open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Schwarze Augen

***Schwarze Augen*** () je zapadnonjemački crno-bijeli igrani film snimljen 1951. u režiji Geze von Bolvaryja. Po žanru je mješavina melodrame i kriminalističkog filma. Protagonist, koga tumači Will Quadflieg, je violinski virtuoz koji se zaljubi u nepoznatu ali lijepu ženu (čiji lik tumači Cornell Borchers), koju je slučajno sreo. Radnja prikazuje kako zbog toga postane optužen za ubistvo koje nije počinio.

## Vanjske veze

* 
*
Meine Frau macht Dummheiten

**Meine Frau macht Dummheiten** () je zapadnonjemačka crno-bijela filmska komedija snimljena 1952. u režiji Geze von Bolvaryja. Protagonisti - koje tumače Inge Egger i Hans Holt - su novinarka i istraživač koji se sticajem okolnosti upoznaju, zaljube i vjenčaju. Radnja prikazuje kako zbog okolnosti u kojima su se upoznali nastaju nesporazumim među supružnicima.

## Vanjske veze
* 
* ''Meine Frau macht Dummheiten'' bei filmportal.de
* 
* ''Meine Frau macht Dummheiten'' – IFB 1526 
* ''Meine Frau macht Dummheiten'' – “Filmstadt Göttingen”
Le Barbier de Séville

***Le Barbier de Séville ou la Précaution inutile*** (srpskohrvatski: *Seviljski brijač, ili Uzaludan oprez*) je komedija francuskog pisca Pierrea de Beaumarchaisa za koju je originalnu glazbu skladao Antoine-Laurent Baudron. Drama je izvorno zamišljena kao komična opera, no takvu ideju je 1772. godine odbio *[[Comédie-Italienne]]*. Komedija je svoju današnju formu dobila 1773. godine, ali zbog pravnih problema koje je imao Beaumarchais, premijerno je izvedena tek 23. veljače 1775. godine u *[[Comédie-Française]]*. *Seviljski brijač* je prva drama iz trilogije o lukavom slugi Figaru, napisana prije *[[Le Mariage de Figaro]]* i *[[La Mère coupable]]*.

Radnja komedije zbiva se u Sevilli i prati klasičnu strukrutu renesansne *[[commedia dell'arte|commedie dell'arte]]*, uz likove koji su temeljeni na tipiziranim likovima tog žanra. Komedija prati grofa Almavivu koji se zaljubi u djevojku Rosine. Kako bi se uvjerio da ga Rosina ne voli samo radi novca, preruši se u siromašnog studenta po imenu Lindor i pokuša ju zavesti. Planove mu pokvari Rosinin skrbnik, doktor Bartholo, koji ju drži zatvorenu kako bi ju sam oženio. Njegova sreća se mijenja kada susreće bivšeg slugu, Figara, koji trenutno radi kao brijač i tako ima pristup doktorovu domu. Nakon što mu grof ponudi novac, a Figaro se prepadne da bi se grof mogao htjeti osvetiti ukoliko ovaj odbije, lukavi sluga smisli seriju intriga kojima omogućava susret između grofa i Rosine. Priča kulminira vjenčanjem grofa i buduće grofice.

Premijera *Seviljskog brijača* je dobila prilično loše kritike, što je Beaumarchaisa potaklo na seriju brzih izmjena koja je nakon tri dana predstavu pretvorila u enormnu uspješnicu. Postoje teze kako je naslov komedije igra na raniju komediju Tirsa de Moline, *[[El Burlador de Sevilla]]* (sh. *Seviljski varalica*). Komedija je poslužila kao osnova za Rossinijevu operu *[[Il barbiere di Siviglia]]*.
Le Mariage de Figaro

***La Folle Journée, ou Le Mariage de Figaro*** (srpskohrvatski: *Ludi dan, ili Figarov pir*) je komedija u pet činova koju je 1778. godine napisao Pierre Beaumarchais. *Figarov pir* je drugi dio Beaumarchaisove trilogije u Figaru, nastao nakon *[[Le Barbier de Séville]]*, a prije *[[La Mère coupable]]*.

Radnja *Figarova pira* nastavlja se direktno na radnju *[[Le Barbier de Séville|Seviljskog brijača]]*, a smještena je tri godine nakon prvoga dijela. Figaro je zaručen za Suzanne, također sluškinju na dvoru grofa Almavive. Grof Almaviva, kojemu je Figaro lukavo omogućio sklapanje braka s Rosine, pokazuje interes za Suzanne nakon što mu je bračni život pomalo dosadio. Grof planira iskoristiti svoje "pravo prve bračne noći" kako bi spavao sa Suzanne prije nego Figaro s njom ode na medeni mjesec. Svojim lukavstvom, Figaro mora spasiti situaciju i riješiti ju u svoju korist.

Kako navodi u predgovoru komedije, Beaumarchais je djelo napisao na zahtjev Louisa Françoisa, princa od Contija. *Figarov pir* je imao izrazito politički kontekst te se iz suvremene perspektive smatra Beaumarchaisovim najvažnijim djelom. Figarov govor protiv aristokracije iz petoga čina danas mnogi smatraju nagovještajem Francuske revolucije. Revolucionar Georges Danton je rekao da je drama "pobila plemstvo", dok je Napoleon Bonaparte za nju rekao da je "već pokrenuta revolucija".

Zahvaljujući uspjehu *Seviljskog brijača*, *Figarov pir* je bio izrazito uspješan te se danas vjeruje kako je u prvih dvadeset izvedbi predstava zaradila više od 100,000 franaka. Publika je masovno dolazila na predstave, a premijera je navodno bila toliko puna da je trolje ljudi poginulo. Komedija je poslužila kao osnova za Mozartovu operu *[[Le nozze di Figaro]]* iz 1786. godine.
Razvrtanje

**Razvrtanje** je postupak fine (završne) strojne obrade cilindrične rupe. Točnost dimenzije, geometrijski oblik i hrapavost površine koja se dobije nakon obrade bušenjem ne zadovoljava u većini slučajeva. **Razvrtala** su rezni alati koji se upotrebljavaju za završnu obradu rupe i služe za finu obradu već postojećih rupa, tj. za dotjerivanje glatkoće površine i postizanje veće točnosti izbušenih rupa (dosjed). 

Razvrtalo skida relativno mali sloj materijala s relativno malom brzinom obrade. Alat postupno aksijalno ulazi u rupu. Razvrtalo obrađuje samo prednjim konusnim (stožastim) dijelom, dok cilindrični dio služi kao vodilica i za zaglađivanje rupa. Duljina konusnog dijela ovisi o vrsti obrađivanog metala. Veća duljina konusnog dijela daje ljepšu i čišću obrađenu površinu. Pravilan rad razvrtala ovisi od njegove konstrukcije, izrade i načina upotrebe (režimima rada). 

U radu se susreće puno vrsta i veliki broj razvrtala. Dijele se prema konstrukciji zuba, vrsti materijala, načinu primjene, obliku obrađivane rupe, načinu pričvršćenja. Kod konusnih razvrtala javljaju se posebni uvjeti rezanja zbog njihove konstrukcije. Garnitura se u principu sastoji od tri razvrtala:
* Prvo razvrtalo služi za grubu obradu i ima stepeničaste bridove (zube);
* Drugo razvrtalo ima sitne zube koji pri razvrtanju lome strugotinu i služi za finu obradu;
* Treće ili završno razvrtalo ima ravne ili spiralne zube kontinuirano po cijeloj duljini brida i služi za najfiniju obradu. 

