Jules Verne

**Jules Gabriel Verne** (/vɜːrn/; fr; 8. februara 1828. godine – 24. marta 1905. godine) bio je francuski romanopisac, pjesnik i dramatičar.

Njegova suradnja s izdavačem Pierreom-Julesom Hetzelom dovela je do stvaranja izvanrednih putovanja, serije bestselera pustolovnih romana, uključujući *[[Voyage au centre de la Terre|Putovanje u središte Zemlje]]* (1864), *[[Dvadeset hiljada milja pod morem]]* (1870) i *[[Put oko svijeta za osamdeset dana]]* (1872). Radnja njegovih romana uglavnom se odvija u drugoj polovini 19. vijeka, uzimajući u obzir savremene naučne spoznaje i tehnološki napredak tog vremena.

Osim romana, napisao je brojne drame, kratke priče, autobiografske prikaze, poeziju, pjesme te znanstvene, umjetničke i književne studije. Njegova djela adaptirana su za film i televiziju od početka kinematografije, kao i za stripove, kazalište, operu, glazbu i videoigre.

Pored romana, napisao je brojne drame, kratke priče, autobiografske prikaze, poeziju, pjesme, te naučne, umjetničke i književne studije. Njegova djela su adaptirana za film i televiziju od početka kinematografije, kao i za stripove, pozorište, operu, muziku i videoigre.

Verne se smatra važnim autorom u Francuskoj i većem dijelu Evrope, gdje je imao širok utjecaj na književnu avangardu i nadrealizam. Njegova reputacija bila je znatno drugačija u anglosferi gdje je često bio nazivan piscem žanrovske fikcije ili dječjih knjiga, uglavnom zbog vrlo skraćenih i izmijenjenih prijevoda u kojima su njegovi romani često štampani. Od 1980-ih, njegova književna reputacija se poboljšala.

Jules Verne je drugi najprevođeniji autor na svijetu od 1979. godine, rangiran ispod Agathe Christie i iznad Williama Shakespearea. Ponekad ga nazivaju "ocem naučne fantastike", titula koja je dodijeljena i H. G. Wellsu i Hugu Gernsbacku. U 2010-ima bio je najprevođeniji francuski autor na svijetu. U Francuskoj je 2005. godina proglašena "Godinom Julesa Vernea" povodom stogodišnjice piščeve smrti.

## Život

### Rani život
Verne je rođen 8. februara 1828. godine na Île Feydeau, tada malom vještačkom ostrvu na rijeci Loire unutar grada Nantesa (kasnije zatrpanom i uključenom u okolno kopno), u ulici Rue Olivier-de-Clisson broj 4, kući njegove bake po majci, Dame Sophie Marie Adélaïde Julienne Allotte de La Fuÿe (rođene Guillochet de La Perrière). Njegovi roditelji bili su Pierre Verne, *[[avoué]]* porijeklom iz Provinsa, i Sophie Allotte de La Fuÿe, žena iz Nantesa iz lokalne porodice moreplovaca i brodovlasnika, dalekog škotskog porijekla. Godine 1829. porodica Verne se preselila stotinjak metara dalje, u Quai Jean-Bart broj 2, gdje je iste godine rođen Verneov brat Paul. Uslijedile su tri sestre, Anne "Anna" (1836), Mathilde (1839) i Marie (1842).

Verne je 1834. godine, u dobi od šest godina, poslan u internat na adresi Place du Bouffay 5 u Nantesu. Učiteljica, Madame Sambin, bila je udovica kapetana mornarice koji je nestao prije nekih 30 godina. Madame Sambin je često govorila učenicima da je njen muž brodolomnik i da će se na kraju vratiti poput Robinson Crusoea sa svog rajskog pustog ostrva. Tema robinzonade pratila je Vernea tokom cijelog života i pojavljivala se u mnogim njegovim romanima, od kojih neki uključuju *[[L'Île mystérieuse|Tajanstveno ostrvo]]* (1874), *[[Seconde patrie|Brodolomci zastave]]* (1900) i *[[L'École des Robinsons|Škola za Robinsone]]* (1882).

Godine 1836. Verne je upisao École Saint-Stanislas, katoličku školu koja je odgovarala pobožnom vjerskom ukusu njegovog oca. Verne se brzo istakao u memoaru (recitovanju napamet), geografiji, grčkom, latinskom i pjevanju. Iste godine, Pierre Verne je kupio kuću za odmor na adresi 29 Rue des Réformés u selu Chantenay (danas dio Nantesa) na Loari. U svojim kratkim memoarima *Souvenirs d'enfance et de jeunesse* (*Sjećanja na djetinjstvo i mladost*, 1890), Verne se prisjetio duboke fascinacije tom rijekom i mnogim trgovačkim brodovima koji njome plove. Također je provodio odmore u Brainsu, u kući svog ujaka Prudenta Allottea, penzionisanog brodovlasnika, koji je putovao svijetom i bio gradonačelnik Brainsa od 1828. do 1837. godine. Verne je uživao igrajući beskrajne runde Igre gusaka sa svojim ujakom, a i igra i ime njegovog ujaka bit će ovjekovječeni u dva kasna romana (*[[Le Testament d'un excentrique|Oporuka jednog ekscentrika]]* (1900) i *[[Robur-le-Conquérant|Robur Osvajač]]* (1886)).

Legenda kaže da je 1839. godine, u dobi od 11 godina, Verne tajno osigurao mjesto kabinskog pomoćnika na trojarbolnom brodu *Coralie* s namjerom da otputuje u Indiju i donese koraljnu ogrlicu za svoju rođakinju Caroline. Večeri kada je brod krenuo za Indiju, prvo se zaustavio u Paimboeufu, gdje je Pierre Verne stigao taman na vrijeme da uhvati svog sina i natjera ga da obeća da će putovati "samo u svojoj mašti". Sada je poznato da je legenda pretjerana priča koju je izmislila Verneova prva biografkinja, njegova nećakinja Marguerite Allotte de la Füye, iako je možda inspirisana stvarnim događajem.

