara visinske razlike malazi se Planinarska kuća Vrutak. 

Kuća Vrutak smještena je na vrhu doline Tisovica na nadmorskoj visini 1.593 m. Markirana staza vodi do izvora Vrutak (8 min.). Da bi se osiguralo prenoćište u ovoj zaključanoj planinarskoj kući, treba kontaktirati PD Borašnica iz Konjica koje upravlja s ovim skloništem. Kuća je udaljena oko sat hoda od planinarske kuće Jezerce. Koristi se kao polazna baza za najčešće planinarske uspone na Prenju:   

* Zelena glava 2.103 m/nv i Otiš 2.097&nbsp;m (1,5 h, markiranom stazom južno od kuće)
* Osobac&nbsp;m (4,0 h, djelimično markiranom stazom istočno od kuće)
* Velika Motika 1.832&nbsp;m, 1 h 15 min, Kruna 1.914&nbsp;m, 1,5 h, Velika Kapa 2.004&nbsp;m, (djelimično markiranom stazom istočno od kuće)
* Taraš 1.742&nbsp;m 2,5 h markiranom stazom jugoistočno od kuće).
* Lupoglav (2102&nbsp;m.) 

## Reference