## Izvori
Rezanje vodenim mlazom

**Rezanje vodenim mlazom** spada među nestandardne postupke obrade metala, koje se temelje na postupku mehaničkog odnošenja materijala. Abrazivni vodeni mlaz je tanak mlaz mješavine vode i kremenog pijeska pod visokim tlakom, koji djeluje na radni komad koji se obrađuje i erozijom odnosi osnovni materijal, te tako radi rez.

Rezanje vodenim mlazom omogućuje rezanje metala (nehrđajući čelik, aluminijske legure, kaljeni čelik, bakar i mjed (sve do 150 mm debljine)), tvrdi metal, staklo, kamen (npr. granit), plastiku, gumu, drvo, polistiren itd. Vodeno rezanje ne zagrijava materijal, što je naročito korisno za čelike koji su namjenjeni za toplinsku obradu. Rezanje vodom je povoljno kod alatnog čelika i drugih metala, kod kojih izlaganje visokim temperaturama može promijeniti svojstva materijala. Mala širina zareza omogućuje bolju iskoristivost sirovine. Izrada prototipnih dijelova je puno jednostavnija korištenjem alatnog stroja za vodeno rezanje. Dimenzije obratka se mogu unijeti u upravljačku jedinicu, a stroj će precizno izrezati tako programirani oblik. Takav način izrade prototipnih dijelova je puno brži i jefitniji od uobičajenog načina, kod kojeg se prvo moraju izraditi detaljni nacrti, koji se onda moraju predati strojaru, koji će izraditi dio. Rad stroja za vodeno rezanje se jednostavno automatizira što olakšava serijsku proizvodnju. Vodeno rezanje ne ostavlja nazubljene ni oštre rubove, što uklanja potrebu za dodatnom ručnom ili strojnom obradom.

Nedostatak rezanja vodenim mlazom je visoka cijena i mala produktivnost.

## Historija
1950-tih je šumarski inženjer Norman Franz radio pokuse s rezanjem vodenim mlazom na drvnoj građi (daske, grede). Ipak, ti prvi pokušaji nisu našli širu tržišnu primjenu, sve do 1970-tih i kasnije, kada je Mohamed Hashish (Egipat) dodao abrazivne čestice (granati, aluminijev oksid) u vodeni mlaz. Ta ispitivanja su dovela do prve tržišne primjene, kada je Yih-Ho Michael Pao (SAD) izradio prve strojeve za rezanje vodenim mlazom, koje je iskoristio u industrijskom rezanju, bušenju i glodanju. Danas postupak  rezanja vodenim mlazom nalazi sve veću primjenu.

## Izvori
A Raisin in the Sun (film)

***A Raisin in the Sun*** () je američki crno-bijeli igrani film snimljen 1961.. u režiji Daniela Petrieja. Predstavlja adaptaciju istoimene drame Lorraine Hansberry, koja je premijerno bila prikazana na Broadwayu dvije godine ranije; producenti su angažirali najveći dio originalne teatarske postave. Radnja je smještena u South Side, četvrt Chicaga, a protagonisti su pripadnici crnačke porodice koji siromašni i trošni stan nastoje zamijeniti boljim domom, pri čemu im problem stvara kako rasna segregacija, tako i razlike u svjetonazaru i karakteru. *A Raisin in the Sun* je prikazan na Kanskom festivalu gdje je dobio novouspostavljenu "nagradu Gary Cooper".

## Uloge
* Sidney Poitier ... Walter Lee Younger
* Ruby Dee ... Ruth Younger
* Claudia McNeil ... Lena Younger
* Diana Sands ... Beneatha Younger
* Stephen Perry ... Travis Younger
* John Fiedler ... Karl Lindner
* Ivan Dixon ... Joseph Asagai
* Louis Gossett, Jr. ... George Murchison
* Joel Fluellen ... Bobo
* Roy Glenn ... Willie Harris
* Louis Terrel ... Herman

## Izvori

## Vanjske veze
*
Grytviken

**Grytviken** je naselje i kitolovna baza na ostrvu Južna Georgija (en. South Georgia) u južnom Atlantiku koju je 16. novembra 1904. utemeljio norveški pomorski kapetan Carl Anton Larsen. Ernest Henry Shackleton u Grytviken dolazi 1916. kako bi pomogao svojoj nasukanoj ekspediciji na ostrvu Elephant u Weddellovom moru, a tu je i pokopan. Tvornice za preradu kitova i baza ukinute su 1966.

Argentinske snage 3. aprila 1982. zauzimaju Južnu Georgiju, ali su ga 3 sedmice kasnije povratile britanske snage. U Grytvikenu danas živi nekoliko porodica, među kojima i Pat i Sarah Lurcock, i Tim i Pauline Carr koji vode muzej, a tu se nalazi i britanska vojna baza.

## Vanjske veze

* Grytviken 
* Grytviken Travel Guide 
* Britain's Small Wars: The Argentine Invasion of South Georgia
La Mère coupable

***L'Autre Tartuffe ou la Mère coupable*** (srpskohrvatski: *Drugi Tartuffe, ili Majka krivac*) je drama u pet činova koju je 1792. godine napisao Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais. *Majka krivac* je treći i posljednji dio Beaumarchaisove trilogije o Figaru, napisan nakon komedija *[[Le Barbier de Séville]]* i *[[Le Mariage de Figaro]]*. Napisana 1792. godine, *Majka krivac* je jedini dio trilogije koji je imao premijeru tokom godine u kojoj je napisan; premijerno je izveden 6. lipnja 1792. godine, ali bez prevelikog uspjeha. *Majka krivac* je tek nakon obnove 5. svibnja 1797. godine u *Théâtre de la rue Feydeau* postala uspjeh. *Majka krivac* je bila i posljednje Beaumarchaisovo dramsko djelo te jedini dio trilogije koji žanrovski nije određen kao komedija, već kao *[[drama|drame morale]]*.

Radnja *Majke krivca* smještena je 20 godina nakon *[[Le Mariage de Figaro|Figarova pira]]* i prati događanja koja proizlaze iz afere koju su imali grofica i Chérubin dok je grof bio odsutan, odnosno iz grofovih sumnji da nije otac njihova sina Léona. Na koncu priče, Figaro opet mora upregnuti svoj um kako bi spasio situaciju.

Naslov drame je *[[hommage]]* velikom Molièreu i njegovom djelu *[[Tartuffe]]*. Kao i prethodni dijelovi trilogije i *Majka krivac* je uglazbljena u obliku istoimene opere koju je 1966. godine skladao Darius Milhaud.
Uvala (Istočni Drvar, BiH)

**Uvala** je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Istočni Drvar koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 33 stanovnika.

## Geografija

## Historija

## Stanovništvo

## Privreda

## Reference

## Vanjske veze

* Sajt opštine Istočni Drvar
Otôto (film, 1960)

***Otōto*** () je japanski igrani film snimljen 1960. u režiji Kona Ichikawe. Po žanru je drama. Protagonistica, čiji lik tumači Keiko Kishi, je mlada žena koja je prisiljena hraniti svoju porodicu, kao i brinuti se za svog lijenog i neodgovornog brata (koga tumači Hiroshi Kawaguchi) koji stalno zapada u nevolje. *Otōto* je dobio niz prestižnih nagrada, a sa uspjehom je prikazan i na Kanskom festivalu.

