open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Beovoz

Beovoz je bio sistem prigradske železnice u Beogradu u nadležnosti Železnice Srbije. Beovoz se koristio za povezivanje prigradskih naseljana i gradova iz šire okoline Beograda, poput Pančeva sa centralnim gradskim zonama. Beovoz se praktično nije koristio za prevoz putnika u užem gradskom području iako na njemu ima pet stanica, usled male frekvencije saobraćanja vozova tj velikog intervala između polazaka. 

## Istorija Beovoza

Prve tri garniture su puštene u saobraćaj u okviru Beovoza 1992. Beovoz je tada imao tri kraka: prema Batajnici na zapadu, Pančevu na severu i Resniku na jugu. Operativni centar Beovoza se nalazi u stanici Beograd centar koja je poznatija kao Prokop. Beovoz je unapređen puštanjem u saobraćaj podzemne stanice Vukov spomenik 1995. Devedesetih godina Beovoz je bio veoma popularan i igrao je značajnu ulogu u saobraćaju, kako zbog niske cene eksploatacije, tako i zbog velikog kapaciteta. Ipak, nakon nastavka radova na stanici Prokop značajno je smanjena propusna moć pruge od ove stanice do Krnjače, jer iz tehničkih razloga jedan kolosek nije bio u funkciji za liniju Inđija – Pančevo. Red vožnje je bio sve lošiji iz godine u godinu, a kašnjenja i neostvareni polasci uobičajeni. Zahvaljujući inicijativi gradskih vlasti, ovaj vid prevoza ponovo je zaživeo 2010. godine. Sredstvima grada osposobljen je drugi kolosek na delu pruge od Prokopa do Pančevačkog mosta, remontovani su vozovi i delovi pruge, a putnicima je omogućeno da uslugu novog sistema BG-voz koriste uz kartu koja važi na svim linijama gradskog prevoza. Insistiralo se na taktu od 15 minuta u špicu, kao i na strogom poštovanju reda vožnje i uvek spremnoj rezervnoj garnituri.

## Spisak linija i stanica

Po važećem redu vožnje za 2012. godinu u sistemu gradske i prigradske železnice "Beovoz" vozovi su saobraćali na sledećim linijama:

# Pančevački most – Pančevo Vojlovica
# Beograd Centar – Ripanj – Mladenovac
# Pančevo Vojlovica – Valjevo
# Batajnica – Inđija

**
=== Linija: Pančevački most – Pančevo Vojlovica ===
**
* Pančevački most
* Krnjača
* Sebeš
* Ovča
* Pančevo Glavna
* Pančevo Varoš
* Pančevo Streliste
* Pančevo Vojlovica
**

=== Linija: Beograd Centar – Ripanj – Mladenovac ===
**
* Beograd Centar
* Rakovica
* Kneževac
* Kijevo
* Resnik
* Pinosava
* Ripanj Kolonija
* Ripanj
**

=== Linija: Pančevo Vojlovica – Valjevo ===
**
* Pančevo Vojlovica
* Pančevo Glavna
* Pančevo Varoš
* Krnjača
* Sebeš
* Ovča
* Pančevački most
* Vukov spomenik
* Karađorđev park
* Rakovica
* Kneževac
* Kijevo
* Resnik
* Bela Reka
* Nenadovac
* Barajevo
* Barajevo Centar
* Veliki Borak
* Leskovac Kolubarski
* Stepojevac
* Vreoci
* Lazarevac
* Lajkovac
* Slovac
* Mlađevo
* Divci
* Lukavac Kolubarski
* Iverak
* Valjevo

### Linija: Batajnica – Inđija
**
* Batajnica
* Nova Pazova
* Stara Pazova
* Inđija
**

## Veće stanice Beovoza u Beogradu
* Beograd centar (Prokop), Prokopačka bb
* Vukov spomenik, Ruzveltova bb
* Novi Beograd, Proleterske solidarnosti bb
* Zemun, Cvijićeva 1
* Karađorđev park, Bulevar Franše D’Eperea bb
* Pančevački most, Đure Đakovića bb
* Tošin bunar, Tošin bunar bb
* Rakovica, Patrijarha Dimitrija bb
* Resnik, Aleksandra Vojinovića 78

## Izvor

*
Masakr u Souhaneu

Najveći od svih **masakra u Souhaneu** se dogodio u planinskom gradiću Souhane (oko 25&nbsp;km južno od grada Alžira, između Larbaae i Tablat)u u noči 20-21.8. 1997. godine. U tom masakru su ubijene 64 osobe, a 15 žena je oteto; rezultat svega je bio masovni egzodus, zbog čega je stanovništvo s 4000 ljudi prije masakra palo na samo 103 osobe prema podacima 2002 godine.

Uz ovaj su se u Souhaneu dogodili manji masakri 27.11. 1997. (ubijeno 18 muškaraca, 3 žene, 4 djeteta) te 2.3. 2000. kada su gerilici ubili oko 10 pripadnika istog domaćinstva. Svi ti masakri su pripisani GIA-i.

## Vanjske veze
* Souhane in 2005 
* Turkish Daily News
* Violence
* Dagsbladet
Egon Krenz

**Egon Krenz** (rođen 19.3. 1937.) je njemački komunistički političar, koji je kratko vrijeme bio čelnik Njemačke Demokratske Republike (Istočna Njemačka) 1989. godine prije nego što je kolabirala komunistička vlast.

Tokom svoje karijere, Krenz je vršio niz visokih dužnosti u komunističkom režimu, ali je najpoznatiji kao njegov vođa u trenutku pada Berlinskog zida. Nakon ponovnog ujedinjenja Njemačke je osuđen na šest i pol godina zatvora.

Krenz je rođen u Kolbergu (danas Kołobrzeg u Poljskoj), a za vrijeme drugi svjetski rat je zajedno s mnogim njemačkim porodicama evakuiran u Damgarten. Godine 1955. se priključio Jedinstvenoj socijalističkoj partiji Njemačke te napredovao u partiji, između ostalog vršeći dužnost predsjednika Slobodne njemačke omladine, službene istočnonjemačke ommladinske organizacije. Godine 1983. je ušao u Politbiro.

Nakon što je zbog nezaustavljivih uličnih demonstracija Erich Honecker podnio ostavku, Egon Krenz je na njegovu sugestiju izabran za generalnog sekretara 18.10. 1989. S obzirom da je bio Honeckerov kadar, Krenzov izbor za predsjednika Državnog savjeta i Savjeta nacionalne obrane u Narodnoj skupštini nije išao lako, te je prvi put veliki dio zastupnika glasao protiv i bio suzdržan.

Krenz je ubrzo shvatio da se ulični protesti ne smiruju, te je, pokušavajući smiriti mase, 7.11. prihvatio ostavku premijera Willija Stopha i većine članova Politbiroa. Također je nastojao izići u susret građanima koji su htjeli emigrirati na Zapad, te je odlučio da se otvori nedavno zatvorena granica Istočne Njemačke i Čehoslovačke. Međutim, ta je odluka zbog nejasnog saopćenja shvaćena kao otvaranje granice s Zapadnom Njemačkom, što je dovelo do spontanog egzodusa građana Istočnog i Zapadni Berlin i rušenja Berlinskog zida

Krenzov režim je nakon toga izgubio posljednju trunku autoriteta. Nova vlada je formirana 18.11. ali su je već u decembru napustili pripadnici satelitskih komunističkih stranaka - istočnonjemački demokršćani i liberali.

