Filozofija

**Filozofija** je proučavanje općih i fundamentalnih problema glede postojanja, znanja, moralnih sudova, uma i jezika. Filozofija se razlikuje od ostalih načina rješavanja tih pitanja (kao misticizam i mitologija) sa svojim kritičkim, općenito sistematskim pristupom i oslananjem na razložnom argumentu. Riječ filozofija je porijeklom iz antičke Grčke: filein(voleti) i sofija(mudrost).

## Problemi definiranja
Kratke definicije, koje se daju u rječnicima, enciklopedijama ili popularnim prikazima, često su manjkave. Npr. Hrvatski enciklopedijski rječnik definira da je filozofija »logičko i kritičko proučavanje izvora i naravi ljudske misli, znanja i spoznaje«, što filozofiju svodi na jedan njen dio, epistemologiju ili gnoseologiju.

Druge definicije sadrže pojmove za čije razumijevanje treba filozofsko obrazovanje, pa laiku koji traži osnovni uvid ništa ne govore, ili ga čak dovode u zabludu jer podrazumijeva svakodnevno značenje riječi. Ti se pojmovi također često različito tumače u raznim filozofskim učenjima (ili ih neka učenja sasvim odbacuju).

::U srednjoškolskom udžbeniku *Etika 1* (autor: Ivan Čehok) navodi se da je filozofija »znanost o načinima kritičkoga promišljanja čovjekove zbilje, ali i praktičnog odnosa spram nje«. Ovdje se u definiciji spominju pojmovi "znanost", "kritika" i "praktično", koji su složeni i višeznačni; 17-godišnjak teško da ih može razumjeti .Osim toga, ispada da se filozofija bavi samo "načinima promišljanja", ali **samim promišljanjem** trebao bi se baviti netko drugi; to je u duhu analitičke filozofije, koja zanemaruje većinu filozofske tradicije.

:Drugi primjer: često se kaže da je filozofija racionalna djelatnost, ali ima filozofa koji sami sebe opisuju kao iracionaliste ili ih drugi filozofi takvima označavaju. Još važnije: postoje vrlo različite definicije racionalnosti, pa neki filozofi većinu ostalih filozofa označavaju kao "iracionalne".

### Neke klasične definicije
**Filozofija** je univerzalna znanost naravnoga reda. (*... est sciencia universalis ordinis naturalis.*)

**Filozofija** *grč.* (filo... + *isp.* sofia - mudrost) je 
# nauka o najopćenitijim zakonima razvitka prirode, čovječjega društva i mišljenja; temeljno je pitanje filozofije pitanje o odnosu mišljenja prema bitku; u zavisnosti od rješenjenja toga pitanja svi filozofski smjerovi dijele se u dva tabora; materijalistički i idealistički; borba filozofskih smjerova odražava borbu klasa i stranaka u društvu;
# najviši stupanj nekadašnjeg srednjoškolskog obrazovanja (kasnije VII. i VIII. razred gimnazije, danas III. i IV);
# *iron.* mudrijaš

### Jedna filozofija i razne filozofije
Riječ "filozofija" koristimo u jednini za oznaku jedne ljudske misaone aktivnosti i cjeline njenih tvorbi, kao što kažemo umjetnost, znanost isl.

Također se govori o raznim "filozofijama" gdje se termin "filozofija" koristi za oznaku učenja (nauka, naučavanja) nekog mislioca ili neke škole ("stoička filozofija", "Hegelova filozofija" isl).

U običnom govoru riječ "filozofija" često se koristi u širem smislu označujući nečiji svjetonazor, osnovna uvjerenja, ili pak neku posebnu zamisao, ideju, koncepciju. Npr. "Njegova je filozofija da u životu treba uživati" (hedonizam), "Naša je tvrtka bazirana na filozofiji da je kupac uvijek u pravu" isl. U odnosu na filozofiju u pravom smislu riječi, to je kao da svakoga tko nacrta neki crtež nazovemo umjetnikom.

### "Filozofiranje" u svakodnevnom govoru
U svakodnevnom govoru riječi "filozofija" i "filozof", a posebno glagol "filozofirati", često imaju negativno značenje nekoga tko "lebdi u oblacima", koji "puno mudruje" (a bez razloga i rezultata) i sl.

Filozofi naravno to ne vole, ali ponekad takva upotreba riječi izražava opravdanu zamjerku apstraktnosti njihovih spekulacija.

Ipak, češće se odnosi na olako nabacivanje "mudrostima", što nije djelatnost pravih filozofa; tako npr. znati da je *E = mc<sup>2</sup>* ne znači biti fizičar.

Filozofija je misaona aktivnost usmjerena na dosljednost, iscrpnost i sustavnost.

## Kratak opis
Možemo pokušati približno opisati (a ne definirati) što filozofija jest. U slijedećem opisu korištene su riječi običnog jezika da se opiše o čemu se radi; u zagradama uvodimo neke stručne filozofske termine.