Godine 2010. je japanski režiser Yoji Yamada snimio film pod naslovom *[[Otōto]]*, koji je bio posvećen Konu Ichikawi.

## Uloge
* Keiko Kishi ... Gen
* Hiroshi Kawaguchi ... Hekiro
* Kinuyo Tanaka ... Majka
* Masayuki Mori ... Otac
* Kyôko Kishida ... Gđa Tanuma
* Noboru Nakaya ... Pozornik Rokoru Shimizu
* Kyôko Enami ... Bolničarka Miyata
* Jun Hamamura ... Ljekar
* Hikaru Hoshi ... Vlasnik konja
* Juzo Itami ... Sin vlasnika tvornice
* Noriko Hodaka ... Bolničarka

## Reference

## Vanjske veze
*
Alexandru Ioan Cuza

**Alexandru Ioan Cuza** ili samo **Alexandru Ioan I** (Huşi, 20. mart 1820.  - Heidelberg, 15. maj 1873.), bio je prvi knez (domnitor) Ujedinjenih kneževina Moldavije i Vlaške, arhitekt agrarne reforme i emancipacije seljaka.

## Biografija
Alexandru Ioan Cuza rođen je u staroj moldavskoj bojarskoj porodici. Školovao se u Paviji, Bologni i Parizu.

Nakon studija vratio u rodnu Kneževinu Moldaviju, koja je tad bila formalno osmanski vazal, ali de facto ruska marioneta. Cuza se pridružio protestima protiv takvog stanja za nemirne 1948. i stekao ugled borca za nacionalnu stvar. Ubrzo je stekao čin pukovnika, i postao zastupnik u moldavskoj skupštini. Pobjedio je na izborima za novoga moldavskog kneza održanim u u januaru 1859., a odmah nakon toga i na izborima za novog kneza Kneževine Vlaške. Na taj način je Cuza ujedinio te dvije kneževine, na opće iznenađenje tadašnjih velesila, koje su smatrale da Kneževina Moldavija i Kneževina Vlaška, trebaju dobiti veću autonomiju, ali da trebaju ostati odvojene.

Cuzi je na ruku mu je išao i poraz Carske Rusije u Krimskom ratu od strane alianse u kojoj su bili Velika Britanija, Francuska i Osmansko Carstvo, jer su se nakon njega kneževine oslobodile ruskog utjecaja. Ioan Cuza je 1861. najavio i formalno ujedinjenje tih dviju kneževina, koje je proglašeno 5. februara 1862.

Tokom svoje vladavine oslanjao se na seljaštvo, koje je u to vrijeme činilo većinu stanovnika zemlje. Zbog tog je 1863. proveo djelomičnu agrarnu reformu, oduzevši manastirima velike posjede, a sljedeće godine u augustu 1864. tu zemlju podjelio seljacima. Nijih je i oslobodio radne obaveze i plaćanja crkvene desetine. Time je smanjio ulogu pravoslavnog klera u životu zemlje i doprinio sekularizaciji društva.

Cuza je želio i unaprijediti školstvo, uvođenjem besplatnog obaveznog osnovnog školovanja, i osnivanjem većeg broja škola svih razina i osigurati stipendije za siromašnu nadarenu djecu. Proveo je reformu izbornog zakona i pravosuđa, izradio novi ustav 1864. koji mu je trebao osigurati veći autoritet.
Sve promjene izveo je na svoju ruku - ne zatraživši dopuštenje od svog nominalnog suverena osmanskog 
sultana, ali i bez konzultacija sa ostalim političkim moćnicima, pa mu takva autoritativna politika donijela i dosta neprijatelja naročito iz tabora konzervativaca i liberala koji su ga 1866. natjerali na abdikaciju, nakon koje je otišao u emigraciju.

Nakon njega su Habsburgovci su uspjeli inastalirati za njegovog nasljednika svog favorita - princa Karla iz dinastije 
Hohenzollern-Sigmaringen - kasnijeg kralja Carola I.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Alexandru Ioan Cuza'' na portalu Encyclopædia Britannica
La Voie royale

***La Voie royale*** (srpskohrvatski: *Kraljevski put*) je roman Andréa Malrauxa iz 1930. godine kojega je izdala izdavačka kuća Grasset. Iste godine, roman je nagrađen s novoutemeljenom Prix Interallié, postavši tako njezin prvi dobitnik. Nakon romana *[[Les Conquérants]]*, *Kraljevski put* je drugi dio Malrauxove "trilogije" koja predstavlja kroniku prikaza autorove umjetničke misli o Aziji, a prethodio je romanu *[[La Condition humaine]]*. *Kraljevski put* je egzistencijalistički roman, prikaz putovanja dvojice pustolova prema Angkoru u Kambodži, što je koincidiralo s Malrauxovim stvarnom arheološkom ekspedicijom. U odnosu na *Osvajače*, Malraux je u *Kraljevskom putu* ublažio revolucionarni naboj u korist erotizma.

Roman je ispričan u trećem licu, karakterističan postupak za pustolovne romane, te linearno. U svojoj refleksiji o ljudskoj sudbini, Malraux obrađuje teme erotizma, smrti i nonkonformizma. Njegovi likovi nisu pobornici željeznice, koje stoje u romanu kao simbol moderne civilizacije. Svijet kojega je stvorio je apsurdan, kao u Camusa, iako je samo djelo egzistencijalističko, a Malraux u svojoj refleksiji ne uspijeva pronaći smisao postojanja niti značaj smrti kao takve.

Ukratko, fabula romana prati dvojicu nonkoformista, mladog pustolova Claudea Vanneca i iskusnog Perkena, Danca s vezama u Njemačkoj. Njihovo putovanje i sebični ciljevi ih vode u Kambodžu, gdje traže kmerske reljefe, ali i nestalog pustolova po imenu Grabot.
Željezna garda

**Željezna garda** (rumunjski: *Garda de fier*), bila je rumunjska fašistička organizacija koja je između 1930. - 1941. bila glavna društvena i politička organizacija u Kraljevini Rumunjskoj.

## Historija pokreta
Nukleus pokreta bila je organizacija **Legija [[arhanđeo|Arhanđela]] [[Mihael (arhanđeo)|Mihaela]]** (*Legiunea Arhanghelul Mihail*) koju je 1927 osnovao Corneliu Zelea Codreanu, kao pokret koji se pozivao na obnovu zemlje u duhu kršćanstva i rasne čistoće, što je bila mješavina teškog antisemitizma i mističnog nacionalizma.

Organizaciju su vrlo brzo nazvali Legija ili Legionarski pokret, Codreanu je 1930. osnovao vojno krilo pokreta Željeznu gardu, pa se to ime udomaćilo za čitav pokret. Legija je odlukom vlade zabranjena u decembru 1933. ali je obnovljena pod imenom **Sve za domovinu** (Totul Pentru Ţară) i procvjetala uz podršku kralja Carola II. Ponovno je zabranjena 1938. kad je kralj proglasio osobnu diktaturu i zabranio rad svih političkih partija.

Rad joj je ponovno dozvoljen nakon kraljeve abdikacije 1940. Tad su ušli u vladu generala Iona Antonescua, ali kako Gardijski ministri nisu bili u stanju riješiti nagomilane ekonomske i socijalne probleme i osigurati podršku masa za njegov režim on ih se uz pomoć vojske rješio u januaru 1941.