7.12. je Krenz podnio ostavku na mjesto posljednjeg čelnika Istočne Njemačke, a nakon što je podnio ostavku i na partijske dužnosti, njegova Partija, sada reformirana pod nazivom Partija demokratskog socijalizma, ga je izbacila iz svojih redova.

Krenzu su vlasti ujedinjene Njemačke sudile zbog ubistva istočnonjemačkih građana pri pokušaju prijelaza granice sa Zapadnom Njemačkom, kao i zbog izborne prevare. Godine 1997. je osuđen na šest i pol godina zatvora, a presuda je nakon žalbe potvrđena 1999. godine kada je upućen u zatvor Berlin-Spandau. Odatle je uvjetno pušten u decembru 2003. godine.

Krenz je svoje zatvaranje opisao kao pobjedničku pravdu, a jedan je od rijetkih istočnonjemačkih čelnika koji se ne stidi svoje uloge u bivšem režimu, držeći da je njegova država bila žrtva hladnog rata.

## Povezano
* Day by Day - East Germany 1989
Njemački tenkovi u Drugom svjetskom ratu

**[[Treći Reich|Njemački]] tenkovi u [[Drugi svjetski rat|Drugom svjetskom ratu]]** uključuju devet različitih tipova tenkova. Gledajući od Panzera I nadalje svaki novi model je postajao sve teži i teži, tako da se posljednji aktivno korišteni model imena Kraljevski tigar zbog svoje težine praktički nije mogao prevoziti preko mostova. Osnovni cilj Njemačkog glavnog stožera je bio proizvodnja što jačih tenkova kako bi se ljudski gubici smanjili na minimum. Međutim, u toj se želji zaboravilo na nadmoćnu neprijateljsku avijaciju koja ih je uništavala.

Njemački tenkovi su bili:
* Panzer I
* Panzer II
* Panzer 35
* Panzer 38
* Panzer III
* Panzer IV
* Panzer V Pantera
* Panzer VI Tigar
* Panzer VIb Kraljevski tigar
* Panzer VIII Miš

Osim serijskih tenkova bilo je i par nerealiziranih projekata i prototipova:
* Neubaufahrzeug
* Panzer VII Löwe
* Landkreuzer P. 1000 Ratte
* Landkreuzer P. 1500 Monster
* Panzerkampfwagen E-100
Panzer II

**Panzer II** je bio njemački tenk koji se nalazi u ratnoj upotrebi do siječnja 1943. godine

### Nastanak

Nedostaci tenka Panzer I su bili očiti još 1933. godine. Kako su prvobitni planovi za razvoj modernijeg, vojno sposobnijeg tenka budućeg imena Panzer III bili nezadovoljavajući tijekom 1934. godine odlučeno je da će se konstruirati privremeno rješenje. Odluka pada na budući Panzer II koji preuzima osnovni dizajn svog prethodnika. Prvi primjerci ovog tenka izlaze iz tvornice tijekom 1936. godine.

### Oprema

Oklop je bio identičan onome prethodnika, tj. na najdebljem mjestu iznosio je samo 13 milimetara. Tijekom gradnje novijih modela to je ispravljeno njegovim povećanjem na 14,5 mm. U posljednjoj godini proizvodnje dolazi do povećanja debljine koja ovisno od strane tenka iznosi između 25 i 80 mm. Osnovna prednost ovog tenka prema Panzeru I se sastojala u topu kojega prijašnji model nije imao. Težina početnog modela iz 1936. je iznosila samo 7,6 tona da bi na modelu iz 1942. porasla do 18 tona. Kako je težina tenka rasla tako je i brzina padala. Modeli iz posljednje godine nisu mogli ići brže od 31 kilometra na sat. Osnovno oružje svih Panzera II je bio top od 20 milimetara. Sveukupno je bilo proizvedeno nešto manje od dvije tisuće primjeraka ovog tenka prije njegovog povlačenja iz upotrebe.

### Ratno djelovanje

Glavnu ulogu na ratnoj sceni ovaj tenk ima tijekom invazije Poljske i Francuske kada postaju jasni njegovi nedostaci u borbi s protivničkim tenkovima. Velik dio oklopnih vojnih snaga Rommela također se sastoji od Panzera II, ali tada kao i kasnije u Sovjetskom Savezu on postaje preslab za borbu s protivničkim oklopnim snagama. Tu situaciju ne mijenjaju niti razna poboljšanja koja se na njega ugrađuju u 1942. godini. Nasljednik ovog tenka imena Panzer III se tada nalazio u upotrebi već nekoliko godina 

### Kasnija upotreba

Prestanak proizvodnje ovog tenka nije bio i kraj života njegovog dizajna. Najveći njegov problem je bio uvijek premaleni top i to se uskoro mijenja skidanjem njegove kupole. Na mjesto kupole se sada stavlja protutenkovski top veličine 75 milimetara. Tim načinom je stvoreno protutenkovsko oklopno vozilo imena Marder II. Njegova proizvodnja traje do ljeta 1943. godine

Druga upotreba ovog dizajna je bila za gradnju artiljerije na gusjenicama. Taj novi model dobiva ime Osa. Prvobitno se toliko svidio Hitleru da 1943. izdaje naređenje kako se sva oprema od Panzer II mora koristiti za opremanje Osa, ali već na kraju sljedeće godine nakon proizvedenih 660 primjeraka naređuje zaustavljenje njegove proizvodnje.
Panzer III

**Panzer III** je bio njemački tenk koji se nalazio u ratnoj upotrebi do kraja 1943. godine. Službeni naziv Panzer III bilo je Panzerkampfwagen III (PzKpfw III).

### Nastanak

Na zahtjev generala Guderiana početkom 1934. godine izrađen je plan za nastanak novog tenka koji bi zamjenio Panzer I koji nije zadovoljavao u mogućim borbama s tadašnjim tenkovima drugih država. Nezadovoljavajuća brzina razvoja novog tenka dovodi do stvaranja Panzera II koji treba u međuvremenu vršiti njegove dužnosti. Nakon te odluke o gradnji međugeneracijskog tenka, proizvodni i dizajnerski problemi su i dalje mučili Panzer III tako da ih je u trenutku izbijanja drugog svjetskog rata bilo proizvedeno samo stotinjak.

### Ratno djelovanje

Prvo ratno djelovanje ovaj je tenk imao tijekom Poljske kampanje iako su tada upotrebljavani samo njegovi testni primjerci. Njegovo zamišljeno djelovanje bilo je zajedno s tenkom Panzer IV koji bi imao protupješadijske dužnosti, za razliku od Panzera III koji bi bio zadužen za uništenje protivničkih tenkova. Već prvi ozbiljni pokus ovog tenka u pohodu na Francuskoj završava djelomičnim neuspjehom koji rezultira nadogradnjom njegovog nedovoljno jakog topa s promjera 37 mm na onaj 50 mm. Iako je sada ovaj tenk postao jači on se pokazao preslabim u u sukobu s T-34 nakon invazije Sovjetskog Saveza. Taj događaj postaje zvono za uzbunu koja rezultira stalnim zahtjevima za boljim i novijim tenkom. Nekoliko mjeseci nakon što novi tenk popularnog imena Tigar počinje izlaziti s proizvodnih traka 1943. godine dolazi do obustave korištenja Panzera III, a sve tvornice se prebacuju na proizvodnju njegove protutenkovske i protuartiljerijske verzije bez kupole imena Stug III.