### Ljubav, dijalog, sustavnost, temeljnost
* Filozofija u prijevodu znači **ljubav prema [[mudrost]]i**. Filozof iskazuje žudnju za mudrošću, ali ne tvrdi da **posjeduje** mudrost. On se ne zadovoljava nijednim odgovorom kao konačnim, on uvijek iznova postavlja pitanja. Zato se kaže da je filozofija kao takva kritička djelatnost, iako pojedini filozof može biti i dogmatičan u obrani nekih teza ili nekog posebnog učenja odnosno posebne "filozofije". 
* Filozofija je bitno vezana uz razgovor, dijalog, uz logos, tj. jezik. Filozof se služi jezikom i raspravom (dijalog, tj. "dijeljenje logosa". odatle i dijalektika; u hrvatskom: raz-govor, "dijeljenje govora", slično i "raz-mišljanje") nadajući se tako doći do spoznaje istine, tj. do mudrosti. Zato se generalno kaže da je filozofija racionalna djelatnost, iako se filozofi znaju služiti i jezikom mita, poezije ("mitopoetski jezik"), propovijedi i sl. Također se kaže da je jezik filozofije u načelu diskurzivan; postoje različiti diskursi.
* Svako nabacivanje "filozofskim" tezama nije filozofija. Filozof nastoji **dokraja domisliti** neku temu, te sva svoja razmišljanja povezati u sustav. U aforističkoj ili sličnoj ne-sustavnoj formi ipak može biti dat sustav misli, ako i nije odmah vidljiv. 
::Težnja ka punoći završenog sustava, međutim, može doći u sukob sa kritičnošću. Tako npr. proučavatelji Hegelove filozofije često govore o suprotnosti između njegove dijalektične metode i metafizičkog sustava.
* Filozofija se bavi **temeljnim** pitanjima raznih znanosti, umjetnosti i drugih ljudskih djelatnosti, te temeljnim pitanjima o svijetu, čovjeku, postojanju, dobru i zlu itd. Pritom je nemoguće precizno razgraničiti filozofiju od drugih umskih djelatnosti. Često su istaknuti filozofi istovremeno ili naizmjenično i teolozi, znanstvenici, književnici, ideolozi itd. S druge strane, ljudi koji se bave tim djelatnostima često postaju filozofi kad preispituju osnove svojeg područja. *(Pogledajte npr. članak [[Jacques Monod]].)*

### Biće, bitak i trebanje
* Filozofi nastoje spoznati ne samo ovaj svijet (**biće**), nego i ono po čemu on jest i po čemu jest takav kakav jest (filozofski pojam je bitak); filozofska disciplina koja se bavi bitkom (odnosno "bićem kao bićem") je ontologija (od grčkoga *ons*). Nastoje spoznati ne samo svijet pojava (fenomena), ne samo prirodu (grčki: *fisis*, odakle moderni naziv fizika) nego i ono "iza" prirode, ono skriveno iza (iznad, ispod) pojava (metafizika, "ono iza fizike").
* Filozof nastoji doći do spoznaje ne samo o onome što **jest**, nego i o onome što **treba** biti. U tom razlikovanju utemeljuje se etika, kao filozofska disciplina (za razliku od empirijskog proučavanja raznih sustava morala u antropologiji, sociologiji itd.).
* Filozofija uvijek preispituje i sebe samu i svoje metode. Primijeniti neko načelo na vlastito mišljenje važan je filozofski psotupak, koji filozofi često zanemaruju.

### Neka filozofska pitanja
Immanuel Kant svoj kritički idealizam utemeljuje na tri filozofska pitanja:
* Što mogu znati? (*Kritika čistoga uma*)
* Što trebam činiti? (*Kritika praktičkoga uma*)
* Čemu se smijem nadati? (*Kritika moći suđenja*)
A sva se pitanja spajaju u jedno: Što je čovjek?

Filozofinja Agnes Heller (druga polovica XX. st.) kaže da filozofija mora čovjeku pružiti odgovor na tri temeljna pitanja o "trebanju":
* Kako trebam misliti?
* Što trebam činiti?
* Kako trebam živjeti?

Za filozofiju je osobito značajan postupak primjene nekog pitanja na samo to pitanje.

Filozof se uvijek pita: 
; Što (u svojoj biti, uistinu) jest "X"?
:Gdje "X" može biti bilo koji pojam: materija, ljepota, istina, pravda, život, održivi razvoj itd. To je klasičan način postavljanja filozofskih pitanja, koji vodi u ontologiju. Kada se pitanje primjeni na samo sebe (Što jest "jest"? Što jest "biti"?), ono postaje pitanje o bitku.
;Što to zapravo znači?
:Pa onda npr. i: »Što znači riječ značenje?« Pitanje o "značenju značenja" osobito je važno za razne smjerove filozofije XX. st. Kritika metafizike dovela je do toga da klasični, ontološki način postavljanja pitanja bude potisnut; analitička filozofija ga načelno odbacuje.
;Otkuda to znate?
:Pa onda i: »Što uopće možemo znati?«, »Koji su mogući izvori spoznaje?«. Odatle epistemologija kao filozofska disciplina.
;Što je čovjek?
:Pa onda i: »A tko pita?«. Kada se pitam o sebi samom (»Tko sam ja?«), onaj koji pita i onaj o kojem se pita su isti, a ipak su očito i nekako različiti; taj je paradoks prvi sustavno razmatrao Fichte. Otuda filozofi razlikuju svijest i samosvijest.

## Ime i pojam filozofije
Gornji kratki opis daje osnovnu predodžbu što filozofija jest, pri čemu su koliko je to moguće zahvaćena različite filozofske škole. Pokušaj da se ovaj grubi opis proširi u sustavni prikaz neminovno bi vodio u izlaganje neke posebne filozofije, kao što se obično događa u knjigama naslovljenim *[[Uvodi u filozofiju|Uvod u filozofiju]]* ili slično. Zato je za upoznavanje filozofije kao takve bolji povijesni pristup.

Riječi "filozof" i "filozofija" skovane su u VI. st. pne. u Grčkoj. U stalnu upotrebu riječ "filozofija" stoljeće kasnije uvode Sokrat i Platon. Nakon Platona, Aristotel je zaslužan za ono posebno značenje riječi, koje i danas podrazumijevamo.