To je bio i kraj Željezne garde na rumunjskoj političkoj sceni.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Iron Guard'' na portalu Encyclopædia Britannica
Hernani (drama)

***Hernani, ou l'Honneur Castillan*** (srpskohrvatski: *Hernani, ili Kastiljska čast*) je drama francuskog romantičara Victora Hugoa premijerno izvedena 25. veljače 1830. godine u Parizu. Žanrovski dvorska romansa, *Hernani* je danas značajnija po masovnim demonstracijama koje su izbile na premijer i kao inspiracija za Verdijevu operu *[[Ernani]]*, nego po svojoj dramskoj kvaliteti. Kako bi odgovorio na napade "klasičara" koji su dramu smatrali direktnim napadom na svoje vrijednosti, Hugo je na svoju stranu pridobio neka od najznačajnijih imena tadašnje umjetnosti, poput Hectora Berlioza i Théophilea Gautiera.

Radnja drame odvija se na španjolskom dvoru 1519. godine te prati dvorsku romansu i intrige koje se tamo odvijaju.

Hugo je iskoristio dramu kako bi opisao jačinu i eleganciju maskerate koju je princ Prospero organizirao u Poeovoj kratkoj priči "The Masque of the Red Death". Također, Gillenormand u Hugovom romanu *[[Les Misérables]]* iznosi kritiku *Hernanija*.
Bukureštanski mir 1812.

**Bukureštanski mir ** (ruski: *Бухарестский мирный договор*, turski: *Bükreş Antlaşması*) je mirovni sporazum
kojim je završen Rusko-turski rat (1806–1812). 
Sporazum je potpisan 8. maja 1812. između Osmanskog Carstva i Ruskog Carstva u Bukureštu u današnjoj Rumunjskoj.
## Karakteristike sporazuma
Na osnovu tog ugovora Carskoj Rusiji je pripala Besarabija, ali se morala povući iz Vlaške i preostalog dijela Moldavije koje su i nadalje ostale turske vazalne zemlje. 
Rusi su dobili pravo trgovanja duž Dunava

Rusko Carstvo je tim ugovorom također osiguralo amnestiju za ustanike iz Prvog srpskog ustanka, uz obećanje veće autonomije za Srbe. Ipak tim ugovorom su osmanski garnizoni stekli ponovnu vojnu kontrolu nad Smederevskim sandžakom.

Provedba tog sporazuma, zapela je na terenu u nizu sporova, tako da je turska vojska već slijedeće godine ponovno okupirala Smederevski sandžak.

Ubrzo nakon sklapanja sporazuma, ruski car Aleksandar I izdao je 29. novembra 1813. dekret kojim je garantirao svim doseljenicima u Besarabiju brojne privilegije.
Između ostalog pravo na 60 hektara besplatne zemlje po jednoj porodici, desetgodišnje oslobođenje od bilo kakvog poreza, oslobođenje od bilo kakve vojne obaveze i slobodu vjeroispovjesti.

Tom pozivu odazvalo se puno seljaka naročito iz Baden-Württemberga i Bavarske, ali i iz ostalih njemačkih zemalja, koje su tad jako osiromašile zbog napoleonskih ratova.
## Reference

## Vanjske veze
* ''Treaty of Bucharest'' na portalu Encyclopædia Britannica
Ema Derossi-Bjelajac

**Ema Derosi-Bjelajac** (Strmac, kod Labina, 3. maj 1926), učesnica Narodnooslobodilačke borbe i društveno-politička radnica SFR Jugoslavije i SR Hrvatske. Od 20. novembra 1985. do 10. maja 1986. godine obavljala je funkciju predsednice Predsedništva SR Hrvatske.

## Biografija
Rođena je 3. maja 1926. godine u Strmcu kod Labina, Istra.

Završila je Višu političku školu „Đuro Đaković“ 1951. godine u Beogradu i Visoku upravnu školu (VUŠ) 1959. godine u Zagrebu, gde je na Pravnom fakultetu magistrirala upravno-političkom temom 1965. godine.

Stupila je u Narodnooslobodilački pokret 1943. godine, a za vreme rata bila je član Kotarskog komiteta Saveza komunističke omladine Jugoslavije i Narodnooslobodilačkog odbora labinskog kotara te sarađivala u pulskom Okružnom propagandnom odeljenju. Godine 1944. primljena je u Komunističku partiju Jugoslavije.

Nakon oslobođenja radila je u Agitpropu Okružnog komiteta Komunističke partije Hrvatske za Istru i bila članica pulskog Gradskog komiteta KPH od 1946. do 1948. godine i Biroa oblasnog komiteta KPH za Rijeku od 1948. do 1953. godine.

Od 1953. do 1959. godine bila je glavna urednica „Glasa Istre“ i direktorica publicističkog preduzeća „Otokar Keršovani“. Na zagrebačkoj VUŠ bila je izabrana za asistenticu 1959. i docenticu 1966. godine, a na Pravnom fakultetu predavala je na katedri nauka o upravi od 1968. do 1974. godine.

Bila je članica Centralnog komiteta SKJ od 1964. do 1969. godine i Izvršnog komiteta Centralnog komiteta SKH od 1969. do 1974. godine, predsednica Univerzitetske organizacije SK Zagreb od 1968. do 1970. godine i članica predsedništva Gradskog komiteta SKH Zagreb od 1980. do 1982. godine.

Nekoliko puta je bila zastupnica u Saboru i njegova potpredsednica od 1978. do 1982. godine. Za člana Predsedništva SR Hrvatske izabrana je 1982. godine. Funkciju predsednice Predsedništva SR Hrvatske u istom vremenskom mandatu, obavljala je od 20. novembra 1985. do 10. maja 1986. godine, nakon čega odlazi u penziju.

Više je godina bila predsednica ugledne istarske kulturne organizacije Čakavski sabor.

## Literarni rad
Radovima s područja upravnih nauka sarađivala je u zbornicima i magazinima „Naša zakonitost“ (1961, 1979, 1985), „Uprava“ (1962), „Zbornik VUŠ“ (1966-1968), „-{Encyclopaedia moderna}-“ (1968), „Samoupravljanje“ (1973) i „Zbornik Pravnog fakulteta“ (1974). Političke radove štampala je u magazinima „Žena“ (1968), „Naše teme“ (1972, 1974, 1982, 1988), „Pogledi“ (1979-1980) i zbornicima „Idejni osnovi socijalističkog samoupravljanja“ (Beograd 1977) i „Učešće žena u procesima društvenog odlučivanja“ (Beograd 1982).

## Literatura
* *[[Hrvatski biografski leksikon]]* (knjiga treća). „Leksikografski zavod Miroslav Krleža“, Zagreb 1993. godina.
* *Jugoslovenski savremenci: Ko je ko u Jugoslaviji*. „Hronometar“, Beograd 1970. godina.
Fuego en Castilla (Tactilvisión del páramo del espanto)

***Fuego en Castilla (Tactilvisión del páramo del espanto)*** ( je španski kratki crno-bijeli dokumentarni film snimljen  režiji Joséa Val del Olmara i premijerno prikazan 1961. godine na Kanskom festivalu. U njemu se prikazuju skulpture u Museo Nacional de Escultura u Valladolidu koje je autor snimao pune dvije godine (1958 - 1960) koristeći posebnu tehniku Tactilvision. Na Kanskom festivalu je dobio posebno tehničko priznanje.