Masovno je rabljen na bojištima Francuske, Balkana, Sjeverne Afrike i Sovjetskog Saveza.

### Oprema

Prvobitno je bilo zamišljeno da ovaj tenk uđe u proizvodnju s oklopom debelim 15 mm i topom kalibra 50 mm. Protivno željama mehaniziranog odjela Wehrmachta top je bio smanjen na 37 mm, ali je kupola u koju može stati veći top ostala u proizvodnji tako da je kasnije on lako zamijenjen prema originalnom zahtjevu. Tijekom borbi je bila uočena i slabost oklopa tako da je on do kraja proizvodnje bio stalno uvećavan dok nije dostigao debljinu od 50 mm. Sveukupno je bilo proizvedeno nešto manje od 6000 primjeraka ovog tenka.

### Prenamjene

Iz dizajna ovog tenka napravljeno je najmasovnije njemačko oklopno vozilo u doba drugog svjetskog rata. To je bio Stug III, proizveden u više od 10000 primjeraka. S druge strane Sovjetski Savez je od zarobljenih Panzera III i Stuga III napravio više od 1000 primjeraka svojeg oklopnog vozila imena Su-76i.

### Korištenje izvan Njemačke

Manji broj ranih, slabijih verzija ovog tenka je prodano ili ustupljeno Sovjetskom Savezu, Mađarskoj, Rumunjskoj, Bugarskoj, Slovačkoj i Hrvatskoj. Poslije drugog svjetskog rata Panzer III ostao je u upotrebi na području Norveške.
Panzer 38

**Panzer 38** je bio čehoslovački tenk korišten od Njemačke u drugom svjetskom ratu nakon aneksije Čehoslovačke.

### Nastanak
Već 1935. godine u doba izlaska iz tvornica prvih primjeraka tenka kasnije znanog kao Panzer 35 njegov proizvođač je bio uočio njegove nedostatke i počeo proizvodit novi, moderniji tenk. Taj tenk imena LT-38 je prvi put predstavljen javnosti 1938. godine nakon čega dolazi do Čehoslovačke narudžbe od 150 primjeraka. Prije nego što je ijedan od tih tenkova bio proizveden, Čehoslovačka je 1939. godine anektirana Njemačkoj, te tenk dobiva ime Panzer 38.

### Ratno djelovanje
Njemački vrhovni stožer je 1939. godine ovaj tenk proglasio superiornim vlastitim modelima Panzer I i Panzer II tako da on dobiva prioritet u proizvodnji. Tijekom kasnijeg rata u Poljskoj i Norveškoj Panzer 38 čini osnovu Njemačkih oklopnih snaga. U francuskoj njemu se kvalitetno pridružuju Panzer III i Panzer IV, ali bez njega su još uvijek bile nezamislive ozbiljne Njemačke vojne operacije. Početkom rata u Sovjetskom Savezu postaju očiti njegovi nedostaci u borbi protiv tenkova Crvene armije čiji oklop nije bio u stanju probiti. Bez obzira na te probleme on ostaje nezamjenjiv do lipnja 1942. kada se od njega napokon odustaje.

### Oprema
Prvobitni oklop ovog tenka je iznosio samo 25 mm. što je vremenom povećane do debljine od 50 mm koju su imali posljednji modeli pri napuštanju tvornice. Top se nikada nije nadograđivao tako da je njegov promjer od 37 mm postao 1942. jednostavno preslab pogotovo ako imamo u uvidu da tenk Panzer VI Tigar koji se pojavljuje samo koji mjesec kasnije ima top promjera 88 mm.

Prije obustave proizvodnje bilo je izgrađeno ukupno 1400 primjeraka ovog tenka.

### Prenamjene

Najpoznatija konverzija ovog tenka je bila ona u protutenkovsko oklopno vozilo pod imenom Marder II i Marder III. Sveukupno je bilo proizvedeno 1800 primjeraka tog oklopnog vozila koje je nastalo skidanjem kupole na čije mjesto je postavljen top od 76 mm. Taj projekt na kraju krajeva nije bio zadovoljavajući jer je Marder bio previsok, tako da se krenulo u traženje njegove zamjene. To postaje puno uspješnije protutenkovsko oklopno vozilo Jagdpanzer 38 (prikazan na donjoj slici) koje ostaje u proizvodnji do kraja rata. Njegovu snagu je činio isti top koji se nalazio u Panzer IV i niska silueta što je pomagala u njegovom kasnom otkrivanju od protivnika. Sveukupno ih je proizvedeno više od 2500 primjeraka u razdoblju od samo godinu dana što je rezultat koji je postiglo malo koje Njemačko vojno vozilo.

### Upotreba izvan Njemačke
Po svojoj pojavi Panzer 38 dobiva fantastične kritike tako da je već prije izbijanja rata bio prodan Iranu, Peruu, Švedskoj, Švicarskoj i Litvi. Tijekom rata Njemačka ih je nekoliko ustupila Bugarskoj, Rumunjskoj, Slovačkoj i Mađarskoj.

Poslije rata nekoliko primjeraka ovog tenka se aktivno koristilo sve do 1970. godine kada ih Švedska napokon prestaje upotrebljavati.
Slovenska ljudska stranka (1892)

**Slovenska ljudska stranka** (srpskohrvatski: *Slovenska narodna stranka*) je naziv za konzervativnu klerikalnu političku stranku koja je u Sloveniji, tada u sastavu Austro-Ugarske, osnovana 1892. pod nazivom **Katolička narodna stranka**. Godine 1905. promijenila je ime u Slovenska ljudska stranka. Strankom je dominiralo katoličko svećenstvo, a program se temeljio na očuvanje Slovenije u sastavu Austro-Ugarske koja se smatrala zaštitnikom tradicionalnih društvenih vrijednosti.

Zahvaljujući snažnoj podršci među slovenskim seljaštvom, Slovenska ljudska stranka je početkom 20. vijeka postala najjača politička stranka u Sloveniji.

Za vrijeme prvog svjetskog rata, SLS se pod vodstvom dr. Antona Korošeca zalagala da se Austro-Ugarska preuredi na trijalističkim osnovama, odnosno formira treća država koja bi okupljala južnoslavenske narode pod njenom upravom. U skladu s tim je SLS godine 1917. podržala Majsku deklaraciju Jugoslavenskog kluba u austrijskom parlamentu.

Nakon što je postalo očito da će se Austro-Ugarska raspasti, SLS u jesen 1918. godine sudjeluje u stvaranju Narodnog sveta u Ljubljani, a zatim i Narodnog vijeća u Zagrebu koje je proglasilo Državu SHS. Nakon što je mjesec dana kasnije formirana Kraljevina SHS, SLS sudjeluje u njenim vladama.

Za vrijeme Kraljevine SHS, SLS je pod vodstvom Korošeca najčešće podržavala vladu u Beogradu, kao i njenu centralističku politiku, mada joj se ponekad suprotstavljala. Za vrijeme šestojanuarske diktature je bila zabranjena, da bi nakon ponovno uspostavljanja demokracije ponovno sudjelovala u beogradskim vladama.

Nakon aprilskog rata 1941. godine, SLS se raspala na frakciju koja je bila za saveznike, i frakciju koja je surađivala s italijanskim okupatorom. Nakon pobjede partizana, rad stranke biva zabranjen.