Razmatrajući kako se sve riječ koristila tijekom oko tri stoljeća povijesti stare Grčke (te također njoj srodne riječi: mudrost, sofistika, znanost) možemo dobiti dobar (iako ne potpun) uvid u to što i danas pod filozofijom razumijevamo (i također u to, što ne ubrajamo u filozofiju).

### Filozofija je ljubav prema mudrosti
Hrvatski oblik **filozofija** dolazi od grčkog "filosofia". Riječ je skovana od od "filia" (prijateljstvo, ljubav) , "filos" (prijatelj, ljubitelj), "sofia" (mudrost) i "sofos" (mudrac). Filozofija je dakle, u svojem osnovnom značenju, "ljubav prema mudrosti". **Filozof** je onaj koji iskazuje osobitu žudnju za mudrošću; on, po Platonu, njeguje najviši oblik erosa: ljubav prema istini.

Hrvatska kovanica **mudroslovlje** danas se rijetko koristi. Ona mijenja smisao riječi u smjeru "znanost o mudrosti", zbog nastavka "-slovlje" (dolazi od "-logija", tj. od logos, kao u "jezikoslovlje", "prirodoslovlje", "bogoslovlje"). Doslovnom značenju grčke riječi adekvatan bi prijevod bio **mudroljublje**.

"Onaj koji ljubi mudrost" shvaća se kao netko različit od tradicionalnog pojma "mudrac": mudrac naprosto **jest** mudar, on "zna", ne mora tragati.

:»U tom izvornom značenju riječi filozofija, koje nam se isprva čini veoma neodređenim, sadržan je međutim **smisao traženja** (!), tj: određenje filozofije kao **istraživanja, traganja za smislom**. Za razliku od mita, religije i svakidašnjeg tzv. prirodnog stava uopće, koji se svi drže kao da istinu već znaju, kao da je već posjeduju, filozofija je istovjetna s naporom da dosljedno, slobodno mišljenje, istinu i znanje tek dokuči. Mit i religija nastupaju monološki. Filozofija je posao traganja i bitno **dijalog**.« *(Kalin, str. 5-6)*

Pitagora je prvi od grčkih mudraca koji se prozvao filozofom. Ciceron navodi:
»Kad su Pitagoru upitali što mu je zanimanje, odgovorio je kako je filozof, to jest tražitelj ili ljubitelj mudrosti, jer mu se činilo posve drskim tvrditi da je mudrac.« Na pitanje što je filozof, odgovorio je usporedbom s tri vrste ljudi koji dolaze na Olimpijske igre. Jedni dolaze kupovati i prodavati, drugi sudjeluju u natjecanjima, a treći dolaze samo promatrati. Ovi posljednji imaju najvažnije poslanje, i za sebe i za druge.

Platon kaže u dijalogu *Fedar* da samo za boga priliči reći da je mudar, ne i za čovjeka. Jednako kaže Aristotel u *Metafizici*: filozof teži mudrosti, koju posjeduje samo bog.

Sokrat je prototip filozofa, koji uvijek traga za smislom i uvijek vodi dijalog. Njega mudracem smatraju ne samo ljudi, nego i bogovi:Apolon je kroz usta delfijske proročice rekao da je Sokrat najmudriji. Međutim, sam Sokrat za sebe kaže »znam samo da ništa ne znam«. Svojom metodom raspravljanja on propituje navodno nepobitne istine i razotkriva lažno znanje.

Postoje naravno i drugi mogući putevi ka mudrosti, npr.: 
* proučavanje svetih spisa različitih religija; 
* meditacija i ekstaza (ek-stasis, izaći iz sebe, spojiti se sa izvorom sveopće mudrosti); 
* poetski stvaralački zanos (stvaralac se spaja sa izvorom mudrosti koji je u njemu; kroz "poietični" zanos, pojedinac stiže do razumijevanja ljudskom rodu zajedničkih arhetipova), 
* skrupulozno znanstveno proučavanje činjenica, te nalaženje načela i zakona koje se iz njih mogu izvesti korištenjem matematike i formalne logike;
* usavršavanje u umijeću popravljanja motocikla (zen), idr. 
"Mudroljublje" se u zapadnoj tradiciji izdvaja kao osobena djelatnost ponajviše tom stalnom kritičnošću i vezom sa razumom (*raz-um*, "dijeljenje uma") i dijalogom ("dijeljenje logosa").

#### Platonovo učenje o erosu
Platon u nekoliko svojih dijaloga povezuje termin "filia" s drugim terminom za ljubav: eros Od tih je dijaloga je najpoznatiji *Simposion* (odatle naš pojam simpozij).

Pojam "eros" kod Platona ima bitno drugačije značenje nego kad danas govorimo o erotici, iako veza postoji. Eros je žudnja za lijepim, ali on se ne zaustavlja kod "etotike". Od puke žudnje za lijepim tijelom, eros se razvija ka žudnji za ljepotom po sebi, za idejom ljepote, a onda i drugih čistih ideja. Eros je prema tome čovjekov najbolji pomoćnik (*synergos*) na putu do najviše spoznaje i vrline. Sokrat je, po Platonu, utjelovljenje takvog (istinskog, filozofskog) erosa.