## Vanjske veze
*
TV KCable

**TV KCable** (*TV Kosava Cable*) je televizija u Srbiji sa internet stream frekvencijom.

Sa radom je počela 28. April. 2011 kao jedna od prvih srpskih internet televizija. Prikazivaila je informativno-zabavni program.Pre gašenja bilo je planirano emitovanje putem kablovskog operatera IKOM i nekoliko tematskih kanala kao što su K2,Film,Music,Tehno.

## Logo
Dizajn logoa bio je nadasve jednostavan,ali je izbrisan sa interneta.PISANA VERZIJA LOGOA:[K].

## Zabavni program
Emitovale su se emisije Top smeh i Top smeh novogodisnji special koji su sami proizvodili,emisija AFV,koju su sami obrađivali na srpski,Ninja Warrior takodje i Ginisove rekorde sa titlom.

## Informativni program
Nije emitovala program uzivo,ali je re-emitovala BKTV NEWS,Voice of America (srpsku verziju) i jos par emisija sa drugih televizija.

## Muzički program
Muzika je imala prioritet na ovoj televiziji.Izmedju emisija nije se emitovao blok reklama,već mali muzički blok od 2. do 3. pesme,naravno popularne pop-folk muzike i strane muzike osamdesetih godina prošlog veka.

## Gašenje
Na početku programa ova televizija je obećavala,ali iz nepoznatog razloga 28. Avgusta 2014 godine bez najave njihov sajt je ugašen,a njihov online striming servis je prikazivao logo Kanala 1.Televizija se zatim cepala na ATV Beograd,TV AJAX,KInfo i BG Plus.Ni jena od ovih televizija nije bila gledana kao KCable čak i kada se njihova gledanost sabere.
Kronika plamenih godina

***Kronika plamenih godina*** () je sovjetski ratni film snimljen u režiji Julije Solnceve i premijerno prikazan 1961. godine, poznat, između ostalog, kao prvo ostvarenje sovjetske kinetamografije koje je koristilo NIKFI, tehniku snimanja filmom od 70mm kako bi se dobila widescreen slika poput onih u tadašnjim hollywoodskim spektaklima. Scenario je nekoliko godina ranije napisao ugledni sineast Aleksandar Dovženko, suprug Solnceve. Radnja započinje 1941. godine kada njemačke snage napadaju SSSR, a protagonist, koga tumači Nikolaj Vingranovski, je mladić koji se kao dobrovoljac priključi Crvenoj armiji i sudjeluje u borbama sve do završnog napada na Berlin. Kronika plamenih godina je prikazan na Kanskom festivalu gdje je Solnceva postala prva žena dobitnica nagrade za režiju.

## Vanjske veze
*
La ciociara

***La ciociara*** () je italijansko-francuski crno-bijeli film snimljen 1960. u režiji Vittorija De Sice, poznat kao jedan od najuspješnijih ostvarenja u glumačkoj karijeri Sophije Loren.

Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Alberta Moravije, koji je inspiraciju, pak, našao u stvarnim događajima koji su se zbili u planinama Centralne Italije tokom savezničkog pohoda u Drugom svjetskom ratu. Loren u filmu tumači Cesiru, udovicu rimskog trgovca, koja nakon savezničkog bombardiranja u ljeto 1943. godine zajedno sa svojom 12-godišnjom kćeri Rosettom (čiji lik tumači Eleonora Brown) odlučuje utočište pronaći u planinskim selima. Radnja prikazuje kako pri tome majka i kćer trpe oskudicu, glad, okrutnu njemačku okupaciju, a na kraju i brutalno silovanje od strane francuskih kolonijalnih trupa.

*La ciociara* je godine 1961. Sophiji Loren donijela nagradu za najbolju glumicu na Kanskom festivalu, a sljedeće godine i Oscar za najbolju glumicu, čime je postala prva glumica kojoj je to uspjelo zahvaljujući nastupu u filmu na stranom jeziku.

Godine 1988. je snimljen remake u obliku TV-filma.

## Uloge

* Sophia Loren - Cesira
* Jean-Paul Belmondo - Michele Di Libero
* Eleonora Brown - Rosetta
* Carlo Ninchi - Filippo, Micheleov otac
* Raf Vallone - Giovanni
* Andrea Checchi - Fašist
* Pupella Maggio - Seljak
* Emma Baron - Maria

* Bruna Cealti - Izbjeglica
* Antonella Della Porta - Poludjela majka
* Mario Frera
* Franco Balducci - Nijemac u sjeniku
* Luciana Cortellesi
* Curt Lowens
* Tony Calio
* Remo Galavotti

## Povezano
* Marochinate

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
* Two Women (1960) at Free Full Movies
Superfiniš

**Superfiniš**, **mikrofiniš** ili **titrajuće glačanje** je kratkohodno honanje, i postupak strojne obrade odvajanjem čestica kojim se postiže najveća kvaliteta stanja površine (od N1 do N3) i dimenzije točnosti od IT1 do IT3. To je postupak završne obrade vanjskih cilindričnih površina, koje su već prije pripremljene, fino obrađene za postupak superfiniša. Površina se obrađuje kamenima postavljenim u posebnu glavu. Pritisak je vrlo mali (oko 0,25 MPa). Glavno gibanje alata je oscilacijsko – glavna oscilacija alata je u smjeru osi obrađene površine, frekvencijom od 200 do 3000 duplih hodova u minuti i duljinom hoda do 6 mm. Obradak giba sporom posmičnom rotacijskom brzinom 10 do 50 m/min. Dodatno je još treće gibanje obratka – obradak aksijalno pomiče obrađenu površinu brzinom oko 5 mm/min. Dodatak za obradu je od 0,005 do 0,02 mm. 

Alati za obradu strugotine su kameni, čija zrnatost i materijal granula ovisi o potrebnoj kvaliteti obrade i vrsti materijala koji se obrađuje. Prilikom obrade potrebno je ispiranje mjesta obrade i dobre rezultate ostvaruje ispiranje mineralnim uljima i petrolejom. Preporučena zrnatost je od 320 (od 320 do 60 μm) do 500 (od 20 do 40 μm). 

## Alatni strojevi za superfiniš
Alatni strojevi za superfiniš se nazivaju **titrajuće glačalice** i to su uređaji s pomoću kojih se mogu na vanjskim cilindričnim plohama radnog komada postići najkvalitetnije finoće obrađene površine. Razlika između titrajućeg i vlačnog glačanja (honanje) je u finijem zrnu brusnog tijela, uz ispiranje određenom mješavinom mineralnog ulja i petroleja. Osim toga se glavnom reznom kretanju, tj. okretanju radnog komada, i posmičnom uzdužnom kretanju profiliranog prizmatičnog brusnog tijela, doda oscilirajuće (titrajuće) brzo kretanje brusnog tijela u uzdužnom smjeru, tj. u smjeru uzdužnog pomaka. To titrajuće kretanje brusnog tijela, elastično pritisnutog na cilindričnu površinu radnog komada, znatno povisuje učinak glačanja. Titrajuće glačanje profinjuje obrađenu površinu, ali nema utjecaja na geometrijski oblik. 