Verneovi su se 1840. ponovo preselili u veliki stan na adresi Rue Jean-Jacques-Rousseau broj 6, gdje je 1842. godine rođeno najmlađe dijete porodice, Marie. Iste godine Verne je upisao drugu vjersku školu, Petit Séminaire de Saint-Donatien, kao laik. Njegov nedovršeni roman *Un prêtre en 1839* (*[[Un prêtre en 1839|Svećenik 1839. godine]]*), napisan u tinejdžerskim godinama i najranije od njegovih proznih djela koje je sačuvano, pogrdno opisuje to sjemenište pogrdno. Od 1844. do 1846. godine, Verne i njegov brat bili su upisani u Lycée Royal (sada Lycée Georges-Clemenceau) u Nantesu. Nakon završetka časova retorike i filozofije, položio je bakalaureat u Rennesu i dobio ocjenu "Dovoljno dobar" 29. jula 1846. godine.

Do 1847. godine, kada je Verne imao 19 godina, ozbiljno se posvetio pisanju dugih djela u stilu Victora Hugoa, započevši s romanom *Un prêtre en 1839* i završivši dvije tragedije u stihovima, *Alexandre VI* i *La Conspiration des poudres* (*Barutna zavjera*). Međutim, njegov otac je uzimao zdravo za gotovo da Verne, kao prvorođeni sin u porodici, neće pokušati zaraditi novac u književnosti, već će umjesto toga naslijediti porodičnu advokatsku praksu.

Vernov otac ga je 1847. poslao u Pariz, prvenstveno da započne studije prava, a sekundarno (prema porodičnoj legendi) da ga privremeno udalji od Nantesa. Njegova rođaka Caroline, u koju je bio zaljubljen, udala se 27. aprila 1847. za Émilea Dezaunaya, muškarca od 40 godina, s kojim će imati petero djece.

Nakon kratkog boravka u Parizu, gdje je položio ispite za prvu godinu prava, Verne se vratio u Nantes kako bi mu očeva pomoć pomogla u pripremi za drugu godinu. (Studenti prava u provinciji su u to vrijeme morali ići u Pariz kako bi polagali ispite.) Dok je bio u Nantesu, upoznao je Rose Herminie Arnaud Grossetière, mladu ženu godinu dana stariju od sebe, i intenzivno se zaljubio u nju. Napisao joj je i posvetio tridesetak pjesama, uključujući i *La Fille de l'air* (*Kći zraka*), koja je opisuje kao "plavušu i očaravajuću / krilatu i prozirnu". Čini se da je njegova strast bila uzvraćena, barem na kratko vrijeme, ali Grossetièreovi roditelji nisu odobravali pomisao da se njihova kćerka uda za mladog studenta neizvjesne budućnosti. Umjesto toga, udali su je za Armanda Terriena de la Hayea, bogatog zemljoposjednika deset godina starijeg od nje, 19. jula 1848. godine.

Iznenadni brak doveo je Verna u duboku frustraciju. Napisao je halucinantno pismo majci, očigledno sastavljeno u stanju polupijanstva, u kojem je pod izgovorom sna opisao svoju bijedu. Čini se da je ova uzvraćena, ali prekinuta ljubavna veza trajno obilježila autora i njegovo djelo, a njegovi romani uključuju značajan broj mladih žena udatih protiv svoje volje (Gérande u *[[Maître Zacharius ou l'horloger qui avait perdu son âme, tradition genevoise|Majstoru Zacharius]]* (1854), Sava u *[[Mathias Sandorf|Mathiasu Sandorfu]]* (1885), Ellen u *[[Une ville flottante|Plutajućem gradu]]* (1871), itd.), do te mjere da je naučnik Christian Chelebourg ponavljajuću temu pripisao "Herminienom kompleksu". Taj incident je također naveo Verna da gaji ljutnju prema svom rodnom mjestu i društvu Nantesa, što je kritikovao u svojoj poemi *La sixième ville de France* (*Šesti grad Francuske*).

### Studij u Parizu
U julu 1848. godine, Verne je ponovo napustio Nantes i otišao u Pariz, gdje je njegov otac namjeravao da završi studije prava i počne se baviti pravom kao profesijom. Dobio je dozvolu od oca da iznajmi namješten stan na adresi Rue de l'Ancienne-Comédie 24, koji je dijelio s Édouardom Bonamyjem, još jednim studentom porijeklom iz Nantesa. (Tokom svoje posjete Parizu 1847. godine, Verne je odsjeo u ulici Rue Thérèse 2, kući svoje tetke Charuel, na Butte Saint-Roch.)

Verne je stigao u Pariz tokom političkih previranja: Francuske revolucije 1848. U februaru je Luj Filip I svrgnut i pobjegao; 24. februara je privremena vlada Druge Francuske Republike preuzela vlast, ali političke demonstracije su se nastavile, a društvene tenzije su ostale. U junu su u Parizu podignute barikade, a vlada je poslala Luja-Eugèna Cavaignaca da uguši ustanak. Verne je ušao u grad neposredno prije izbora Luja-Napoleona Bonapartea za prvog predsjednika Republike, stanje koje će trajati do francuskog puča 1851. U pismu svojoj porodici, Verne je opisao bombardovano stanje grada nakon nedavnog ustanka u junskim danima, ali ih je uvjeravao da je godišnjica Dana Bastilje prošla bez značajnijih sukoba.