Godine 1990. je u Sloveniji formirana nova Slovenska ljudska stranka.
Narodna napredna stranka

**Narodna napredna stranka** je naziv za liberalnu političku stranku koja je 1894. godine osnovana u Sloveniji, tada u sastavu Austro-Ugarske. Uglavnom je okupljala građansku srednju klasu, te je bila u stalnoj opreci s pretežno konzervativnim seljaštvom, odnosno u sjeni daleko moćnije Slovenske ljudske stranke.

Godine 1917. je podržala Majsku deklaraciju kojom se tražilo stvaranje južnoslavenskog entiteta u novom trijalističkom ustroju Austro-Ugarske. Pred raspad Austro-Ugarske stranka mijenja ime u **Jugoslavenska demokratska stranka** i stupa u Narodno vijeće Države SHS. Njeni predstavnici će podržati politiku Svetozara Pribičevića temeljem koje je stvoren centralistički Vidovdanski ustav Kraljevine SHS. Kasnije ulaze u opoziciju prema beogradskoj vladi, te su se 1920-ih priključili Demokratskoj stranci.
Uskršnja hronika

***Uskršnja hronika*** *(Chronicon Paschale)*, takođe poznata i kao **[[Aleksandrija|Aleksandrijska]] hronika** *(Chronicum Alexandrinum)* ili **[[Istanbul|Carigradska]] hronika** *(Chronicum Constantinopolitanum)*, jeste konvencionalno ime za vizantijsku svetsku hroniku iz 7. veka. Njeno ime potiče iz sistema hrišćanske hronologije zasnovanoga na uskršnjem ciklusu. Napisana je na grčkom jeziku, a njen autor ju je naslovio: "Pregled događaja (ἐπιτομή) od prvoga čoveka Adama do 20. godine vladavine presvetoga Iraklija".

Ovo monumentalno hronografsko delo, koje je dakle obrađivalo vreme od Adama do 629, sastvljeno je između 630. i 640. godine. Tih godina vodila se živa polemika oko crkvenog kalendara, što se dešavalo i ranije, naročito u 4. veku. Jedno od glavnih pitanja bilo je izračunavanje tačnog datuma uskrsa. Izraz tih polemika jeste i ova hronika. Ona se, međutim, od sličnih spisa odvaja po tome što su u njoj spojene kalendarske rasprave sa hroničarskim zabeleškama. Sastavljač, čije ime nije poznato, pripadao je crkvenom kleru. Njegovo delo je kompilacija, koja prepisuje, mada sa manje zbrke nego Jovan Malala, razne izvore: za najstarije vreme *[[Biblija|Bibliju]]* i Julija Afrikanca, a za vreme rimske republike Evsevijeve *Kanone*, *[[Spisak konzula Rimske Republike|Fasti consulares]]*, *Acta martyrum*, aleksandrijske i antiohijske *Tabulae paschales* itd.

U sadržaj ove hronike ulaze, pre svega, suva nabrajanja biblijskih otaca, proroka, sveštenika i kraljeva, asirskih i vavilonskih, persijskih, aleksandrijskih, rimskih i vizantijskih vladara, rimskih konzula, svih poznatih naroda kao Nojevih potomaka, velikih reka, planina, gradova itd. Osim toga, iako manje nego kod Malale, beleže se zemljotresi, pomračenja Sunca, poplave, epidemije kuge, glad, požari. Zatim, dvorske spletke i ubistva, ženidbe, darovi narodu od raznih careva, progoni hrišćana, podvizi i čuda mučenika, borbe sa jereticima, pobune gradskih dema, javne proslave, zasedanja sinoda, carske izgradnje crkava, javnih kupatila itd. I najzad, relativno mali broj mirakula i naivnih etimologija. Stil hronike je dosta primitivan i neizgrađen. Primenjen je vizantijski način računanja vremena, iako sa neznatnom razlikom od prave vizantijske ere.

*Uskršnja hronika*, kao i Malalina, bila je mnogo čitana u vizantijskom svetu. Bila je korišćena i kod južnih Slovena. Međutim, kao izvor za vizantijsku istoriju ovo delo nema veliku vrednost.

## Vanjske veze
* Chronicon Paschale (Catholic Encyclopedia)
* Paschal Chronicle (1911 Encyclopedia Britannica)
Panzer VIII

**Panzer VIII Miš** je bio Njemački projekt izgradnje superteškog tenka tijekom drugog svjetskog rata

### Nastanak

Prvi zahtjev za proizvodnju Njemačkog superteškog tenka se javlja 1941 . godine. Taj prvobitni projekt imena Panzer VII je bio obustavljen u srpnju 1942 . godine. Dva mjeseca prije obustave ovog projekta Hitler je izdao uredbu za gradnju novog "neuništivog" tenka od minimalno 120 tona. Novi projekt koji nastaje na osnovi ovog naređenja dobiva ima Panzer VIII Miš. 

Prezentacije drvenog modela od strane Hitlera je dočekana s oduševljenjem u svibnju 1943 . tako da je projekt dobio zeleno svjetlo za početak proizvodnje. To početno oduševljenje je kasnije splasnulo kada se pojavio prvi cjenik izgradnje ovog tenka. Hitlerovo naređenje iz svibnja 1943 za proizvodnju 150 primjeraka ovog tenka je bilo opozvano samo 5 mjeseci kasnije. To ipak kompaniju Krupp nije spriječilo da nastavi s njegovim razvojem i izgradnjom prototipa.

### Oprema

Kada se govori o ovom tenku prvo pitanje koje se može postaviti je li on u stvarnosti tenk ili jedva pomična utvrda. Značaj njegove težine od 188 tona je bio da se on nije mogao kretati brže od 20 km na sat. Tako "visoku" brzinu ovaj tenk je mogao postići samo u strogo kontroliranim uvjetima. Kako je njegova težina značila da neće moći preći preko većine mostova u Njemačkoj, dizajniran je sa sustavom za vožnju po dnu rijeka.

Prednji oklop ovog tenka je iznosi 200 mm i u sebi nosio krivicu za njegovu težinu. U kupoli su se nalazila dva topa različita kalibra. Veći top je imao kalibar od 128 mm s mogućnošću uništavanja svih protivnika na udaljenosti od 4 km. Kalibar manjeg topa je iznosio "samo" 75 mm. 

Tijekom rata su bila napravljena dva prototipa ovog tenka koji tijekom osvajanja tvornice od strane Crvene armije padaju u ruke Sovjetskog Saveza koji će ranih pedesetih godina izvršiti njihovo testiranje radi utvrđivanja korisnosti ovog modela.

S ovim tenkom završava povijest tenkova nacističke Njemačke koja počinje malenim Panzer I i preko Panzer IV dolazi do ovog prevelikog i nepotrebnog čudovišta.

### Danas
Danas postoji samo jedan preživjeli primjerak ovog tenka, a i on je rekonstruiran od ostataka. Taj primjerak se nalazi u muzeju Kublinka blizu Moskve u Rusiji.
Panzer 35

**Panzerkampfwagen 35(t)** ili **Panzer 35** bio je njemački naziv Čehoslovački tenk **LT-35** ili **LT vz. 35**, koji je bio korišten od Njemačke početkom drugog svjetskog rata

### Nastanak

Ostvarivši svoju nezavisnost poslije raspada Austro-Ugarske Čehoslovaci su odlučili da spriječe mogućnost da ju im je netko ponovno otme. Rezultat toga postaje gradnja modernih oružanih snaga opremljenih oružjem proizvedenim u domovini kako bi se spriječila ovisnost o vanjskim faktorima. Kruna tih napora je gradnja tenka LT-35 koji u doba svojeg prvog izlaska iz tvornice Škoda 1935 . godine nije lošiji od niti jednog tada postojećeg.