## Izvori
L'Espoir

***L'Espoir*** (srpskohrvatski: *Nada*) je roman Andréa Malrauxa iz 1937. godine, njegovo pretposljednje izravno fikcionalno djelo, posvećena autorovim suborcima u Španjolskoj. Roman je inspiriran Španjolskim građanskim ratom, a u njemu se Malraux u potpunosti idetificira s političkom idejom, one staljinizma, čime ovaj roman gubi na elementima erotizma i filozofije, koji su bili tako karakteristični za njegove ranije radove. *Nada* odudara i u formalnom aspektu te gubi klasičnu i stabilnu narativnu strukturu Malrauxovih ranijih romana, postavši zapravo hibridna lirsko-epska forma, odnosno serija labavo povezanih epizoda. Nakon njegovog kapitalnog djela, *[[La Condition humaine]]*, Malraux je doista, u kontekstu stila i forme, napravio zaokret, prihvativši čak u *Nadi* postojanje određenih univerzalnih i transparentnih, istina ugroženih, vrednota, što je velika razlika u odnosu na apsurdni i besmisleni svijet njegovih prvih romana.

*Nada* će postati i jedino Malrauxovo ekranizirano djelo. Film, naslovljen *[[Espoir, sierra de Teruel]]* će režirat i za njega scenarij napisati sam Malraux, a producirat će ga njegov prijatelj, Edouard Corniglion-Molinier. Nakon inicijalne cenzure, film je premijerno prikazan 1945. godine uz dobre kritike.
La ciociara (roman)

***La ciociara*** () je roman italijanskog književnika Alberta Moravije originalno objavljen 1957. godine. Djelomično je inspiriran stvarnim događajima koji su se zbili u planinama Centralne Italije za vrijeme savezničke kampanje u Drugom svjetskom ratu. Protagonistica je Cesira, rimska udovica, koja nedugo prije njemačke okupacije, sa svojom 12-godišnjom kćeri Rosettom bježi u planine. Radnja prikazuje kako tokom nekoliko mjeseci obje trpe oskudicu, bombardiranja, a na kraju postanu žrtvama brutalnog silovanja od strane francuskih kolonijalnih trupa.

La ciociara je godine 1961. poslužila kao predložak za istoimeni igrani film u režiji Vittorija De Sice sa Sophijom Loren u glavnoj ulozi. Godine 1998. je snimljen i remake u obliku TV-filma.
Aimez-vous Brahms... (roman)

***Aimez-vous Brahms…*** () je roman francuske spisateljice Françoise Sagan, objavljen 1959. godine. Protagonistica je Paula, 39-godišnja dekoraterka koja već godinama održava ljubavnu vezu sa svojim vršnjakom Rogerom, usprkos njegove stalne nevjere. Radnja prikazuje kako se upozna sa mladim Simonom, sinom svog američkog klijenta, te sa njim započinje ljubavnu vezu koja će zbog razlike u godinama skandalizirati njene poznanike.

Roman je godine 1961. poslužio kao predložak za istoimeni film sa Ingrid Bergman i Anthonyjem Perkinsom u glavnim ulogama.
Robinson Crusoe (otok)

**Robinson Cruso** (španjolski: *Isla Robinson Crusoe*) je drugi po veličini otok arhipelaga Juan Fernández, ali je brojem stanovnika najveći jer na njemu živi većina od 600 stanovnika arhipelaga. Otok administrativno podpada pod čileansku regiju Valparaíso i provinciju Valparaíso. Sve do 1966. otok se zvao **Masatierra** (Otok bliži kopnu), a potom ga je čileanska vlada iz komercijalnih razloga prezvala u otok Robinsona Crusoa.

## Karakteristike
Otok Robinson Cruso ima površinu od 47,9 km², izdužen je smjeru istok-zapad i vrlo brdovit, najviši vrh Cerro El Yunque ima 915 metara, tako da ima samo dva poštena sidrišta i to na sjevernoj strani. To su zaljev Cumberland (Bahia Cumberland) i zaljev Padre (Bahía Padre) na krajnjem zapadu. Otok je udaljen oko 610 km od čileanskog kopna. Par kilometara jugozapadno leži nenaseljeni otok Santa Clara, velik 2,2 km². Otok je kao i čitav arhipelag vulkanskog porijekla, rezultat erupcije iz podmorske litosferne ploče Juan Fernández.

### Klima
Otok kao i cijeli arhipelag ima mediteransku klimu, sa sušnom sezonom od 4 do 5 mjeseci. U najsušnijem mjesecu januaru padne oko 28&nbsp;mm kiše, a u najkišovitijem junu 173&nbsp;mm. Prosječna godišnja temperatura je 15 °C, ljeti se temperature penju do prosječnih 18,7&nbsp;°C, a a zimi padnu do 7,3&nbsp;°C . Maksimalne temperature ljeti ne prelaze 25&nbsp;°C u februaru i ne padnu ispod  3&nbsp;°C u augustu.

## Historija
Otok kao i čitav arhipelag otkrio je 1564. španjolski pomorac Juan Fernández koji je čak neko vrijeme živio na njima, bavivši se uzgojem koza i svinja. Nakon njega ponovno je napušten, pa su ga posjećivali samo rijetki moreplovci i pirati. Otok je postao slavan zbog škotskog mornara Alexandra Selkirka koji je nakon svađe sa svojim 
kapetanom 1704. kao kaznu prihvatio da ga iskrcaju i ostave samog u zaljevu Cumberland na otoku Mástierri. Selkirk je sam poput brodolomca uspio preživiti do 1709. kad je pronađen i spašen. Pretpostavlja se da je on poslužio Danielu Defou kao prototip za roman Robinson Crusoe. Otok je trajno naseljen tek od 1877. godine, većina od njegovih 600 stanovnika danas živi u naselju San Juan Bautista u zaljevu Cumberland (Bahía Cumberland) koje je i glavna luka. Malobrojni stanovnici bave se turizmom i ribolovom na jastoge.

## Reference

## Vanjske veze

* Parque Nacional Archipiélago de Juan Fernández
Coulombova barijera

**Coulombova barijera**, koja je nazvana prema Coulombovom zakonu, po poznatom fizičaru Charles-Augustin de Coulomb (1736.-1806.), energetska je barijera zbog elektrostatskog međudjelovanja između dvije jezgre, koje one trebaju savladati, da bi se ostvarila nuklearna fuzija ili spajanje tih dviju jezgri. Ona je data sa energijom elektrostatičkog potencijala:

:U_{coul} = k {{q_1 \, q_2} \over r}
Gdje je
:*k* je Coulombova konstanta = 8,9876×109 N m² C−2;
:*ε<sub>0</sub>* je dielektrična konstanta vakuuma
:*q<sub>1</sub>*, *q<sub>1</sub>* su naboji jezgri koje djeluju
:*r* je udaljenost između jezgri ili radijus

Coulombova barijera se povećava s atomskim brojem (tj. s brojem protona) jezgri koje međusobno djeluju:

:U_{coul}={{k \, Z_1 \, Z_2 \, e^2} \over r}
Gdje je *e* elementarni naboj, 1,602 176 53×10-19 C, i *Z<sub>i</sub>* je odgovarajući atomski broj.

Da bi svladali Coulombovovu barijeru, jezgre trebaju da se sudare s velikom brzinom, tako da je kinetička energija dovoljno velika, da bi mogla djelovati jaka nuklearna sila, koja će dvije jezgre povezati zajedno u novu jezgru.

Prema kinetičkoj teoriji plinova, temperatura plinova je mjera prosječne brzine čestica u plinu. Za normalne plinove, Maxwell-Boltzmannova distribucija daje raspodjelu kretanja čestica, koje se kreću dovoljno brzo da svladaju Coulombovovu barijeru.

U praksi, temperature koje trebaju da svladaju Coulombovovu barijeru, su nešto niže nego što se očekivalo, zbog kvantno-mehaničkog efekta tunela, koji je utvrdio George Gamow.