### Pojam mudrosti
Na početku današnjih pregleda povijesti (zapadne) filozofije stoje mislioci koji su djelovali početkom VI. stoljeća pne., koji su bili zvani mudracima. Kasnije su Grci skovali pojam sedam mudraca; popisi tko spada u tu sedmoricu razlikuju se, pa se navodi ukupno 17 imena *(Diels, 10, 1)*. Diogen Laertije navodi da je Tales iz Mileta bio prvi nazvan mudracem za svog boravka u Ateni 582/581. p.n.e, pa su prema njemu i ova sedmorica nazvani mudracima. *(Diels, 11A 1)* Platon tvrdi da su oni napisali na hramu u Delfima svima poznate izreke "Spoznaj samoga sebe" i "Ništa previše". *(PLAT. Protag. 343A)*.

Mudraci su ljudi kojima se ljudi dive zbog tajanstvenih znanja koja posjeduju, i zbog dobrih savjeta, koje daju. Riječi i djela koje im legenda pripisuje pokazuju da im se pripisivalo duboko znanje o onome što **jest**, i o onome što **treba** činiti ("teoretska" i "praktička" mudrost; čisti i praktički um po Kantu. Kasnija ih legenda razmatra kao grupu i iste izreke pripisuju se sad jednome, sad drugome.

Kako je razvoj kritičke misli doveo u pitanje predodžbu da netko zaista **posjeduje** mudrost, neki su kasnije govorili da »oni nisu bili ni mudraci ni filozofi, već razboriti ljudi i zakonodavci.« *(Diels, 10, 1)*

Nasuprot tome, jedan od najvećih filozofa XX. stoljeća, Martin Heidegger, iznosi tvrdnju da su pred-sokratovski mislioci postigli uvid u bitak koji nadmašuje svu kasniju zapadnjačku matafiziku, koja od Platona do suvremene vladavine tehnike živi u **zaboravu bitka**.

### Nastanak riječi
Riječ **filozof**, skovana je tijekom VI. st. pne. Stoljeće kasnije je već bila u širokoj upotrebi, a Sokrat i Platon daju joj jasno značenje. Također se u to doba, za oznaku čovjeka koji se ističe nekim duhovnim sposobnostima a ipak nije mudrac (*sofos*) koristila riječ sofist; tek kasnije, zahvaljujući Platonovoj kritici sofista, riječ dobiva negativno značenje.

#### Heraklit i Pitagora: riječ i broj
Prvi koji je uveo novu kovanicu možda je bio Pitagora (oko 580-500 g.pne.); njemu pripisuju da je filozofiju u Grčku donio iz Egipta *(Diels, 14, 4)*. Ciceron navodi da je Pitagora prvi sebe nazvao *filozofom* uspoređujući se s onim koji na Olimpijske igre dolazi samo gledati, za razliku od takmičara koji teže za slavom i kladioničara koji teže za dobitkom.

Neki pak smatraju da je prvi koji je upotrijebio taj pojam bio Heraklit (540–480. pne.), kojem se pripisuje izjava da »filozofi moraju biti znalci veoma mnogih stvari«. *(fr. 35)*

:Odnos Heraklita prema Pitagori pokazuje da su "ljubitelji mudrosti" zarana počeli jedni o drugima prezrivo govoriti i odricati ne samo mudrost, nego i pamet ili razum, onima koji zastupaju drugačije koncepcije. Heraklit navodi Pitagoru kao jednog od onih koji »mnogo znaju, ali nemaju razuma« *(fr. 40)', te ga optužuje da je »vođa lažljivaca« *(fr. 81)*.

*'Mnogoznalaštvo** je po Heraklitu preduvjet za filozofiju, ali samo po sebi nije dovoljno. Mudrost je spoznavanje onog što upravlja stvarima: »Jedno je naime mudrost: spoznavati duhovnu moć koja upravlja sve kroz sve« ''(fr. 41)''. To se ne može vidjeti očima: »nevidljiva harmonija jača je od vidljive« ''(fr. 54)''. Tu duhovnu moć i nevidljivu harmoniju ([[bitak]]) naziva Heraklit [[logos]], tj. riječ ili govor.

To pouzdanje u moć jezika, uvjerenje da je svijet u svojem temelju "logičan", da bitak ima strukturu govora ([[diskurs|diskurzivnu]] strukturu), pa se ljudskim govorom ([[dijalektika|dijalektikom]] i [[logika|logikom]]) može doći do uvida u ono po čemu jest sve što jest ([[bitak]]), temeljna je pretenzija koja utemeljuje filozofiju kao "racionalnu" djelatnost. To uvjerenje, na svoj način, preuzima i kršćanska [[teologija]].

:Tome nasuprot, [[misticizam|mistika]] tvrdi da se jezikom i logikom može spoznati, u najboljem slučaju, samo svijet, a ne i ono, po čemu on jest. [[Lao Ce]] uspoređuje svijet s tapiserijom: pažljivim proučavanjem možemo spoznavati tkanje, ali ne i iglu, koja ga je isplela. [[Monoteizam|monoteistički]] mističari (židovski, kršćanski i islamski) tvrde da se u [[ekstaza|ekstazi]] može stupiti u dodir sa Bogom, izvorom svega što jest i sve mudrosti, ali se ta spoznaja ne može riječima adekvatno prenijeti.

:Mnogi su se filozofi, vrhunski majstori logike i jezika uopće, suočili s nedovoljnošću tog alata. U XX. st. [[Martin Heidegger]] ostaje vjeran uvjerenju da riječi mogu voditi ka bitku, ali ne u okviru logike, nego pjesništva. [[Ludvig Wittgenstein]] zaključuje: ne samo da ne možemo izreći odgovore na naše životne probleme; ne možemo izreći ni pitanje. ''(Tractatus, stavak 6.5.)''