Verne je iskoristio svoje porodične veze kako bi se ubacio u pariško društvo. Njegov ujak Francisque de Chatêaubourg uveo ga je u književne salone, a Verne je posebno često posjećivao one gospođe de Barrère, prijateljice njegove majke. Dok je nastavljao studije prava, njegovao je svoju strast prema pozorištu, pišući brojne drame. Verne se kasnije prisjetio: "Bio sam pod velikim utjecajem Victora Hugoa, zaista, vrlo uzbuđen čitanjem i ponovnim čitanjem njegovih djela. U to vrijeme mogao sam napamet recitirati cijele stranice *[[Notre-Dame de Paris (roman)|Notre Dame u Parizu]]*, ali njegovo dramsko djelo je ono što me najviše utjecalo." Drugi izvor kreativne stimulacije dolazio je od susjeda: na istom spratu u stambenoj zgradi Rue de l'Ancienne-Comédie živio je mladi kompozitor, Aristide Hignard, s kojim je Verne ubrzo postao dobar prijatelj, a Verne je napisao nekoliko tekstova za Hignarda da ih obradi kao šansone.

Tokom ovog perioda, Vernova pisma roditeljima su se prvenstveno fokusirala na troškove i na iznenadnu pojavu niza jakih grčeva u stomaku, prvih od mnogih od kojih će patiti tokom života. (Savremeni naučnici su postavili hipotezu da je patio od kolitisa; Verne je vjerovao da je bolest naslijedio s majčine strane.) Glasine o izbijanju kolere u martu 1849. pogoršale su ove medicinske probleme. Još jedan zdravstveni problem pojavio se 1851. godine kada je Verne pretrpio prvi od četiri napada paralize lica. Ovi napadi, umjesto da budu psihosomatski, bili su posljedica upale srednjeg uha, iako je ovaj uzrok ostao nepoznat Verneu tokom njegovog života.

Iste godine, Verne je bio obavezan da se prijavi u francusku vojsku, ali proces žrijebanja ga je poštedio, na njegovo veliko olakšanje. Pisao je ocu: "Već bi trebao znati, dragi tata, šta mislim o vojničkom životu i o ovim kućnim slugama u livrejama. ... Moraš se odreći svakog dostojanstva da bi obavljao takve funkcije." Verneovi snažni antiratni osjećaji, na užas njegovog oca, ostat će nepokolebljivi tokom cijelog njegovog života.

Iako je mnogo pisao i često posjećivao salone, Verne je marljivo nastavio studije prava i diplomirao sa *licence en droit* u januaru 1851. godine.

### Prvi književni nastup
Zahvaljujući posjetama salonima, Verne je 1849. godine stupio u kontakt s Alexandreom Dumasom preko međusobnog poznanstva sa slavnim kirologom tog vremena, Chevalierom d'Arpentignyjem. Verne je postao blizak prijatelj s Dumasovim sinom, Alexandreom Dumas fils, i pokazao mu rukopis za pozorišnu komediju, *Les Pailles rompues* (*Slomljene slamke*). Dvojica mladića su zajedno revidirala dramu, a Dumas ju je, u dogovoru s ocem, dao producirati Nacionalnoj operi u Théâtre Historique u Parizu, a premijera je bila 12. juna 1850. godine.

Godine 1851. Verne se sastao s kolegom piscem iz Nantesa, Pierreom-Michelom-Françoisom Chevalierom (poznatim kao "Pitre-Chevalier"), glavnim urednikom časopisa *[[Musée des familles]]* (*Porodični muzej*). Pitre-Chevalier je tražio članke o geografiji, historiji, nauci i tehnologiji te je želio osigurati da obrazovna komponenta bude dostupna širokoj publici koristeći jednostavan prozni stil ili zanimljivu fiktivnu priču. Verne, sa svojim oduševljenjem marljivim istraživanjem, posebno u geografiji, bio je prirodan za taj posao. Verne mu je prvo ponudio kratku historijsko-avanturističku priču, *[[Un drame au Mexique|Prvi brodovi meksičke mornarice]]*, napisanu u stilu Jamesa Fenimorea Coopera, čiji su romani duboko utjecali na njega. Pitre-Chevalier ju je objavio u julu 1851. godine, a iste godine objavio je i drugu Verneovu kratku priču, *[[Un drame dans les airs|Putovanje balonom]]* (august 1851). Potonju priču, sa svojom kombinacijom avanturističke naracije, putopisnih tema i detaljnog historijskog istraživanja, Verne će kasnije opisati kao "prvi pokazatelj linije romana koju mi je bilo suđeno slijediti".

Dumas fils je spojio Vernea sa Julesom Sevesteom, pozorišnim rediteljem koji je preuzeo upravu Théâtre Historique i preimenovao ga u Théâtre Lyrique. Seveste je ponudio Verneu posao sekretara pozorišta, uz malu ili nikakvu platu. Verne je prihvatio, koristeći priliku da napiše i producira nekoliko komičnih opera napisanih u saradnji sa Hignardom i plodnim libretistom Michelom Carréom. Kako bi proslavio svoj angažman u Théâtre Lyrique, Verne se pridružio desetorici prijatelja kako bi osnovali klub za objedovanje za neženje, *Onze-sans-femme* (*Jedanaest neženja*).

Neko vrijeme, Verneov otac ga je pritiskao da napusti pisanje i započne advokatski posao. Međutim, Verne je u svojim pismima tvrdio da uspjeh može pronaći samo u književnosti. Pritisak da planira sigurnu budućnost u pravu dostigao je vrhunac u januaru 1852. godine, kada mu je otac ponudio vlastitu advokatsku praksu u Nantesu. Suočen s ovim ultimatumom, Verne je konačno odlučio da nastavi svoj književni život i odbije posao, napisavši: "Zar nisam u pravu što slijedim vlastite instinkte? Zato što znam ko sam, shvatam šta mogu jednog dana biti."