## Izvori
Emilio Segrè

**Emilio Gino Segrè** (Tivoli, 1. veljače 1905. – Lafayette, SAD, 22. travnja 1989.) je bio talijanski fizičar, koji je najpoznatiji po otkriću subatomske čestice antiprotona i kemijskih elemenata tehnecija, plutonija-239 i astata. Dobitnik je Nobelove nagrade za fiziku 1959., zajedno s Owenom Chamberlainom.

## Biografija
Emilio Segrè je rođen u obitelji Sefarda, u mjestu Tivoli blizu Rima, gdje se i školovao, te studirao fiziku kod Enrica Fermija. Doktorat je obranio 1928. Od 1928. do 1929. je bio u talijanskoj vojsci. Nakon toga je radio s Ottom Sternom u Hamburgu i Pieterom Zeemanom u Amsterdamu. Od 1936. do 1938. je direktor labaratorija fizike na Univerzitetu Palermo. 1937. nakon posjete kod Ernesta Lawrencea u Kaliforniji, koji mu je prikazao rad s molibdenom na ciklotronu, uspio je otkriti novi kemijski element tehnecij, koji je stvarao radioaktivno zračenje, a to je bio prvi novootkriveni kemijski element, dobiven na umjetan način, a da ga nema u prirodi.

### Naučni rad
1935. su Enrico Fermi i Emilio Segre objavili da bi se brzi neutroni mogli usporiti u nuklearnoj reakciji, propuštanjem kroz kemijske tvari koje sadrže vodik, kao što su voda i parafin, što je bilo i potvrđeno. Utvrdilo se da tvari koje su građene od atoma male atomske mase mogu usporiti neutrone, kao što su vodik, deuterij, berilij, ugljik. Usporavanje neutrona u takvim tvarima nastaje zato što neutroni jedan dio svoje kinetičke energije predaju njihovim atomima, pa se odbijaju s manjom brzinom. Takva sredstva koja služe za usporavanje neutrona nazivaju se usporivači neutrona ili **moderatori**.

Kad je bio u posjeti 1938. u Kaliforniji, fašisti Benita Mussolinija su uspjeli progurati antisemitski zakon, po kojem bi trebalo izbaciti Židove s univerziteta. Kako se to odnosilo i na njega, ostao je u SAD-u, i pronašao posao u Berkeleyevom labaratoriju, gdje je radio za vrlo malu nadnicu kod Ernesta Lawrencea. Uspio je opstati s dodatnim predavanjima iz fizike. Uspio je otkriti i nove kemijske elemente: plutonij-239 i astat. Otkriće plutonija-239 je pomoglo izgradnji atomske bombe, koja je 1945. bačena na Nagasaki.

Od 1943. do 1946. je radio na projektu Manhattan. Od 1944. postaje građanin SAD-a. Kasnije je radio kao profesor na sveučilistima Illinois, Rio de Janeiro i Berkeley sve do 1972. Zajedno s Owenom Chamberlainom, doprinijeo je otkriću subatomske čestice antiprotona. To je i bio dokaz teorije Paula Diraca, po kojoj sve elementarne čestice imaju svoj anti-par ili antičesticu. Zbog tog otkrića dobitnik je Nobelove nagrade za fiziku 1959., zajedno s Owenom Chamberlainom. Od 1974. radi kao profesor nuklearne fizike na Sveučilištu Rim.

Emilio Segre je poznat i po tome što se bavio fotografiranjem i u svom radu je skupio veliku zbirku vrijednih fotografija. Umro je sa 84 godine od srčanog udara.

## Reference
Dalmatinska svadba

***Einmal kehr’ ich wieder*** (), također poznat i pod naslovom ***Dalmatinska svadba*** (), je zapadnonjemačko-jugoslavenski filmski mjuzikl snimljen 1953. u režiji Geze von Bolvaryja, postavljen kao jedno od prvih koprodukcija poratne jugoslavenske sa zapadnim kinematografijama, odnosno jedan od prvih jugoslavenskih filmova u boji.

Protagonist, čiji lik tumači Paul Dahlke, je nekoć siromašni stanovnik dalmatinske obale koji se obogatio kao emigrant u SAD, te se nakon 25 godina vraća u posjet rodnom kraju. Radnja prikazuje kako namjerno preuzima identitet siromaha da bi vidio da li ga stara ljubav, nekoć bogata, a sada osiromašena plemkinja, (koju tumači Adelheid Seeck) voli.

Film je sniman na lokacijama u Dubrovniku i na otoku Korčuli, te, između ostalog, sadrži scenu u kojoj se izvodi tradicionalni korčulanski ples moreška.

## Izvori


## Vanjske veze
* 
*
Alejandro Selkirk

**Alejandro Selkirk** (španjolski: *Isla Alejandro Selkirk*) je najveći otok arhipelaga Juan Fernández.

Otok administrativno podpada pod čileansku regiju Valparaíso i provinciju Valparaíso. Sve do 1966. otok se zvao **Másafuera** (Otok dalje od kopna), a onda ga je čileanska vlada iz komercijalnih razloga prezvala u otok Alejandro Selkirk, iako taj danas slavni škotski mornar Alexander Selkirk nije živio na njemu već na udaljenijem otoku Másatierri (Robinson Cruso). Kako je čitav arhipelag postao poznat po romanu *[[Robinson Crusoe]]* Daniela Defoa, dobio je ime po pravom brodolomcu koji je poslužio Defou kao inspiracija.

## Karakteristike
Otok Alejandro Selkirk ima površinu od 49,5 km², pravilnog je ovalnog oblika, dug je 11 km u smjeru sjever-jug, širok 6&nbsp;km i vrlo brdovit. Najviši vrh Cerro Cerro de Los Inocentes ima 1650 metara. Obale su mu teško pristupačne, pa nema nijednu poštenu luku. Otok je udaljen oko 850 km od čileanskog kopna i oko 180&nbsp;km, zapadno od druga dva otoka arhipelaga Robinson Cruso i Santa Clara. Otok je vrlo šumovit, ali vrlo slabo naseljen, na njemu stalno živi tek oko 20 stalnih stanovnika koji se bave ribolovom na jastoge. Otok je kao i cijeli arhipelag vulkanskog porijekla, rezultat erupcije iz podmorske litosferne ploče Juan Fernández.

### Klima
Kao i čitav arhipelag, otok Alejandro Selkirk ima mediteransku klimu sa sušnom sezonom od 4 do 5 mjeseci. U najsušnijem mjesecu 
januaru padne oko 28&nbsp;mm, a u najkišovitijem junu 173&nbsp;mm. Prosječna godišnja temperatura je 15 °C, ljeti se temperature penju do prosječnih 18,7&nbsp;°C, a zimi padnu do 7,3&nbsp;°C. Maksimalne temperature ljeti ne prelaze 25&nbsp;°C u februaru i ne padnu ispod 3&nbsp;°C u augustu.

## Historija
Otok kao i čitav arhipelag otkrio je 1564. španjolski pomorac Juan Fernández.

## Reference

## Vanjske veze

* Parque Nacional Archipiélago de Juan Fernández
Aimez-vous Brahms...