[[Pitagorejci]] su pak tvrdili, da osnova svijeta nije riječ, nego **broj**. To ih je vodilo u složenu mistiku brojeva: njihovo naslućivanje važnosti [[matematika|matematike]] nije se moglo plodotvorno primijeniti u istraživanju prirode tijekom slijedećih 2000 godina jer je matematika bila nedovoljno razvijena.

:Tek [[renesansa]] dovodi do dramatičnog napretka matematičkih metoda, na temelju kojeg [[Galileo Galilej|Galileo Galilei]] može izreći misao da je »knjiga [[priroda|prirode]] napisana jezikom [[matematika|matematike]]«. Kada se pak matematika udružila s pažljivim i nepristrasnim promatranjem prirode, kao što su [[Herodot]] i [[Tukidid]] promatrali ljude, mogla je [[filozofija prirode]] načiniti divovski napredak, kakav nijedno ranije doba nije moglo ni približno zamisliti. Jedan od ključnih mislilaca novoga doba, [[René Descartes]], proveo je revoluciju u matematici stvaranjem [[analitička geometrija|analitičke geometrije]]: prvi je povezao do tada odvojene discipline [[geomatrija|geometriju]] i [[aritmetika|aritmetiku]]. To je bio osnov na kojem su kasnije "filozof prirode" [[Isaac Newton]] i filozof [[Gottfried Wilhelm Leibnitz|Leibnitz]] stvorili [[matematička analiza|matematičku analizu]], koja pak omogućava kvantitativno proučavanje **procesa** (a ne samo **stvari**) i time drastično unapređuje mogućnosti [[nauka|znanstvenog]] proučavanja prirode i mijenja sliku svijeta koja dominira zapadnim mišljenjem.

==== Solon, Herodot i Tukidid: politika, znanost i filozofija ====
U V. stoljeću pne., [[Herodot]] (484–424. pne.) i [[Tukidid]] (oko 460 - oko 396. pne.) koriste riječ "filozofija" za oznaku ljubavi prema znanju i kulturi općenito. [[Herodot]] u svojoj ''Historiji'' upotreblja glagol **filozofirati** govoreći o [[Solon]]u, jednom od [[sedam mudraca]].

Solona se u [[historija|historiji]] ne spominje kao filozofa. On je bio državnik, donio je novi [[drevna Atena|atenski]] [[ustav]] 594. pne. Bio je dakle društveno angažiran, daleko od "filozofa" kao neutralnog promatrača u [[Pitagora|Pitagorinom]] smislu. Povijesni prikazi razvoja filozofije obično počinju od [[Tales]]a, koji djeluje u [[Drevna Atena|Ateni]] (i zaslužuje naslov **sofos**) desetak godina kasnije.

Taj raskol na [[teorija|teorijsku]] mudrost koju donosi filozofija i [[praksa|praktičnu]] mudrost političara ili državnika (a onda i filozofa, koji napusti područje teorije i poželi svoje ideje primijeniti da bi promijenio svijet) ostaje aktualan kroz cijelu povijest filozofije do današnjeg dana. (Odličan primjer je sukob između "pitagorejca" [[Ludwig Wittgenstein|Ludwiga Wittgensteina]] i "solonista" [[Karl Popper|Karla Poppera]]; ''pogledajte članak [[Wittgensteinov žarač]]''.)

U to je doba u upotrebi i riječ [[sofisti|sofist]], koja je tek kasnije dobila pogrdno značenje. [[Herodot]] je nazvao sofistima [[Solon]]a i [[Protagora|Protagoru]], koje inače nazivahu mudracima (sofos). [[Elije Aristid|Publije Elije Aristid]], koji piše u II st.n.e, otuda zaključuje: »Mislim da je riječ "[[sofisti|sofist]]" bila opći naziv, a da se pod "filozofijom" podrazumijevala neka ljubav prema lijepom i zaokupljenost teorijom, opća kultura - a ne kao danas.« ''(Diels, 79, 1)''

Herodota i Tukidida ne navode u povijesti kao filozofe. Njihov rad, međutim, od bitnog je značaja za nastanak pojma [[nauka|znanost]], a filozofiju je [[Aristotel]] definirao kao jednu od znanosti. :Oni su prvi, koji na području [[historija|historije]], [[geografija|geografije]] i [[etnografija|etnografije]] teže **objektivnoj istini**: prikazati stvari onakvima kakve jesu, odbacujući fantazije, predrasude i prosudbe. Marljivo su prikupljali informacije o prošlim događajima i o stranim zemljama iz svih dostupnih izvora (uključujući i neprijatelje s kojima su Grci ratovali); sustavno ih i metodski jedinstveno sređivali i iznosili na (koliko je moguće) neutralan način (Herodot kaže: »ne mogu dati svoj sud, ja samo izvještavam«).

:Takav »samostalan i samosvijestan spoznajni rad, koji metodički traži znanje zbog samog znanja« ''(Windelband, str. I/67)'' definicija je onog što nazivamo [[nauka|znanost]] ([[grčki jezik|grčki]]: ''episteme'', [[latinski jezik|latinski]]: ''scientia''). 
Taj pojam preuzima [[Aristotel]] i unutar njega filozofiju određuje kao jednu od znanosti.

=== Dijalog i dijalektika ===
U [[Sokrat]]ovoj osobi, osim ljubavi prema [[mudrost]]i, utjelovljena je i druga temeljna osobina filozofije: korištenje razgovora (raz-govor, "dijeljenje govora", prema [[dijalog|dija-log]], "dijeljenje [[logosa]]") kao klljučne metode. Sam Sokrat nije ništa zapisivao, samo je razgovarao sa svojim sugrađanima. Razgovor ovdje nije samo puka metoda, jer govor, [[logos]], kako smo vidjeli gore kod [[Heraklita]], ujedno označava temeljnu "harmoniju" ([[struktura|strukturu]]) svijeta.