U međuvremenu, Verne je provodio mnogo vremena u Nacionalnoj biblioteci Francuske, istražujući za svoje priče i hraneći svoju strast prema nauci i nedavnim otkrićima, posebno u geografiji. U tom periodu Verne je upoznao slavnog geografa i istraživača Jacquesa Araga, koji je nastavio mnogo putovati uprkos sljepoći (potpuno je izgubio vid 1837. godine). Njih dvojica su postali dobri prijatelji, a Aragovi inovativni i duhoviti prikazi njegovih putovanja doveli su Verna do novonastalog žanra književnosti: putopisnog romana.

Godine 1852. u *Musée des familles* pojavila su se dva nova Verneova djela: *[[Martin Paz]]*, novela smještena u Limi, koju je Verne napisao 1851. i objavio od 10. jula do 11. augusta 1852. godine, i *Les Châteaux en Californie, ou, Pierre qui roule n'amasse pas mousse* (*Dvorci u Kaliforniji ili Kamen koji se kotrlja ne skuplja mahovinu*), jednočinka puna pikantnih dvostrukih značenja. U aprilu i maju 1854. godine, časopis je objavio Verneovu kratku priču *[[Maître Zacharius ou l'horloger qui avait perdu son âme, tradition genevoise|Majstor Zacharius]]*, fantaziju nalik E. T. A. Hoffmannu koja oštro osuđuje naučnu oholost i ambiciju, a ubrzo nakon i *[[Un hivernage dans les glaces|Zima usred leda]]*, polarnu avanturističku priču čije su teme usko anticipirale mnoge Verneove romane. Muzej je također objavio neke publicističke članke popularne nauke koji se, iako nepotpisani, uglavnom pripisuju Verneu. Vernov rad za časopis je prekinut 1856. godine kada se ozbiljno posvađao sa Pitre-Chevalierom i odbio da nastavi da doprinosi (odbijanje koje će zadržati sve do 1863. godine, kada je Pitre-Chevalier umro, a časopis prešao pod novu uredničku upravu).

Dok je pisao priče i članke za Pitre-Chevalier, Verne je počeo da razvija ideju o izmišljanju nove vrste romana, "Roman de la Science" ("naučni roman"), koji bi mu omogućio da uključi velike količine činjeničnih informacija koje je toliko uživao istraživati u Biblioteci. Kaže se da je o projektu razgovarao sa starijim Alexandreom Dumasom, koji je pokušao nešto slično sa nedovršenim romanom, *Isaac Laquedem*, i koji je s oduševljenjem podržao Verneov projekat.

Krajem 1854. godine, još jedna epidemija kolere dovela je do smrti Julesa Sevestea, Verneovog poslodavca u Théâtre Lyrique i tada dobrog prijatelja. Iako ga je ugovor vezivao samo za još godinu dana službe, Verne je ostao vezan za pozorište nekoliko godina nakon Sevesteove smrti, svjedočeći ostvarenju dodatnih produkcija. Također je nastavio pisati drame i muzičke komedije, od kojih većina nije izvedena.

### Porodica
U maju 1856. godine, Verne je otputovao u Amiens kako bi bio kum na vjenčanju prijatelja iz Nantesa, Augustea Lelargea, sa ženom iz Amiensa po imenu Aimée du Fraysne de Viane. Verne, pozvan da ostane kod porodice mladenke, toplo ih je prihvatio, sprijateljio se s cijelim domaćinstvom i sve više se zaljubio u sestru mladenke, Honorine Anne Hébée Morel (rođenu du Fraysne de Viane), udovicu od 26 godina s dvoje male djece. Nadajući se da će pronaći siguran izvor prihoda, kao i priliku da ozbiljno udvara Morel, prihvatio je ponudu njenog brata da započne posao s brokerom. Verneov otac je u početku bio sumnjičav, ali je popustio sinovljevim zahtjevima za odobrenje u novembru 1856. godine. S njegovom finansijskom situacijom koja je konačno izgledala obećavajuće, Verne je stekao naklonost Morel i njene porodice, te se par vjenčao 10. januara 1857. godine.

Verne se uronio u svoje nove poslovne obaveze, napustivši posao u Théâtre Lyrique i prihvativši posao mjenjača s punim radnim vremenom na Pariškoj berzi, gdje je postao saradnik brokera Fernanda Egglyja. Verne se budio rano svakog jutra kako bi imao vremena za pisanje prije odlaska na berzu na posao; u ostatku slobodnog vremena nastavio je da se druži s klubom *Onze-Sans-Femme* (svih jedanaest njegovih "neženja" do tada se već oženilo). Također je nastavio često posjećivati biblioteku kako bi se bavio naučnim i historijskim istraživanjima, od kojih je veći dio prepisivao na kartice za buduću upotrebu - sistem koji će nastaviti do kraja života. Prema sjećanjima jednog kolege, Verne se "bolje snalazio u dosjetkama nego u poslu".

U julu 1858. godine, Verne i Aristide Hignard iskoristili su priliku koju im je ponudio Hignardov brat: besplatno putovanje morem od Bordeauxa do Liverpoola i Škotske. Putovanje, Verneovo prvo putovanje izvan Francuske, duboko ga je impresioniralo, te je po povratku u Pariz fikcionalizirao svoja sjećanja kako bi formirao okosnicu poluautobiografskog romana, *[[Voyage à reculons en Angleterre et en Ecosse|Nazad u Britaniju]]* (napisanog u jesen i zimu 1859–1860. i objavljenog tek 1989. godine). Drugo besplatno putovanje 1861. godine odvelo je Hignarda i Vernea u Stockholm, odakle su putovali u Christianiju i kroz Telemark. Verne je ostavio Hignarda u Danskoj kako bi se žurno vratio u Pariz, ali je propustio rođenje svog jedinog biološkog sina Michela, 3. augusta 1861. godine.