### Ratno djelovanje

Osnovni plan Čehoslovačke da se obustavi proizvodnja i korištenje tenka LT-35 u 1938 . godini kako bi se zamijenio modelom LT-38 pada u vodu Njemačkom aneksijom ove države kada taj tenk dobiva danas puno poznatije ime Panzer 35.

Kako su Njemci u to doba koristili Panzer I i Panzer II osvajanje tvornice ovog tenka zajedno s kompletnom dotadašnjom proizvodnjom je postao za njih dar s neba koji im osigurava nužno potrebnu pomoć za kasnije osvajanje Poljske i Francuske. U njegovom korištenju tijekom invazije Francuske bilo je barem poetske pravde da proizvod države predane Njemačkoj bude upotrebljen za uništenje onog tko ih je izdao.

Korisnost ovog tenka za Njemačku toga doba je tolika da on ostaje u upotrebi sve do kraja 1941 . godine iako su ga Čehoslovaci proglasili zastarjelim još 1938 godine i proizveli već tada njegovog nasljednika Panzer 38 .

### Oprema

Osnovno naoružanje ovog tenka je bio njegov top od samo 35 mm. koji na 1000 metara nije mogao probit oklop deblji od 26 mm., a na udaljenosti od 5 metara nije mogao probiti ništa deblje od 40 mm. Iako to ispada ništavno ne smije se zaboravit da Panzer I korišten u Francuskoj uopće nije imao top. Njegova debljina oklopa na najčvršćem dijelu je iznosila 22 mm.

### Upotreba izvan Njemačke i Čehoslovačke

Prije uništenja Čehoslovačke ovaj tenk je već bio prodan Rumunjskoj, da bi tijekom okupacije njegovi primjerci završili u oružanim snagama Bugarska , Slovačka , Mađarska i Italija.

Rađeći po licenci od Panzer 35 Mađarska je proizvela nove modele ovog tenka koje su dostigli težinu od 40 tona što je četiri puta više od orginalno zamišljene. Bugarska je s druge strane nastavila koristiti originalne primjerke ovih tenkova do polovice pedesetih godine.
Jugoslavenska socijaldemokratska stranka

**Jugoslavenska socijaldemokratska stranka** (slovenski: *Jugoslovanska socialdemokratska stranka*) je socijaldemokratska politička stranka osnovana godine 1896. u Sloveniji, tada u sastavu Austro-Ugarske. Naziv *jugoslavenska* je uzet zbog toga što je nastala izdvajanjem iz tadašnje Socijaldemokratske stranke Austrije, odnosno što je trebala djelovati ne samo u Sloveniji, nego i u drugim dijelovima Austro-Ugarske sa južnoslavenskom većinom, a kojima se upravljalo direktno iz Beča - kao što su Istra i Dalmacija. 

Stranka, među čijim vodstvom se nalazio i znameniti slovenski pisac Ivan Cankar, nije imala velikog izbornog uspjeha, a niti utjecaja među slovenskim masama, kojima je dominirala konzervativna Slovenska ljudska stranka. Djelomični razlog za to je bilo službeno prihvaćanje austromarksističke politike, odnosno odbacivanja nacionalizma. 

JSDS politiku mijenja tek pred kraj prvog svjetskog rata, kada su vijesti o oktobarskoj revoluciji radikalizirale mase, a raspad Austro-Ugarske postao izgledan. JSDS podržava Narodno vijeće i stvaranje Države SHS, a kasnije i Kraljevine SHS.

Međutim, JSDS se ubrzo nakon toga raspala na nekoliko frakcija, od kojih su se neke priključile jugoslavenskim komunistima, a dio podržavao beogradsku vladu, dok se dio zalagao za reformu Jugoslavije na federativnim načelima. Zbog podjele na frakcije stranka je do početka drugog svjetskog rata bila marginalizirana.

Suvremena Slovenska demokratska stranka premijera Janeza Janše sebe smatra ideološkom nasljednicom JSDS.
Akcija za pravoslavnu crkveno-školsku autonomiju

**Akcija za pravoslavnu crkveno-školsku autonomiju** je naziv za političku stranku koja je 1896. godine osnovana u Bosni i Hercegovini, tada formalno u sastavu Otomanskog imperija, a stvarno pod okupacijom Austro-Ugarske. Okupljala je pretežno građanski sloj pravoslavne vjere, odnosno srpske nacionalnosti, a glavni joj cilj postići školsku autonomiju za pravoslavno stanovništvo.

Muslimansko stanovništvo je svoj ekvivalent te stranke imalo u Pokretu muslimana za vjersko-prosvjetnu autonomiju.
Pokret muslimana za vjersko-prosvjetnu autonomiju

**Pokret muslimana za vjersko-prosvjetnu autonomiju** je naziv za političku stranku koja je 1899. godine formirana u Bosni i Hercegovini, formalno u sastavu Otomanskog imperija, a stvarno pod okupacijom Austro-Ugarske.

Pokret je okupljao muslimansko stanovništvo BiH, pod vodstvom begova i svećenstva. Glavni mu je cilj priznanje otomanskog sultana kao vrhovnog vjerskog poglavara, a u skladu s time i prestanak miješanja okupatorske vlasti u školske i vjerske poslove. Nakon što je godine 1908. godine Austro-Ugarska anektirala BiH, austro-ugarske vlasti su bosansko-hercegovačkim muslimanima 1909. priznale vjersku autonomiju.
Narodna stranka (Crna Gora 1907)

**Narodna stranka** je prva, odnosno jedina politička stranka modernog tipa koja je djelovala u Crnoj Gori prije prvog svjetskog rata. Osnovana je godine 1907. 

Nastala je od neformalne grupe poslanika u državnoj skupštini koji su sebe nazvali Klub Narodnih poslanika, a u narodu bili poznati pod nazivom *klubaši*. Sačinjavali su je uglavnom mlađi ljudi, školovani u inozemstvu te skloniji liberalnim stavovima od pretežno konzervativne elite vezane uz kralja Nikolu, čiji su poslanici formirali Pravi narodni klub, poznat pod nazivom *pravaši*. 

Klubaši su se brzo organizirali u Narodnu stranku koja je, kao jedna od prvih na prostoru bivše Jugoslavije, donijela službeni stranački program. U njemu se zalagala za niz liberalnih reformi u unutrašnjem životu Crne Gore, a na vanjskopolitičkom polju dobrosusjedsku suradnju s drugim balkanskim narodima, ali i što bliže veze Crne Gore sa Srbijom te ostvarenje jugoslavenske zajednice.

Godine 1907. Narodna stranka nije dobila nijednog poslanika na izborima, a poslije je bila izložena nizu progona, kao i unutrašnjim sukobima.

Narodna stranka osnovana u Crnoj Gori 1990. godine se smatra njenom ideološkom nasljednicom.

## Vanjske veze

* Informacije o nastanku stranke na web-stranici suvremene Narodne stranke  (ćirilica)
* Program na stranici suvremene Narodne stranke  (ćirilica)
Srpska narodna organizacija

**Srpska narodna organizacija** je naziv za političku stranku formiranu u 1907. godine u Bosni i Hercegovini, tada u okviru Austro-Ugarske. Okupljala je bosanskohercegovačke Srbe.