U dijalogu ''Fedar'' [[Platon]] razjašnjava pojam [[dijalektika]] (od [[grčki jezik|grčkog]] ''dialektikos'': koji se odnosi na raspravljanje) kao filozofske metode. Da bismo shvatili [[suština|bit]] nekog [[predmet]]a, moramo [[pojam]] tog predmeta razmatrati u odnosu prema drugim pojmovima. Moramo sagledati kako pojmovi proizlaze jedni iz drugih. [[Platon]] (odnosno [[Sokrat]] u dijalogu) razlaže da se pojam može odnositi prema višem pojmu koji ga obuhvaća (rod, rodni pojam) ili prema nižim pojmovima koji iz njega proizlaze (vrsta, vrstni pojam). Zato se dijalektička misao kreće u dva smjera: uspinjanje (''sinagoge'' ili ''sinopsis'') i spuštanje (''diairesis''). »To ja volim, o Fedre, naime te razdiobe i ta sažimanja, da bih mogao i govoriti i misliti.« ''(Fedar, 266b)''

Filozofija, odnosno rezultati njenih dijalektičkih razmatranja, mora biti osnova za [[реторика|retoriku]], koja je »umijeće vođenja duše«. [[Sofisti]]čka retorika, koja ljude zavodi praznim trikovima, po Platonu je opsjenarstvo. To je zloupotreba umijeća, kao što liječnik svoje umijeće može zloupotrijebiti da nekome nanese štetu, umjesto da ga izliječi.

Filozofski [[dijalog]], vođen [[dijalektika|dijalektičkim]] umijećem, u Sokratovoj i PLatonovoj metodi treba dovesti do **uvida**, do razumijevanja skrivene istine: »Ako se sve pojedine danosti s trudom ispituju jedna naspram drugoj, imena i pojmovne odredbe, nazori i opažanja, i osporavaju u dobrohotnim osporavanjima, od ljudi koji pritom bez zavisti rabe pitanje i odgovor, onda iznad svakog pojedinog bljesne uvid i razumijevanje.« ''(Platonovo ''Sedmo pismo'', Ep. VII, 344b)''

Ovaj uvid, jednom kad je zadobiven dijalektičkim razmatranjem, najbolje se prenosi drugima u dijaloškoj formi, smatraju Platon i njegovi sljedbenici u [[Akademija|Akademiji]], i to u neposrednom, živom razgovoru. Zapisani dijalog je tek oponašanje ovakvih živih razgovora.

:Takav pristup kasnije kod nekih [[Platonizam|platonista]] i [[Neoplatonizam|neoplatonista]] vodi do teze da postoje tajna, [[ezoterija|ezoterična]] znanja koja učitelj prenosi učeniku samo u osobnom razgovoru i koja se ne smiju otkrivati [[Inicijacija|neiniciranima]]. Tako se neoplatonisti ponekad spajaju sa [[pitagorejci]]ma, [[gnosticizam|gnosticima]] i drugim školama [[ezoterija|ezoterije]] i [[misticizam|mistike]]. To je jedan od primjera kako se specifičnim razvojem filozofskih ideja dolazi do zaključka o napuštanju filozofije.

Sam [[Platon]], međutim, koristi i mitopoetski jezik tamo gdje dijalektičko razvijanje pojmova nije dovoljno ili nije dostatno. Tako su npr. teza o besmrtnosti duše i prikaz njenog života poslije tjelesne smrti, koji se sreću u više Platonih dijaloga, preneseni iz [[dioniz]]ijskih [[svete misterije|misterija]].

=== Znanstveni sustav, logika i metafizika ===
[[Aristotel]], [[Platon]]ov učenik koji se kasnije odvojio od [[Akademija|Akademije]] i zasnovao vlastitu školu ([[peripatetici]]), napušta u svojim knjigama Platonovu formu dijaloga. On piše **rasprave** u modernom smislu riječi.

Metoda filozofije nije više samo [[dijalektika]], razmatranje usmjereno na postizanje uvida; no [[logos]] ostaje i cilj i sredstvo. U "raspravi" se teži sustavnom i potpunom ispitivanju pojmova, što u živom dijalogu može biti zanemareno. Filozof razlaže [[logos]] koristeći vlastiti um, na temelju svojih uvida u zbilju, te uvida u mišljenja ranijih filozofa.

Takva metoda dobiva naziv [[logika]]. Logika je kod Aristotela znanost o [[logosu]]. Ona proučava oblike (forme) mišljenja, koji su u vezi s oblicima [[bitak|bitka]].

Filozofija je kod Aristotela jedna među [[nauka|znanostima]]. Definirana je kao "motriteljska" ([[teorija|teorijska]]) znanost, koja teži [[istina|istini]] radi nje same. (U ''Metafizici'' se pojavljuje i sintagma "motriteljska filozofija" koja je zapravo pleonazam.)