U međuvremenu, Verne je nastavio rad na ideji "Naučnih romana", koju je razvio u grubim nacrtima, inspirisan, prema njegovim sjećanjima, "ljubavlju prema mapama i velikim istraživačima svijeta". Roman se oblikovao kao priča o putovanju po Africi i na kraju će postati njegov prvi objavljeni roman, *[[Cinq semaines en ballon|Pet sedmica u balonu]]*.

### Hetzel

Verne je 1862. preko njihovog zajedničkog poznanika, Alfreda de Bréhata, stupio u kontakt s izdavačem Pierre-Julesom Hetzelom i predao mu rukopis svog romana u razvoju, tada nazvanog *Voyage en Ballon*. Hetzel, koji je već bio izdavač djela Honoréa de Balzaca, George Sand, Victora Hugoa i drugih poznatih autora, dugo je planirao pokrenuti visokokvalitetni porodični časopis u kojem bi se zabavna fikcija kombinirala s naučnim obrazovanjem. Vidio je Vernea, s njegovom dokazanom sklonošću prema pažljivo istraženim avanturističkim pričama, kao idealnog saradnika za takav časopis i prihvatio je roman, dajući Verneu prijedloge za poboljšanje. Verne je napravio predložene revizije u roku od dvije sedmice i vratio se Hetzelu s konačnom verzijom, sada pod nazivom *[[Pet sedmica u balonu]]*. Hetzel ga je objavio 31. januara 1863. godine.

Da bi osigurao svoje usluge za planirani časopis, koji će se zvati *Magasin d'Éducation et de Récréation* (*Časopis za obrazovanje i rekreaciju*), Hetzel je također sastavio dugoročni ugovor prema kojem bi mu Verne davao tri toma teksta godišnje, a svaki od njih bi Hetzel otkupljivao za fiksnu cijenu. Verne, konačno pronašavši i stalnu platu i siguran način za pisanje, odmah je prihvatio ugovor. Do kraja života, većina njegovih romana će se objavljivati u serijama u Hetzelovom *Magasinu* prije nego što se pojave u obliku knjige, počevši od njegovog drugog romana za Hetzela, *[[Voyages et Aventures du capitaine Hatteras|Pustolovine kapetana Hatterasa]]* (1864–65).

Kada su *Pustolovine kapetana Hatterasa* objavljene u obliku knjige 1866. godine, Hetzel je javno najavio svoje književne i obrazovne ambicije za Verneove romane rekavši u predgovoru da će Verneova djela formirati niz romana pod nazivom *[[Voyages extraordinaires]]* (*Izvanredna putovanja* ili *Neobična putovanja*), te da je Verneov cilj bio "da opiše sva geografska, geološka, fizička i astronomska znanja koja je prikupila moderna nauka i da prepriča, u zabavnom i slikovitom formatu koji je njegov vlastiti, historiju svemira". Kasnije u životu, Verne je potvrdio da je ova narudžba postala glavna tema njegovih romana: "Moj cilj je bio prikazati Zemlju, i ne samo Zemlju, već i svemir... I istovremeno sam pokušavao ostvariti vrlo visok ideal ljepote stila. Kaže se da u romanu avanture ne može biti stila, ali to nije istina."{sfn|Sherard|1894|loc=§4}} Međutim, također je primijetio da je projekt bio izuzetno ambiciozan: "Da! Ali Zemlja je vrlo velika, a život je vrlo kratak! Da bi se za sobom ostavilo završeno djelo, trebalo bi živjeti barem 100 godina!"

Hetzel je direktno uticao na mnoge Verneove romane, posebno u prvih nekoliko godina njihove saradnje, jer je Verne u početku bio toliko sretan što je pronašao izdavača da je pristao na gotovo sve promjene koje je Hetzel predložio. Na primjer, kada Hetzel nije odobrio originalni vrhunac *Kapetana Hatterasa*, uključujući smrt naslovnog lika, Verne je napisao potpuno novi zaključak u kojem je Hatteras preživio. Hetzel je također odbio Verneov sljedeći rad, *[[Paris au XXe siècle|Pariz u dvadesetom vijeku]]*, vjerujući da su njegov pesimistični pogled na budućnost i osuda tehnološkog napretka previše subverzivni za porodični časopis. (Rukopis, za koji se neko vrijeme vjerovalo da je izgubljen nakon Verneove smrti, konačno je objavljen 1994. godine.)

Odnos između izdavača i pisca značajno se promijenio oko 1869. godine kada su se Verne i Hetzel sukobili oko rukopisa za djelo *[[Dvadeset hiljada liga pod morem]]*. Verne je prvobitno zamislio podmorničara kapetana Nema kao poljskog naučnika čija su osveta usmjerena protiv Rusa koji su ubili njegovu porodicu tokom Januarskog ustanka. Hetzel, ne želeći otuđiti unosno rusko tržište za Verneove knjige, zahtijevao je da Nemo bude neprijatelj trgovine robljem, situacija koja bi ga učinila nedvosmislenim herojem. Verne je, nakon što se žestoko borio protiv promjene, konačno pronašao kompromis u kojem je Nemova prošlost ostala misteriozna. Nakon ovog neslaganja, Verne je postao znatno hladniji u odnosima s Hetzelom, uzimajući u obzir prijedloge, ali ih često odmah odbacujući.