Ubrzo nakon uvođenja Ustava za BiH 1910. i izbora za Bosanski sabor godine se raspala na tri frakcije okupljene oko tri časopisa: "Srpska riječ", koja se zalagala za kompromis s austro-ugarskim vlastima; "Narod" koju su činili nacionalisti i pristaše što bližih veza s tadašnjom Kraljevinom Srbijom, te grupa oko časopisa "Otadžbina" i popularnog Petra Kočića koja se zalagala ne samo za nacionalno oslobođenje, nego i za socijalne reforme.
Muslimanska narodna organizacija

**Muslimanska narodna organizacija** (MNO) je politička stranka osnovana 1906. godine u Bosni i Hercegovini, tada formalno dijelom Otomanskog imperija, a stvarno pod okupacijom Austro-Ugarske. Njen osnivač i prvi predsjednik je bio Ali-beg Firdus.

Uglavnom su je činili muslimanski begovi i imućniji zemljoposjednici, ali je uživala veliku popularnost među muslimanskim stanovništvom. Evoluirala je od Pokreta muslimana za vjersko-prosvjetnu autonomiju, ali se nakon dobijanja te autonomije 1909. posvetila i pitanju agrarne reforme. Povremeno je surađivala sa Srpskom narodnom organizacijom. Na izborima za Bosanski sabor je 1910. godine osvojila sve mandate predviđene za muslimane.
Teofilakt Simokata

**Teofilakt Simokata** (grč. Θεοφύλακτος ὁ Σιμοκάττης, prva polovina 7. veka) bio je vizantijski istoričar, ali se ponekada smatra i poslednjim antičkim istoričarem.

Simokata je rođen u Egiptu, i bio je carski sekretar i prefekt za vreme Iraklijeve vladavine (610–641. Izvesnu svetlost na Teofilaktovu biografiju baca njegov mali dijaloški spis *Prirodoslovna pitanja*, čiji puni naslov glasi *O objašnjenju i rešenju fizičkih problema* (Περὶ διαφόρων φυσικῶν ἀπορήματων καὶ ἐπιλύσεων αὐτῶν), a koje je 1953. izdato na latinskom pod nazivom *Quaestiones physicae*. Iz tog spisa može se zaključiti da je Iraklije, koji je i sam došao na presto iz Afrike, dozvao sebi na dvor iz Egipta učenog sofistu Simokatu, isto onako kao što je sebi dozvao čuvenog prirodoslovca i alhemičara Stefana Aleksandrijskog, da ga postavi za profesora novoosnovanog carigradskog univerziteta. Pored *Prirodoslovnih pitanja* Simokata je napisao i jednu zbirku pesama u prozi, pod naslovom *Etičke, bukolske i ljubavne pesme* (Ἐπιστολαὶ ἠθικαὶ, ἀγροιχικαὶ, ἑταιρικαί). Oba ova spisa u Vizantiji su čitana više nego njegovo najvažnije, istoriografsko delo, o čemu svodoči veliki broj rukopisa.

Najzrelije Simokatino delo jeste njegova *Istorija*, u osam knjiga, gde opisuje doba Mavrikijeve vladavine (582–602), nastavljajući zapravo tamo gde je stao Menandar Protektor, koga veoma ceni, i završavajući svoje delo 602, kada je na presto stupio Foka, najljući "tiranin". Celo gradivo podelio je u osam knjiga, kao i Prokopije, a možda i Menandar. Svima njima uzor je Tukididovo delo podeljeno u osam knjiga. I u svom istorijskom delu Simokata je alegoričan, stavljajući na početak dijalog između personifikacija Filozofije i Istorije. Od Prokopija i Menandra razlikuje se i po tome što je delo ispunio fantasktikom i sentencama.

Osnovna tema *Istorije* jeste rat koji je Vizantija na istoku vodila protiv Persije, ali su u nju umetnuti i opisi dela persijskog kralja Hozroja II (vladao 590-628), kao i rat Vizantije na Balkanu protiv Slovena i Avara, uključujući i važne podatke o različitim turskim vođama. Simokatini izvori su trojaki: prvo, starija istorijska dela (naročito izgubljeno delo Jovana Epifanijskog); drugo, arhivska dokumenta, koja su Simokati stajala na raspolaganju na dvoru (npr. persijski spisi); i najzad, usmena tradicija starijih živih savremenika Mavrikijeve vladavine. Najveću nezgodu njegovoj verodostojnosti predstavlja njegova uporna težnja za originalnim načinom pisanja. Zato on često ređa događaje ne hronološkim redom, već kako je njemu zgodno da dobije izvesnu umetničku i stilsku celinu.

Simokatin jezik je vrlo težak za razumevanje, njegov stil je veoma izveštačen i retorski kićen, a rečnik pun neologizama. Koren Simokatinoj retorskoj izveštačenosti mogao bi se tražiti i u njegovom afričkom poreklu. Inače, za svoje vreme Simokata je bio vrlo učen čovek, koji je poznavao mnoge antičke pisce, iako prilično površno.
Sokrat Sholastik

**Sokrat Sholastik** ili **Sokrat iz Carigrada** (grč. Σωκράτης, 380–440 bio je pravnik iz Carigrada koji je nastavio Evsevijevu *Crkvenu istoriju* sve do 439. godine.

Sokrat je izuzetno pouzdan u iznošenju podataka te istovremeno obrađuje i crkvenu i svetovnu istoriju. Mnogi dokumenti koje je umetnuo u tekst, kao što su odluke sabora, poslanice careva i episkopa, dodatno povećavaju vrednost njegovog dela.

I pored toga što njegovo poznato delo *Crkvena istorija* predstavlja jednu od najranije napisanih istorija hrišćanske crkve, još uvek postoji mnoštvo nepoznanica kada je reč o njegovom životu. Pretpostavlja se da je rođen u Carigradu, i da je u rodnom gradu proveo najveći deo života baveći se advokaturom. Jedna od nepoznanica je i to da li je on pripadao kleru. Po svemu sudeći, Sokrat Sholastik nije imao neko naročito teološko obrazovanje, a takođe nije previše dobro poznavao ni teološku književnost svog vremena. Sokratovo delo obuhvata period od 305. do 439. godine, tj. do okončanja sedamnaestog konzulstva cara Teodosija II.

*Crkvena istorija* Sokrata Sholastika ostaje i do danas jedno od najvažnijih dela za izučavanje istorije crkve, pogotovo zbog činjenice da je samo u Sokratovom delu sačuvano mnoštvo dokumenata čiji su originali danas izgubljeni.
  Sokratova *Istorija Crkve* objavljena je 2002. godine u okviru izdava;ke delatnosti Eparhije dalmatinske. Prevodilac: Slobodan Prodic
Zoran Maksimović

Prof. dr. **Zoran Maksimović** (Beograd, 1923), srpski geolog i akademik.