***Aimez-vous Brahms...*** (), u međunarodnoj distribuciji poznat i pod naslovom ***Goodbye Again*** ()  je američko-francuski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Anatolea Litvaka. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Françoise Sagan. Protagonistica, koju tumači Ingrid Bergman, je sredovječna dekoraterka stanova koja je pet godina u ljubavnoj vezi sa poslovnim čovjekom (čiji lik tumači Yves Montand), iako je on stalno vara sa drugim ženama. Radnja prikazuje kako se upozna sa mladim sinom svog američkog klijenta (čiji lik tumači Anthony Perkins), i sa njime, započinje ljubavnu vezu koja će zbog razlike u godinama skandalizirati njene prijatelje i poznanike. *Aimez-vous Brahms...* je premijerno prikazan na Kanskom festivalu gdje je Perkins dobio Nagradu za najboljeg glumca. Film je propao na kino-blagajanma u SAD, ali je zato u Evropi postigao izuzetan uspjeh i postao jedan od najpopularnijih filmova svog vremena.

## Uloge

* Ingrid Bergman ... Paula Tessier
* Yves Montand ... Roger Demarest
* Anthony Perkins ... Philip Van Der Besh
* Jessie Royce Landis ... Mrs. Van Der Besh
* Jocelyn Lane ... Prva Maisie
* Jean Clarke ... Druga Maisie
* Michèle Mercier ... Rreća Maisie
* Pierre Dux ... Maitre Fleury
* Uta Taeger ... Gaby
* André Randall ... M. Steiner
* Lee Patrick ... Mme. Fleury
* Annie Duperoux ... Madeline Fleury
* Raymond Gerome ... Jimmy
* Jean Hebey ... Mons. Cherel
* Alison Leggatt ... Alice
* Michel Garland ... Mladić u klubu
* David Horne ... Britanski advokat
* Colin Mann ... Pomoćnik advokata
* Diahann Carroll ... Pjevač
* Peter Bull ... Klijent

U filmu male cameo nastupe imaju Yul Brynner i Jean-Pierre Cassel.

## Izvori

## Vanjske veze
*
*
Ernest Walton

**Ernest Thomas Sinton Walton** (Abbeyside, Irska, 6. listopada 1903. – Belfast, 25. lipnja 1995.) je bio irski fizičar, , koji je najpoznatiji po suradnji s britanskim fizičarem Johnom Cockcroftom, kada su 1932. prvi izveli **„cijepanje” atoma** litija nuklearnom reakcijom koristeći ubrzane čestice, odnosno protone. Zajedno su sagradili i Cockroft-Waltonovog akcelerator čestica. Dobitnik je Nobelove nagrade za fiziku 1951., zajedno s Johnom Cockcroftom.

## Biografija
Ernest Walton je bio dijete irskih svećenika, metodista. Prema pravilima metodista, on se selio svakih 3 godine u nova područja. Školovao se zato u raznim mjestima, da bi na kraju bio u Belfastu i Dublinu, gdje se pokazalo da ima izvrsne rezultate iz znanosti i matematike. Nastavio školovanje u  Cambridgeu, a 1927. je počeo značajnu saradnju s Ernestom Rutherfordom.

Ernest Walton se oženio s Fredom Wilson 1934., a imali su petoro djece.

### Istraživački rad
Ernest Walton i John Cockcroft su došli na ideju da se protoni, koji se mogu dobiti ionizacijom vodika pri električnom pražnjenju u vakuumskoj cijevi, mogu pod utjecajem električnog polja visokog napona, ubrzavati i vidu usmjerenih zraka usmjeriti k elementima, da bi se dobila nuklearna reakcija i pretvorba u nove kemijske elemente. 1932. su izveli poznati pokus, kada su bombardiranjem atoma litija s protonima, uspijeli ih razdvojiti u dvije alfa-čestice, s akceleratorom čestica, koji je konstruirao Leo Szilard. Brzi protoni su ubrzani pod naponom od 125 000 V, a alfa-čestice su uočene scintilacijom na zaslonu od cinkovog sulfida (ZnS). To je bio prvi eksperimentalni dokaz pretvorbe kemijske tvari u energiju i tada je prvi put uočen **gubitak ili defekt mase**. Taj pokus je popularno nazvan **„cijepanje” atoma**.

Nakon tog pokusa, Cockcroft i Walton su nastavili zajedničku suradnju na usavršavanju akceleratora čestica, pa je nastao **Cockroft-Waltonovog akcelerator čestica**. Na njemu su se mogle dobiti nuklearne čestice velike energije, a sastojao se od niza kondenzatora jednakog kapaciteta i ispravljačkih elektronskih cijevi, koje se povezuju paralelno ili serijski, a služile su kao ventili jer su propuštali električnu struju samo u jednom smjeru.. Ovaj uređaj se naziva još kaskadni generator ili naponski multiplikator. Mogao je stvarati napon i do 800 000 V. Jedan uređaj se nalazi i u Institutu Ruđer Bošković.

1934. se vratio u Irsku, gdje je radio kao profesor. Bavio se istraživanjem fosforescencije, datiranjem radioaktivnim tvarima i postavljanjem tankih slojeva ili filmova na stakla.

## Reference
Georges Charpak

**Georges Charpak** [ˈʒɔʁʒ ʃaʁˈpak] (ukr. *Гео́ргій Харпа́к*, polj. * Jerzy Charpak*) (nekad Dąbrowica, Poljska – danas  Dubrovycja, Ukrajina, 8. ožujka 1924. – 29. rujna 2010.) je bio francuski fizičar i dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1992., zbog otkrića višeanodnog proporcionalnog brojača, mjernog instrumenta za otkrivanje i mjerenje elementarnih čestica ionizirajućeg zračenja, što prestavlja usavršeni oblik Geigerovog brojača i proporcionalnog brojača.

## Biografija
Georges Charpak se rodio u židovskoj obitelji u selu Dąbrowici u nekadašnjoj Poljskoj, a to je danas selo Dubrovycja u Ukrajini. Kada je imao 7 godina, njegova obitelj se preselila u Pariz. Za vrijeme Drugog svjetskog rata, bio je član Francuskog pokreta otpora, da bi 1943. završio u zatvoru Višijske vlade. 1944. je prebačen u nacistički sabirni logor u Dachau, gdje je i dočekao kraj rata 1945. Te godine je započeo studirati sveučilište za rudarstvo u Parizu i postaje francuski građanin. 1954. je obranio doktorat iz nuklearne fizike, dok je radio u labaratoriju koji je vodio Frédéric Joliot-Curie.
 
Od 1959. radi u CERN-u u Ženevi. Tu je Georges Charpak sa suradnicima razvio 1968. višeanodni proporcionalni brojač, u kojem je niz usporednih tankih žica (anoda), bilo razapeto simetrično, između dviju paralelnih ploča (katoda), za što je dobio Nobelovu nagradu za fiziku 1992. Prolaskom neke čestice ionizirajućeg zračenja kroz sustav (okomito na ravninu anoda), stvaraju se parovi elektron-ion u području dviju anodnih žica, uz koje se sekundarnom ionizacijom (kao i u običnom proporcionalnom brojaču), stvara lavina parova elektron-ion. Omjer električnih impulsa na dvjema anodama je mjera mjesta prolaska čestica između njih. Kako je razmak žica malen (oko 2 mm), moguće je u dimenziji okomito na anode, odrediti položaj putanje električki nabijene čestice s točnošću oko 0,5&nbsp;mm.

Od 1980. radi kao profesor fizike na sveučilištu u Parizu. Georges Charpak je bio veliki zagovornik za primjenu nuklearne energije u Francuskoj.

## Reference