Od tada, Verne je objavljivao dva ili više tomova godišnje. Najuspješniji među njima su: *[[Voyage au centre de la Terre]]* (*Putovanje u središte Zemlje*, 1864); *[[De la Terre à la Lune]]* (*Od Zemlje do Mjeseca*, 1865); *[[Vingt mille lieues sous les mers]]* (*Dvadeset hiljada liga pod morem*, 1869); i *[[Le tour du monde en quatre-vingts jours]]* (*Put oko svijeta za osamdeset dana*), koji se prvi put pojavio u *Le Tempsu* 1872. godine. Verne je sada mogao živjeti od svojih djela, ali većina njegovog bogatstva dolazila je od pozorišnih adaptacija djela *[[Le tour du monde en quatre-vingts jours]]* (1874) i *[[Michel Strogoff]]* (1876), koje je napisao s Adolpheom d'Enneryjem.

Godine 1867. Verne je kupio mali brod, *Saint-Michel*, koji je, kako se njegova finansijska situacija poboljšavala, sukcesivno zamijenio sa *Saint-Michel II* i *Saint-Michel III*. Na brodu *Saint-Michel III* plovio je po Evropi. Nakon što je objavio svoj prvi roman, većina njegovih priča je prvo objavljena u serijama u časopisu *Magazine d'Éducation et de Récréation*, dvonedeljnoj publikaciji Hetzel, prije nego što su objavljene u obliku knjige. Njegov brat Paul doprinio je *40. francuskom usponu na Mont Blanc* i zbirci kratkih priča – *Doctor Ox* – 1874. godine. Verne je postao bogat i slavan.

U međuvremenu, Michel Verne se oženio glumicom protiv očeve volje, dobio dvoje djece s maloljetnom ljubavnicom i zatrpao se dugovima. Odnos između oca i sina se poboljšavao kako je Michel odrastao.

### Kasnije godine

Iako je odgajan kao rimokatolik, Verne je gravitirao ka deizmu. Neki naučnici vjeruju da njegovi romani odražavaju deističku filozofiju, jer često uključuju pojam Boga ili božanske providnosti, ali rijetko spominju koncept Krista.

Dana 9. marta 1886. godine, dok se Verne vraćao kući, njegov dvadesetšestogodišnji nećak, Gaston, dva puta ga je gađao pištoljem. Prvi metak je promašio, ali je drugi ušao u Verneovu lijevu nogu, uzrokujući mu trajno šepanje koje se nije moglo prevladati. Ovaj incident nije objavljen u medijima, ali Gaston je ostatak života proveo u mentalnoj bolnici.

Nakon smrti majke i Hetzela (koji je umro 1886. godine), Jules Verne je počeo objavljivati mračnija djela. Godine 1888. ušao je u politiku i izabran je za gradskog vijećnika Amiensa, gdje se zalagao za nekoliko poboljšanja i služio petnaest godina.

Verne je postao vitez Francuske Legije časti 9. aprila 1870. godine, a potom je 19. jula 1892. godine unaprijeđen u čin oficira Legije časti.

### Smrt i posthumne objave
Dana 24. marta 1905. godine, dok je bio bolestan od hroničnog dijabetesa i komplikacija od moždanog udara koji mu je paralizirao desnu stranu, Verne je umro u svom domu u Amiensu, 44 Boulevard Longueville (sada Boulevard Jules-Verne). Njegov sin, Michel Verne, nadgledao je objavljivanje romana *[[L'Invasion de la mer|Invazija mora]]* i *[[Le Phare du bout du monde|Svjetionik na kraju svijeta]]* nakon Julesove smrti. Serijal *Izvanredna putovanja* nastavio se objavljivati još nekoliko godina istim tempom od dva toma godišnje. Kasnije je otkriveno da je Michel Verne napravio opsežne izmjene u ovim pričama, a originalne verzije su konačno objavljene krajem 20. stoljeća od strane Društva Julesa Vernea (Société Jules Verne). Godine 1919. Michel Verne je objavio *[[L'Étonnante Aventure de la Mission Barsac|Misiju Barsac]]* (francuski: *L'Étonnante Aventure de la Mission Barsac*), čiji su originalni nacrti sadržavali reference na esperanto, jezik za koji je njegov otac bio veoma zainteresiran. Godine 1989, Verneov praunuk je otkrio još neobjavljeni roman svog pretka *[[Paris au XXe siècle|Pariz u dvadesetom vijeku]]*, koji je potom objavljen 1994. godine.





## Djela

Verneov najveći opus je serijal Izvanredna putovanja (*[[Voyages extraordinaires]]*), koji uključuje sve njegove romane osim dva odbijena rukopisa, *[[Paris au XXe siècle|Pariz u dvadesetom vijeku]]* i *[[Voyage à reculons en Angleterre et en Ecosse|Nazad u Britaniju]]* (objavljeni posthumno 1994. i 1989. godine), te projekte koji su ostali nedovršeni nakon njegove smrti (od kojih će mnoge posthumno adaptirati ili prepisati za objavljivanje njegov sin Michel). Verne je također napisao mnoge drame, pjesme, tekstove pjesama, libreta za operete i kratke priče, kao i razne eseje i razne publicističke tekstove.

### Književni prijam
Nakon debija pod Hetzelom, Vernea su u Francuskoj s oduševljenjem prihvatili i pisci i naučnici, a George Sand i Théophile Gautier bili su među njegovim najranijim obožavateljima. Nekoliko značajnih savremenih ličnosti, od geografkinje Vivien de Saint-Martin do kritičara Julesa Claretieja, pohvalno su govorili o Verneu i njegovim djelima u kritičkim i biografskim bilješkama.

Međutim, Verneova rastuća popularnost među čitateljima i gledaocima (posebno zbog izuzetno uspješne pozorišne verzije djela *Put oko svijeta za osamdeset dana*) dovela je do postepene promjene u njegovom književnom ugledu. Kako su se romani i pozorišne produkcije nastavljali prodavati, mnogi savremeni kritičari smatrali su da Verneov status komercijalno popularnog autora znači da se on može smatrati samo pukim pripovjedačem zasnovanim na žanru, a ne ozbiljnim autorom vrijednim akademskog proučavanja.