## Biografija
Realnu gimnaziju s velikom maturom završio je u Čačku 1941. godine. Diplomirao je mineraloško-petrografsku grupu PMF-a u Beogradu 1950, a u septembru iste godine izabran je za asistenta Geološkog instituta SAN. Kao stipendist Britanskog savjeta bio je na specijalizaciji u Kembridžu (1954-1956). Doktorirao je 1957. na PMF u Beogradu s tezom *"Geohemija raspadanja ultrabazičnih stena u Srbiji"*. Iste godine izabran je za docenta za geohemiju na istom fakultetu, a zatim za vanrednog (1963) i redovnog profesora na Rudarsko-geološkom fakultetu u Beogradu (1971). Bio je šef Katedre za geohemiju, osnovao je Laboratoriju za geohemiju i bio je osnivač Geohemijske škole na beogradskom Univerzitetu. Učestvovao je po pozivu i kao predavač na mnogim domaćim i međunarodnim skupovima, kao i na univerzitetima u Grčkoj, Kanadi, Mađarskoj, Poljskoj, Rumuniji, Rusiji, SAD i Velikoj Britaniji. Član je Srpskog geološkog društva (1950), Mineraloškog društva Velike Britanije (1954) i počasni član Mineraloškog društva Rumunije (1997).

## Naučni rad
Najvažnije naučne aktivnosti akademika Maksimovića mogu se podijeliti na tri grupe: 
* geokemija i mineralogija ultramafičnih stijena, njihovih produkata hidrotermalne alteracije i površinskog raspadanja, uključujući lateritska ležišta nikla
* geokemija i mineralogija karstnih boksita i karstnih ležišta nikla 
* geokemija životne sredine, uključujući izvjesne geomedicinske aspekte; s tim u vezi organizirao je u SANU dva međunarodna (1991. i 1996) i jedan domaći simpozij (1993) o deficitarnosti selena; također, organizirao je prvi simpozij o magneziju (1998).

## Djela i priznanja
* Objavio je oko 300 naučnih radova i 2 monografije. Otkrio je 8 novih minerala nikla i rijetkih zemalja u Jugoslaviji i Grčkoj. Treba istaći veliku citiranost u međunarodnim časopisima.
* Zbog doprinosa nauci izabran je za dopisnog člana SANU 1974. godine, a za redovnog 1985. godine. Predsjednik je Odbora za geohemiju SANU, sekretar Odeljenja za matematiku, fiziku i geo-nauke (od 26. II..1999) i član Predsedništva SANU.
Slavko Puljek

**Slavko Puljek** (Krapina, 16. III. 1924. - Valpovo, 4. IV. 1995), samouki kipar i slikar. Likovnim radom započeo 1970, a izlagati od 1975. godine. Izlagao na dvadesetak skupnih i petnaestak samostalnih izložbi u Valpovu, Belišću, Banjaluci, Belom Manastiru, Brođancima, Ernestinovu, Našicama, Osijeku, Roterdamu, Tuzli i drugdje. Sudjelovao u radu likovnih kolonija u Belišću, Ernestinovu, Lukavcu i Petrovcima. Bio član likovnog društva "Likar" u Osijeku i grupe "Malta" u Valpovu. Za svoja ostvarenja primio više priznanja i diploma. Prof. Juraj Baldani uvrstio ga u knjigu *"100 slikara i kipara"* (Zagreb, 1985).

Iako se oprobao radeći u gipsu, kamenu i slikajući, kroz dvadesetogodišnju prisutnost u likovnom životu Valpovštine, ostat će zapamćen prvenstveno po svojim skulpturama i reljefima.

## Izvor
* S. M. N. (Stjepan Najman): *"U spomen: Slavko Puljek"*, "Valpovački godišnjak", broj 1 (1996), str. 125.
Hrvatska narodna zajednica

**Hrvatska narodna zajednica** je politička stranka koju je u Bosni i Hercegovini, tada u sastavu Austro-Ugarske, godine 1910. osnovao Ivo Pilar kako bi zastupala hrvatsko stanovništvo pred izbore za Bosanski sabor. Pilar i njegovi pristaše su ranije blisko surađivali s nadbiskupom Stadlerom i njegovom Hrvatskom katoličkom udrugom, ali su se od nje odvojili jer je inzistiranje na ujedinjenju BiH s Hrvatskom izazvalo zajednički otpor muslimanskih i srpskih političara okupljenih u MNO i SNO. Pilar je Stadleru zamjerao pretjerani klerikalizam, sektašku zatvorenost prema svima osim osobama katoličke vjere kao i neosjetljivost prema socijalnim pitanjima. 

HNZ je na izborima 1910. godine pobijedila među katoličkih glasačima, osvojivši 12 od 16 predviđenih mandata. HNZ su se kasnije, a pogotovo za vrijeme prvog svjetskog rata, približile, ali je stranka prestala s radom nakon raspada Austro-Ugarske i formiranja Kraljevine SHS.
Nikifor I Carigradski

**Nikifor I** (grč. Νικηφόρος Α΄, oko 758–828) bio je vizantijski pisac i carigradski patrijarh.

## Život
Nikifor je rođen kao plemić, a njegov otac Teodor je bio visoki činovnik na carskom dvoru, i bio je veoma bogat. Nikifor je službovao nekoliko godina na dvoru u istom zvanju kao i njegov otac, ali je ostavio dvor i udaljio se do obale Bosfora i tamo sagradio manastir. Manastir mu se ubrzo napunio monasima, a on je upravljao manastirom ne primajući monaštva pod izgovorom da je nedostojan, iako je hrišćanskim životom služio kao uzor monasima. Učestvovao je pre toga na Sedmom vaseljenskom saboru kao mirjanin (svetovnjak), po volji cara i patrijarha, i istakao se na saboru svojim izvrsnim poznavanjem *[[Biblija|Svetoga Pisma]]*. Kada je umro patrijarh Tarasije, Nikifor je izabran za patrijarha i protiv svoje volje. Odmah po izboru primio je monaški čin i sve ostale činove redom. Ustoličen je u Svetoj Sofiji kao patrijarh 806. godine. To je bilo za vreme vladavine cara Nikifora, koji je ubrzo potom otišao u rat protiv Bugara i poginuo. Njegov sin Stavrakije vladao je samo dva meseca pre no što je iznenada umro. Posle ovoga carem je postao Mihailo I Rangabe, ali vladao je samo dve godine, dok ga Lav Jermenin nije zbacio sa prestola i prognao. Kada je Lav došao na presto, poslao mu je patrijarh knjigu o Pravoslavnom Veroispovedanju da potpiše (po običaju svih vizantijskih careva, što se smatralo zakletvom da će braniti pravoslavlje). Car nije potpisao knjigu, nego je taj čin odložio do krunisanja. Kada ga je patrijarh Nikifor krunisao, on je odbio da potpiše ovu knjigu, i ubrzo se saznalo da je ikonoborac. Patrijarh je pokušao da ga posavetuje i povrati ortodoksiji, ali u tome nije uspeo. Car je nasilno prognao Nikifora na Prokonidu gde je u bedi proveo trinaest godina. Umro je u izgnanstvu 827. godine. Kao patrijarh upravljao je Crkvom devet godina.

Srpska pravoslavna crkva slavi ga 13. marta i 2. juna po crkvenom, a 26. marta i 15. juna po gregorijanskom kalendaru.

## Istorijska dela
U svojim hronografskim delima patrijarh Nikifor svakako se pokazuje bolji kao teolog nego kao istoričar. Njegovo delo *Hronografski pregled* (Χρονογραφικὸν σύντομον) je zapravo siromašna hronološka tabela od Adama i Eve do 829. godine, koja je kasnije bila mnogo korišćena, takođe različito nastavljana i interpolirana. Značajniji je *Brevijarij* (lat. *Breviarium*) odnosno *Kratka istorija* (Ἱστορία σύντομος), gde se prikazuje vreme od 602. do 769. godine, pisan na popularan način, koje pokazuje veliko interesovanje za kuriozitete, kao i za biografske i crkvene pojedinosti. Ovo delo, u kome su obrađeni za nas izgubljeni izvori 7. i 8. veka, predstavlja veliku vrednost kao izvor.