Filozofija je znanost »misaonog promatranja«, odnosno [[teorija|teorijska]] znanost (riječ ''theoria'' označava misaono ili zunanstveno motrenje ili promatranje). Svrha filozofije je spoznaja istine; spoznati istinu (odnosno biti mudar) znači spoznati uzroke. ''(Metafizika, II 1, 993b)'' Najtočnije su pak one znanosti koje se bave prvim počelima i uzrocima. ''(Metafizika I 982a)'' Odatle je filozofija (mudrost, metafizika) »znanstveno istraživanje prvih počelâ i uzrokâ«. 
Spoznaji prvih počela i uzroka teži se zbog istine same, ne zbog vanjskih svrha. Tako je ona »jedina slobodna među znanostima, jer jedina je ona radi sebe same«. ''(Metafizika I 2, 982b)'' »I tako su sve znanosti nužnije od nje, ali bolja nije ni jedna.« ''(Metafizika I 2, 983a)''

:U toj je definiciji važno utvrditi da uopće postoji predmet te znanosti, naime: »da postoji nekakvo počelo, te da uzroci bićâ nisu beskonačni, niti u izravnu slijedu niti prema vrsti.« Aristotel smatra da je to očito i tu tvrdnju obrazlaže u ''Metafizika II 2''.

:Ova tvrdnja međutim u moderno je doba široko osporavana. Niz filozofa tragalo je za uvjerljivijim utemeljenjem na vrlo različite načine; npr. [[René Descartes]], [[Immanuel Kant]], [[Edmund Husserl]], [[logički pozitivizam|logički pozitivisti]]. [[Historija filozofije|Povijest filozofije]] može se periodizirati upravo po velikim misliocima koji iznova pokušavaju dati sigurne, neporecive temelje spoznaje.

==== Filozofija i druge "teorijske znanosti" ====
Motriteljske znanosti Aristotel dijeli na [[matematika|matematiku]], [[naravoslovlje]] i bogoslovlje ([[teologija|teologiju]].

===== Metafizika i teologija =====
Bogoslovlje je kod Aristotela znanost o onom najvišem, o prvim načelima [[bitak|bitka]]. Ono se
bavi spoznajom »onoga što je vječno, nepokretno i izdvojivo«. Ono je »prvotna znanost«. 
''(Metafizika, VI 1, 1026a)'' Aristotel ga naziva i **prva filozofija**, a također i jednostavno **sofia**, [[mudrost]] (postoji određeno preklapanje i nedosljednost u korištenju pojmova filozofija, mudrost, znanost i teologija).

Tek u rimsko doba počinje se za "prvu filozofiju" koristiti naziv [[metafizika]] ([[latinski jezik|lat.]] metaphysica), koji dolazi od [[grčki jezik|grč.]] ''ta meta ta phisika'', »ono što dolazi iza fizike«.

Riječ [[teologija]] dobiva u okviru [[kršćanska|kršćanske]] (kasnije i [[islam]]ske) [[religija|religije]] posebno značenje tumačenja Objave. Tako nastaje napetost između teologije i filozofije i problem odnosa "dviju istina", što je jedan od osnovnih problema [[srednjovekovna filozofija|srednjovjekovne filozofije]].

===== Logika, fizika i etika =====
Modifikacijom spomenute Aristotelove podjele "motriteljskih znanosti" na tri dijela u helensko i rimsko doba koristi se podjela filozofije na logiku, fiziku i etiku. **Fizika** (tj. naravoslovlje) obuhvaća sve prirodne znanosti u našem smislu riječi. U srednjem vijeku često se logika i fizika spajaju kao **teorijska filozofija*, dok je etika *'praktična filozofija**. ''(Windelbland, str. 60)'' [[Teologija]] je, kako je spomenuto, izdvojena. Dodana je pak kao posebna disciplina [[etika]], koja se bavi pojmovima dobra i zla, onim što se treba i onim što se ne smije činiti.

===== Praktična filozofija =====
Aristotel je u spisu ''Nikomahova etika'' uveo pojam **praktična filozofija**, koja se dijeli na [[etika|etiku]], [[ekonomika|ekonomiku]] i [[politika|politiku]]. Mislioci kasnijeg doba nisu bili zainteresirani za ekonomiku kao umijeće i tek u novom vijeku nastaje [[ekonomija]] kao posebna znanost. Politika također tek u renesansi ponovo postaje tema **filozofije politike**. [[Etika]] je međutim uvijek bila, i do danas je ostala, jedna id ključnih filozofskih disciplina.

===== Matematika i logika =====
[[Matematika]] je nakon Aristotela također izdvojena iz općeg pojma filozofije. Ona je postala posebna struka, koja zahtijeva naporno studiranje i usvajanje specifičnog načina mišljenja. Više se nije moglo slijediti Platonovo načelo, koje je stajalo na ulazu u [[Akademija|Akademiju]]: »Neka ne ulazi tko ne zna matematiku.« Tako je ostalo i do danas.

[[Logika|Logiku]] je kao posebnu znanost utemeljio upravo [[Aristotel]]. Više od 2000 godina u njoj je bilo malo inovacija. U XIX. stoljeću u [[filozofija matematike|filozofiji matematike]], koja nastoji sigurno utemeljiti matematički način spoznavanja, pojavljuje se problem odnosa matematike i logike. U XX. st. logika dramatično razvija svoj formalni instrumentarij i postaje posebna struka, koja zahtijeva naporni studij i isti "formalni" način mišenja kao i matematika.

===== Filozofija prirode i prirodne znanosti =====
Naravoslovlje ostaje dio filozofije, kao **filozofija prirode**, sve do XIX. st. Tada se stvara pojam **prirodne znanosti** i njihova podjela na različite znanosti i discipline. Međutim, faktički već od XVII. st. se "filozofija prirode" razvila u posebnu disciplinu.

U XIX i XX st. metode i izvori sigurnosti prirodnih i društvenih znanosti predmet su intenzivnih filozofskih istraživanja. Egzaktnost prirodnih znanosti postaje opći ideal, koji često i sociolozi i drugi, a osobito ekonomisti, nastoje slijediti. To međutim dovodi i do reakcije, tvrdnje da u "duhovnim znanostima" egzaktnost nije ni moguća ni poželjna.