Ovo negiranje formalnog književnog statusa poprimilo je različite oblike, uključujući omalovažavajuće kritike od strane pisaca poput Émilea Zole i nedostatak Verneove nominacije za članstvo u Francuskoj akademiji, a prepoznao ga je i sam Verne, koji je u jednom kasnom intervjuu rekao: "Najveće žaljenje u mom životu je što nikada nisam zauzeo nikakvo mjesto u francuskoj književnosti." Za Verna, koji se smatrao "čovjekom od književnosti i umjetnikom, koji živi u potrazi za idealom", ovo kritičko odbacivanje na osnovu književne ideologije moglo se smatrati samo krajnjim uvredom.

Ova podjela Vernea kao popularnog žanrovskog pisca, ali i kritičke *[[persona non grata|persone non grata]]*, nastavila se i nakon njegove smrti, s ranim biografijama (uključujući i onu Verneove nećakinje, Marguerite Allotte de la Fuÿe) koje su se fokusirale na hagiografiju Vernea kao popularne ličnosti punu grešaka i ukrašenu, a ne na Verneove stvarne metode rada ili njegov opus. U međuvremenu, prodaja Verneovih romana u njihovim originalnim neskraćenim verzijama znatno je pala čak i u Verneovoj domovini, a skraćene verzije namijenjene direktno djeci zauzele su njihovo mjesto.

Međutim, decenije nakon Verneove smrti također su svjedočile porastu "kulta Julesa Vernea" u Francuskoj, stalno rastuće grupe naučnika i mladih pisaca koji su Verneova djela shvatali ozbiljno kao književnost i rado primjećivali njegov utjecaj na svoja pionirska djela. Neki od članova kulta osnovali su Société Jules Verne, prvo akademsko društvo za Verneove naučnike; mnogi drugi su postali visoko cijenjene avangardne i nadrealističke književne figure. Njihove pohvale i analize, naglašavajući Verneove stilske inovacije i trajne književne teme, pokazale su se vrlo utjecajnim za buduće književne studije.

Tokom 1960-ih i 1970-ih, uveliko zahvaljujući kontinuiranom valu ozbiljnih književnih studija poznatih francuskih naučnika i pisaca, Verneov ugled je naglo porastao u Francuskoj. Barthesov fundamentalni esej *Nautilus et Bateau Ivre* (Nautilus i pijani brod) bio je utjecajan u svojoj egzegezi Izvanrednih putovanja kao čisto književnog teksta, dok su studije u dužini od knjiga ličnosti poput Marcela Moréa i Jeana Chesneauxa razmatrale Vernea iz mnoštva tematskih gledišta.

Francuski književni časopisi posvetili su čitava izdanja Verneu i njegovom djelu, s esejima impresivnih književnih ličnosti kao što su Michel Butor, Georges Borgeaud, Marcel Brion, Pierre Versins, Michel Foucault, René Barjavel, Marcel Lecomte, Francis Lacassin i Michel Serres; u međuvremenu, cijeli Verneov objavljeni opus vratio se u štampu, s neskraćenim i ilustrovanim izdanjima njegovih djela koje su štampali Livre de Poche i Éditions Rencontre. Val je dostigao vrhunac u Verneovoj 150. godišnjici 1978. godine, kada je postao tema akademskog kolokvijuma u Međunarodnom centru za kulturu u Cerisy-la-Salleu, a *[[Voyage au centre de la Terre|Putovanje u središte Zemlje]]* je prihvaćeno na listu agregacijske literature francuskog univerzitetskog sistema. Od ovih događaja, Verne je u Evropi dosljedno priznat kao legitimni član francuskog književnog kanona, s akademskim studijama i novim publikacijama koje se stalno nastavljaju.

Vernov ugled u zemljama engleskog govornog područja mijenjao se znatno sporije. Tokom 20. vijeka, većina anglofonih naučnika odbacivala je Verna kao žanrovskog pisca za djecu i naivnog zagovornika nauke i tehnologije (uprkos jakim dokazima koji govore suprotno u oba slučaja), smatrajući ga stoga zanimljivijim kao tehnološkog proroka ili kao predmet poređenja s piscima engleskog govornog područja poput Edgara Allana Poea i H. G. Wellsa nego kao samostalnu temu književnog proučavanja. Na ovaj uski pogled na Verna nesumnjivo su utjecali nekvalitetni engleski prijevodi i vrlo labavo adaptirane holivudske filmske verzije kroz koje je većina američkih i britanskih čitalaca otkrila Verna. Međutim, od sredine 1980-ih pojavio se znatan broj ozbiljnih studija i prijevoda na engleskom jeziku, što sugerira da je rehabilitacija Vernovog anglofonog ugleda možda trenutno u toku.

### Prijevodi na engleski

Prevođenje Verneovih djela na engleski jezik započelo je 1852. godine, kada je Verneova kratka priča *[[Un drame dans les airs |Putovanje balonom]]* (1851) objavljena u američkom časopisu *Sartain's Union Magazine of Literature and Art* u prijevodu Anne T. Wilbur. Prevođenje njegovih romana započelo je 1869. godine s prijevodom djela *[[Cinq semaines en ballon|Pet sedmica u balonu]]* od strane Williama Lacklanda (prvobitno objavljenog 1863. godine), i nastavilo se postojano tokom Verneovog života, pri čemu su izdavači i angažovani prevodioci često radili u velikoj žurbi kako bi njegove najunosnije naslove što prije objavili na engleskom jeziku. Za razliku od Hetzela, koji je svojim izdavačkim strategijama za *Voyages extraordinaires* ciljao na sve uzraste, britanski i američki izdavači Verneovih djela odlučili su da njegove knjige plasiraju gotovo isključivo mladoj publici; ovaj poslovni potez imao je dugotrajan učinak na Verneovu reputaciju u zemljama engleskog govornog područja, implicirajući da se Verne mogao tretirati isključivo kao dječji autor.