## Izvori

## Vanjske veze
* Development of the Canon of the New Testament: the Stichometry of Nicephorus 
* St. Nicephorus (Catholic Encyclopedia)
Georgije Sinkel

**Georgije Sinkel** (grč. Γεώργιος ὁ Σύγκελλος, umro oko 810) bio je vizantijski hroničar. Dugo je kao monah živeo u Palestini, a zatim je došao u Carigrad, gde je postao sinkel carigradskog patrijarha Tarasija. *Sinkel* je obavljao dužnost patrijarhovog privatnog sekretara, uglavnom je bio episkop, i važio je za najznačajniju crkvenu osobu u Carigradu nakon samoga patrijarha, pa je često i nasleđivao prethodnika na položaju patrijarha. Međutim, Georgije nije postao patrijarh nakon Tarasija, već se povukao u manastir, gde je napisao svoju *Hroniku* (Ἐκλογὴ χρονογραφίας), koja je obrađivala događaje od Adama i Eve do početka Dioklecijanove vladavine 284. godine.

Ova hronika, kako sugeriše i njen naslov, više je tabelarni hronološki pregled sa beleškama nego prava istorija. Georgije je nastavio hronološku strukturu Julija Afrikanca, striktno raspoređujući događaje prema vremenu u kojem su se odigrali te ih nazivajući prema godini u kojoj su se dogodili. Georgije ređa događaje suvoparno, hronološkim redom, a naročito je oskudno opisao događaje posle Hristove smrti. Cilj mu je bio da usaglasi hronologiju s podacima u *[[Biblija|Bibliji]]*, na osnovu godine 5500. kao godine Hristovog rođenja. Delo sadrži mnoge protivrečnosti i nije dovršeno, pa je stoga kasnije malo korišćeno.

Tekst stalno prekidaju dugačke vremenske tablice, tako da je Krumbacher za ovo delo rekao da "predstavlja pre veliki istorijski popis [Geschichtstabelle] sa dodatim objašnjenima nego svetsku istoriju". Georgije se pokazuje kao nepokolebljivi branitelj hrišćanske ortodoksije te citira velike crkvene oce kao što su Grigorije Nazijanski i Jovan Hrizostom. Međutim, uprkos religijskoj pristrasnosti te suvoparnom i nezanimljivom karakteru ovoga dela, ono je veoma značajno jer donosi fragmente starogrčkih pisaca i apokrifnih knjiga. Na primer, uz pomoć ovog Georgijevog dela rekonstruisani su značajni delovi Evsevijeve hronike. Glavni izvori kojima se služio jesu Anijan iz Aleksandrije i Panodor iz Aleksandrije (monasi koji su pisali početkom 5. veka), od kojih je Georgije stekao najveći deo svoga znanja o Manethonovoj istoriji. Takođe se veoma mnogo oslanjao na Evsevije, Deksipa i Julija Afrikanca.

Sinkelovu hroniku je nakon njegove smrti nastavio njegov prijatelj Teofan Ispovednik. Papski bibliotekar Anastazije je na latinskom sastavio *Trodelnu istoriju* *(Historia tripartita)* od dela Sinkela, Teofana i patrijarha Nikifora. Ovo delo, napisano između 873. i 875. godine, proširilo je po Zapadu Sinkelovo datiranje raznih događaja. Na istoku je u međuvremenu Georgijevu slavu potamnila Teofanova.

## Vanjske veze
* Selected Translations from George Syncellus
* Review of Adler and Tuffin's edition
* Article from the Catholic Encyclopedia
Socijaldemokratska stranka Bosne i Hercegovine

**Socijaldemokratska stranka Bosne i Hercegovine** je bila socijaldemokratska politička stranka koja je u junu 1909. godine osnovana u Bosni i Hercegovini, tada u sastavu Austro-Ugarske. Nastala je od predstavnika sindikata i radničkih grupa, a većinu članstva su joj na početku činili strani radnici dovedeni iz drugih dijelova Austro-Ugarske. Zbog toga je uglavnom bila marginalizirana, a za službenu ideoologiju uzela austromarksizam.

Nakon raspada Austro-Ugarske i formiranja Kraljevine SHS dio njenih članova se priključio novostvorenoj Komunističkoj partiji Jugoslavije.
Narodna stranka (Hrvatska)

**Narodna stranka** je naziv za liberalnu političku stranku koja je djelovala u Hrvatskoj u 19. i početkom 20. vijeka.

Nastala je 1841. godine pod nazivom **Ilirska narodna stranka** kao neformalna grupa pristaša Ilirskog pokreta u Hrvatskom saboru. Godine 1843. mijenja ime u Narodna stranka kada su joj se pridružili i predstavnici Konzervativne stranke u Saboru. Od 1861. godine je djelovala pod nazivom **Narodna liberalna stranka**.

Narodnjaci su se zalagali za veću samostalnost Hrvatske u okviru Habsburške monarhije, kao i bliske veze Hrvatske s drugim južnoslavenskim narodima i državama. Također su se zalagali i za niz liberalnih društvenih reformi, prvenstveno u smislu jačanja nacionalne svijesti u širokim narodnim slojevima. S druge strane, narodnjaci su držali kako otvoreno suprotstavljanje vladi u Beču nema smisla, odnosno da je Beč manje zlo od nastojanja mađarske vlade i njihovih pristaša iz Unionističke stranke u Hrvatskoj da se u potpunosti zatre svaki trag hrvatske državnosti. Dio njenih članova je 1860-ih je stvorilo kratkotrajnu Samostalnu narodnu stranku.

Tim nastojanjima je težak udarac nanijela Austro-ugarska nagodba iz 1867. godine, nakon koje je slijedila Hrvatsko-ugarska nagodba iz 1868. godine. Narodnjaci postaju njeni žestoki protivnici, a 1871. i 1872. godine dobijaju izbore za Sabor. Nakon toga je narodnjački vođa Ivan Mažuranić imenovan za bana i pod njegovom upravom su sprovedene važne društvene reforme te udareni temelji moderne državne uprave u Hrvatskoj. Mažuranić i narodnjaci su 1873. godine uspio isposlovati reviziju Nagodbe kojom je Hrvatska dobila nešto širu autonomiju u odnosu na Mađarsku. 

Osim u mađarskom dijelu Monarhije, narodnjaci su bili aktivni i u austrijskom dijelu, tj. Dalmaciji gdje su do početka 1880-ih u mnogim gradovima preuzeli vlast od pro-italijanskih autonomaša.

Međutim, u isto vrijeme je Hrvatskoj nametnut autoritarni režim bana Khuena Hedervaryja pod kojim je Narodna stranka marginalizirana, a mlađe generacije počele prilaziti radikalnom hrvatskom nacionalizmu oličenom u Stranci prava. Dio njenih članova na čelu s M. Mrazovićem je formirao Neodvisnu narodnu stranku.

Godine 1905. je postala dijelom Hrvatsko-srpske koalicije.

Suvremena Hrvatska narodna stranka sebe smatra ideološkom nasljednicom Narodne stranke.