S druge strane dostignuća prirodnih znanosti i matematike, koja dramatično mijenjaju ustaljene pojmove i tresu osnove same znanosti (npr. [[teorija relativnosti]] i [[kvantna mehanika|kvantna fizika]]), navode znanstvenike na filozofska promišljanja, a filozofe da se za znanost zainteresiraju.

Treći element odnosa prirodnih znanosti i filozofije jesu etičke i političke dvojbe koje izaziva nevjerojatno uspješna primjena znanosti kao tehnike. Znanost mijenja svijet, ali tko od toga zapravo ima **korist**? Da li je to **dobro**? Treba li i dalje **činiti** isto što i dosad?

== Povijest filozofije ==


== Filozofske discipline ==
Ovdje su navedeni neki pojmovi o kojima postoje posebni članci.

# **Metafizika** i **ontologija** (opća metafizika)
#* [[Materijalizam]], [[idealizam]]
#* [[Monizam]], [[Dualizam (filozofija)|dualizam]], [[pluralizam]]

# **Gnoseologija**:
#* [[Empirizam]]
#* [[Senzualizam]]
#* [[Racionalizam]]
#* [[Intuicionalizam]]
#* [[Kriticizam]]
#* [[Iracionalizam]]
''i drugi:''
# **Etika**
# **Estetika**
# **Antropologija**
# **Logika** i **metodologija*'

== Literatura i prijedlozi za čitanje ==
Ovdje navodimo literturu koja je u članku direktno spomenuta ili citirana. Pogledajte također, za raznu "uvodnu" literaturu, članak [[Uvodi u filozofiju]]!
* [[Aristotel]]: *Metafizika*, Zagreb: Sveučilišna naklada Liber, 1985.
::Središnje djelo filozofa koji je tijekom 2000 godina snažno utjecao na filozofiju i teologiju u Europi i u [[islam]]skom svijetu, a i danas je nezaobilazan. Ovdje je dato u vrlo zahtjevnom prijevodu [[Tomislav Ladan|Tomislava Ladana]]. Vrlo teško za čitanje. Nije preporučljivo za početnike, za razliku od elegantnih Platonovih dijaloga.
* [[Hermann Diels|Diels, Hermann]]: *Predsokratovci. Fragmenti*, u dvije knjige, Zagreb: Naprijed, 1983.
::Dielsovo dvojezično izdanje (grčko i njemačko) zbirke svih poznatih fragmenata filozofa prije [[Sokrat]]a, uz skrupuloznu kritičku obradu, osnovni je izvor za svakoga tko proučava početke filozofije. Prvo izdanje izašlo je još [[1903]]., kasnije je sam autor radio na brojnim dopunama i poboljšanjima u slijedećim izdanjima, a nakon njegove smrti je po njegovim idejama pripremljeno izmijenjeno peto izdanje ([[1934]].–[[1937]].). Hrvatski prijevod napravljen je po njemačkom izdanju iz [[1974]]. Sadrži samo prijevod, ne i izvorni grčki tekst.
* Edmonds, David i Eidinow, John: *Wittgensteinov žarač. Priča o desetminutnoj svađi dvojice velikih filozofa*, Zagreb: Algoritam, 2004. (*Wittgenstein's Poker*, 2001)
::Knjiga koju su pisali dvojica publicista o jednom banalnom incidentu, u kojem su se sukobile oprečne filozofske koncepcije dvojice [[beč]]lija [[Ludwig Wittgenstein|Ludwiga Wittgensteina]] i [[Karl R. Popper|Karla Poppera]], odlična je lektira za početnike u filozofiji, a vrijedna i za one naprednije. Obojica sudionika spadaju među ključne mislioce XX. stoljeća.
* [[Boris Kalin|Kalin, Boris]]: *Povijest filozofije. S odabranim tekstovima filozofa*, Zagreb: Školska knjiga, 2001. (25. izdanje) 
::Ovo je udžbenik za predmet *Povijest filozofije* u gimnazijama. 
* [[Ludwig Wittgenstein|Wittgenstein, Ludwig]]: *Tractatus logico-philosophicus*, 
::Ovaj kratki tekst, pisan u rovovima i u zarobljeništvu u vrijeme i po svršetku [[Prvi svjetski rat|Prvog svjetskog rata]] je, po mnogima, najvažnije filozofsko djelo XX. stoljeća. Ovo izdanje (prema izdanju "Veselina Masleše" u Sarajevu [[1987]].). je dvojezično (njemačko i hrvatsko), s predgovorom [[Bertrand Russell|Bertranda Russella]] za prvo englesko izdanje iz [[1922]]. i opsežnom popratnom studijom [[Gajo Petrović|Gaje Petrovića]] (koji je i prevodilac) *Logički atomizam i filozofija neizrecivog u Tractatusu Ludwiga Wittgensteina''. Korisna knjiga i za početnika, da osjeti kako može biti zbunjen i izgubljen naizgled jednostavnim rečenicama! (Ukoliko vam je sve jasno, znači da ništa niste shvatili.)

Za dalju literaturu pogledajte članak Uvodi u filozofiju.

## Vanjske veze
* rječnik filozofskih pojmova na www.filozofija.org
* www.filozofija.net 
:Mrežno sjedište na hrvatskom namijenjeno prvenstveno "profesionalnim" filozofima. Članci, linkovi, forum i chat.
* Filozofija.org
:Portal koji nastoji približiti filozofske sadržaje putem pregleda povijesti filozofije i zbira autorskih radova.
;Ostali projekti