Ovi rani prijevodi na engleski jezik bili su široko kritikovani zbog opsežnih tekstualnih propusta, grešaka i izmjena, te se ne smatraju adekvatnim prikazima stvarnih Vernovih romana. U eseju za *[[The Guardian]]*, britanski pisac Adam Roberts je prokomentarisao: Oduvijek sam volio čitati Julesa Vernea i pročitao sam većinu njegovih romana; ali tek nedavno sam zaista shvatio da uopće nisam čitao Julesa Vernea... To je bizarna situacija za svjetski poznatog pisca. Zaista, ne mogu se sjetiti velikog pisca kojem je prijevod tako loše poslužio.

Slično tome, američki romanopisac Michael Crichton je primijetio:

Od 1965. godine pojavio se znatan broj tačnijih engleskih prijevoda Vernea. Međutim, stariji, manjkavi prijevodi se i dalje ponovo objavljuju zbog svog statusa javnog vlasništva, a u mnogim slučajevima i zbog lake dostupnosti u online izvorima.

### Veza sa naučnom fantastikom

Veza između Vernovih *Izvanrednih putovanja* i književnog žanra naučne fantastike je složena. Verne, kao i H. G. Wells, često se navodi kao jedan od osnivača žanra, a njegov duboki utjecaj na njegov razvoj je neosporan; međutim, mnogi raniji pisci, poput Luciana od Samosate, Voltairea i Mary Shelley, također su navedeni kao tvorci naučne fantastike, što je neizbježna dvosmislenost koja proizlazi iz nejasne definicije i historije tog žanra.

Primarno pitanje u srži spora je pitanje da li se Verneova djela uopće smatraju naučnom fantastikom. Maurice Renard je tvrdio da Verne "nikada nije napisao nijednu rečenicu naučno-čudesnog". Sam Verne je u intervjuima više puta tvrdio da njegovi romani nisu namijenjeni čitanju kao naučni, rekavši "Nisam ništa izmislio". Njegov vlastiti cilj je bio da "prikaže zemlju [i] istovremeno ostvari vrlo visoki ideal ljepote stila", kako je istakao u jednom primjeru:

Usko povezana s Verneovom reputacijom naučne fantastike je često ponavljana tvrdnja da je on "prorok" naučnog napretka i da mnogi njegovi romani uključuju elemente tehnologije koji su bili fantastični za njegovo vrijeme, ali su kasnije postali uobičajeni. Ove tvrdnje imaju dugu historiju, posebno u Americi, ali moderni naučni konsenzus je da su takve tvrdnje o proročanstvu uveliko pretjerane. U članku iz 1961. godine koji je kritizirao naučnu tačnost romana *[[Vingt mille lieues sous les mers|Dvadeset hiljada liga pod morem]]*, Theodore L. Thomas je spekulirao da su Vernova vještina pripovijedanja i pogrešna sjećanja čitalaca na knjigu koju su čitali kao djeca uzrokovali da ljudi "pamte stvari iz nje koje nisu tamo. Utisak da roman sadrži valjana naučna predviđanja kao da raste kako godine prolaze". Kao i u slučaju naučne fantastike, sam Verne je odlučno negirao da je futuristički prorok, rekavši da je svaka veza između naučnih dostignuća i njegovog rada "puka slučajnost" i pripisujući svoju neospornu naučnu tačnost opsežnom istraživanju: "čak i prije nego što sam počeo pisati priče, uvijek sam pravio brojne bilješke iz svake knjige, novina, časopisa ili naučnog izvještaja na koji sam naišao."

## Naslijeđe

Vernovi romani imali su širok utjecaj i na književna i na naučna djela; među piscima za koje se zna da su bili pod Verneovim utjecajem su Marcel Aymé, Roland Barthes, René Barjavel, Michel Butor, Blaise Cendrars, Paul Claudel, Jean Cocteau, Julio Cortázar, François Mauriac, Rick Riordan, Raymond Roussel, Claude Roy, Antoine de Saint-Exupéry i Jean-Paul Sartre, dok su među naučnicima i istraživačima koji su priznali Verneovu inspiraciju bili Richard E. Byrd, Jurij Gagarin, Simon Lake, Hubert Lyautey, Guglielmo Marconi, Fridtjof Nansen, Konstantin Ciolkovski, Wernher von Braun, i Jack Parsons. Verneu se pripisuje doprinos inspiraciji žanra steampunk, književnog i društvenog pokreta koji veliča naučnu fantastiku zasnovanu na tehnologiji 19. vijeka.

Ray Bradbury je sažeo Verneov utjecaj na književnost i svijet nauke: "Svi smo mi, na ovaj ili onaj način, djeca Julesa Vernea."

## Bilješke

### Fusnote

### Reference

## Opći izvori

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* ; statistics on *Index Translationum* database (1979–present, updates processed upon receipt from UNESCO members states)
* 
* 
* 
* 

## Vanjske poveznice
* Zvi Har'Elova kolekcija Julesa Vernea, opsežan izvor s početka 2000-ih
* Kolekcionarski resurs Julesa Vernea  s izvorima, slikama i efemernim materijalima
* Sjevernoameričko društvo Julesa Vernea
* Mape iz Verneovih knjiga
* 
* 

### Online izdanja
* 
* 
* 
* Djela Julesa Vernea sa konkordancijama i listom učestalosti