Vreme (filozofija)

**[[Vreme]]** je jedan od osnovnih pojmova u filozofiji. Vreme se općenito određuje kao dimenzija sleda bića jednog nakon drugog, bivanja stvari u promeni njihovog nastajanja i nestajanja, za razliku od prostora kao dimenzije koja omogućuje opstanak bića jednoga pored drugog.

## Historija
### Zaratustrizam

U persijskoj filozofiji, mazdaizmu, vreme se smatralno izvorom sveg pojavljivanja i postojanja, uključujući Boga i Đavola (Ahura Mazdu i Angra Mainju). Vreme je nepokretni pokretač, budući da se samo ne kreće, a ipak upravlja svime. U Iranu su takva umovanja dovela do pojave zurvanističkih škola, koje pretpostavljaju postojanje beskrajnog vremena kao prvog i najvišeg tvorca.

Neke škole indijske filozofije takođe su postavile vreme iznad svega. Obzirom da se sve promene odigravaju u njemu, vreme je smatrano upraviteljem svemira: stvari se rađaju, menjaju i umiru pod dejstvom vremena, koje je vrhovni princip kosmičkog bivanja. Ovakvi mislioci su poznati kao *kalavadin*, sledbenici »teorije vremena«. Kalavada predstavlja indijsku paralelu zurvanizma.

### Budistička filozofija

Budistička filozofija tvrdi da vreme nije supstanca, već samo niz: kontinuitet je iluzija. Vreme je konstrukcija našeg mišljenja, baš kao i prostor. Ova dva pojma zavise jedan od drugog, jer se vremenski sled podudara s razvijanjem nekog prostornog niza. Vreme je samo menjanje i sled; u budizmu nema mesta nikakvoj produženoj sadašnjosti. Samim tim što je trenutna, sadašnjost je već prošlost u času kada o njoj razmišljamo. Čulni organi mogu da stupe u kontakt samo s pojedinim momentima, pa zato i opažanje može da bude samo trenutno, odmah prolazi, te je predstava o kontinuitetu čisto imaginarna.

### Grčka filozofija

Heraklit je odredio vreme kao čisto menjanje tako da ono, u svojoj suštini, i jeste i nije.

Aristotel je smatrao da postojanje vremena zavisi od postojanja promene, zbog čega je postulirao večnost kretanja. On je poimao vreme kao deljivi kontinuum, koji se ne može svesti na zbir nevremenih trenutaka, kao uslov promene i kretanja, koji se ne može svesti na promenu i kretanje, i kao broj koji se broji — sadašnjost je za vreme isto što i jedinica za brojni niz. Aristotel definiše vreme kao „broj kretanja prema onome što je bilo ranije i što će biti kasnije”. Ovaj pojam vremena ostaje merodavan vekovima sve do Njutonove teorije »apsolutnog vremena«.

### Srednjovekovna filozofija
Teškoće oko definisanja vremena označio je Avgustin sledećim, često citiranim rečima:

Avgustin je istakao da je vreme u neposrednom odnosu prema ljudskom vremenskom doživljaju: ono nije naprosto tok trenutaka, već i nešto subjektivno, pošto je duša svojim doživljajem sadašnjosti ujedinjena s budućnošću i prošlošću.

### Novovekovna filozofija

Blez Paskal je vreme ubrajao u „jednostavne reči” (fr. *mots primitifs*) koje se ne mogu i koje i ne treba pokušavati definisati:

Isak Njutn je uveo koncept apsolutnog prostora i vremena svojim delom *[[Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica]]*. Prema Njutnu, vreme i prostor su nezavisni aspekti objektivne stvarnosti:

Njutn je smatrao da prostor i vreme postoje po sebi, nezavisno od sveta koji u njima postoji, i postojali bi i da fizički svet uopšte ne postoji. Prema Njutnu, koji je to shvatanje preuzeo od svog učitelja i neoplatoničara Isaka Baroua, sve su karakteristike vremena date *a priori*.

Kao hrišćaninu, Lajbnicu je smetalo Njutnovo shvatanje, jer, po hrišćanskoj dogmatici Bog je stvorio svet i, zajedno s njim i prostor i vreme. Lajbnic je smatrao da bi prostor i vreme ostali samo Božje ideje da Bog nije stvorio svet. Njutn je, u skladu s engleskom empirističkom tradicijom, smatrao da prostor i vreme nisu Božje ideje, već da predstavljuju zauvek dati *senzorijum* Boga, te da bi kao takvi postojali i da fizičkog sveta nema. Lajbnicov je tvrdio da nema vremena bez promene.

Prema Kantu, vreme nije ništa što bi postojalo samo za sebe ili pripadalo stvarima kao njihova objektivna odredba. On vreme shvata kao temeljnu misaonu kategoriju. Kant tvrdi da se vreme kao i prostor ne može neposredno iskusiti već su to apriorni uslovi svekolikog iskustva. Kant je smatra da je vreme „čista forma opažaja” koja se nalazi u ljudskom subjektu. Opažaje čula čovek uvek prima u formi prostora („spoljašnjeg” čula) i u formi vremena („unutrašnjeg” čula). Sva saznanja imaju datost obe ove „forme opažaja” kao nužnu pretpostavku.

Hegel sintetiše razna shvatanja vremena u sledećem pasusu:

Engels je smatrao da »osnovni oblici svakog bića jesu prostor i vreme« i »biće izvan vremena isto je takva krupna besmislica kao i biće izvan prostora«. Niče nasuprot hrišćanske eshatološke koncepcije vremena postavlja svoju tezu o »večnom vraćanju istog«.

### Savremena filozofija
Anri Bergson (1859—1941.) je odbacio racionalistički pojam mehaničkog vremena kao spolja merljivog sleda i suprotstavio mu unutrašnje „pravo vreme” čistog trajanja. Prema Bergsonu, vreme je „neposredna činjenica svesti”. Huserl razlikuje kosmičko vreme od fenomenološkog vremena, unutrašnjega vremenskog doživljaja koje se ne može meriti jer je neprekidno i doživljeno.

Martin Hajdeger ukazuje na vreme kao obzor razumevanja bitka, a vremenitost označava kao temeljnu strukturu ljudskog postojanja, odakle proizlazi i njegova povesnost — simultanost prošlosti, sadašnjosti i budućnosti.

U Ajnštajnovoj teoriji relativiteta, vreme je i dalje kontinuum, ali više nije linearno već razgranato, što znači da u nekim slučajevima za dva vremenska trenutka ne možemo kazati niti da su jednovremeni niti da jedan od njih prethodi drugom (vidi relativnost istovremenosti). Vreme je time prestalo da bude nešto što na jedinstven način obuhvata sve događaje i umesto toga je postalo lokalno, nerazdvojno povezano s mestom događanja. Vreme se u savremenoj fizici tretira kao četvrta koordinata vreme-prostora i uslovljeno je kretanjem.

## Literatura

* Filozofija, Enciklopedijski leksikon, Mozaik znanja, Beograd 1973.
* Đuzepe Tuči, Istorija indijske filozofije. NOLIT, Beograd, 1982.
* Filozofijski rječnik, Matica Hrvatska, Zagreb 1984.
* Branko Pavlović, Filozofski rečnik, Plato, Beograd, 1997.
* Miloš Arsenijević, Vreme i vremena. Dereta, Beograd 2003.
* Kembridžova ilustrovana istorija religije, Stylos. Novi Sad, 2006.

## Izvori

## Povezano
* Vreme
* Prostor
* Večnost