open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pabirčenje

**Pabirčenje** ili **Prebiračice** (fr. *Des glaneuses*), ulje na platnu francuskog realističkog slikara Jean-Françoisa Milleta, naslikano u selu Barbizonu, nadomak Fontainebleaua 1857. godine.

Milletov stil je imao korijena iz njegove rodne Normandije, ali se razvio i pod utjecajem biblijskih tema, kao i klasične umjetnosti i književnosti. Tako figure na ovoj slici prizivaju pisanja Homera i Vergilija, ali podsjećaju i na Partenonski friz. Iako ga se uglavnom vezuje za Barbizonsku školu slikarstva, koja je prkošeći romantizmu njegovala više realistički način slikanja, Millet je bio njihov netipičan pripadnik i manje ga zanimao pejzaž od slikanja figura.

## Opis i interpretacija
Sam slikar je izjavio kako njegovom temperamentu najbolje odgovaraju seljački motivi, poput onoga na ovoj slici. Slika prikazuje seljanke koje pabirče polje poslije žetve i skupljaju otpalo klasje. Tople boje i blago magličasto ozračje djeluju umirujuće iako prikazuju krajnje siromaštvo. Ovaj posao je bio prepuštan samo najsiromašnijima jer je zahtjevao sate mukotrpnog saginjanja kako bi se skupilo dovoljno zrnja za tek jedan kruh.

Kada je slika prvi put izložena 1857. godine, Milleta su kritičari optužili kako pokušava igrati na kartu simpatija prema siromašnima i strasti revolucije iz 1848. god. Zbog prikazivanja siromašnih seljaka okrivili su ga da je socijalistički revolucionar, no njegov pristup je zapravo bio potpuno konzervativan. Njega nije zanimala revolucija već dostojanstvo i fatalnost svakodnevnih poljoprivrednih radova ondašnjeg vremena. On je smatrao da je seljačko prihvaćanje teške ljudske sudbine uzorno, i ni u kojem slučaju nešto protiv čega se treba boriti.

Millet je bio izvanredan crtač i majstor svjetlosti i sjena, a volio je paletu zemljanih i zelenih tonova boja. Slikari koji su utjecali na njegov stil su bili mnogi stari majstori kao što je Nicolas Poussin, dok je njegov rad utjecao i na impresioniste i postimpresioniste kao što su Camille Pissaro i Vincent van Gogh.

## Napomene

## Veze
* Realizam (umetnost)
Tucači kamena

**Tucači kamena** (francuski:*Les Casseurs de pierres*), slavna slika Gustavea Courbeta koja ikonografski odražava socijalne ideje; najranije djelo čistog realizma.

## Historija

Courbet je svjedočio radu dvojice ljudi uz cestu, i zamolio ih je da mu poziraju za sliku. Naslikao ih je u prirodnoj veličini i neobično čvrsto i bez emocija i patetike Francoisa Milleta.
Slika je u februaru 1945. god. trebala biti spremljena u utvrdu Königstein, no konvoj su bombardirali saveznici i slika je, zajedno s 154 druge slike, uništena.

## Odlike

Na njemu su prikazani dva radnika, jedan koji razbija kamenje čekićem i drugi koji diže teški kamen. Poput Milletovih skupljačica (*[[Pabirčenje]]*), ovi likovi prizivaju romantičarsku nostalgiju za jednostavnošću života, no u isto vrijeme prikazuju konstantnost i prisiljenost na teški rad onih koji su rođeni u siromaštvu. I na *Pabirčenju* i *Tucačima kamena*, radnici su anonimni. Njihova lica su skrivena sjenkama što ih čini univerzalnim pripadnicima radničke klase više nego individualnim osobama. Jedino što prepoznajemo iz njihovih figura jeste njihova dobna razlika. Courbet je prikazao mladića (skoro dijete) i starca u teškom radu, čime je želio istaknuti neljudski odnos prema radnicima u to doba kada je su i najteže poslove obavljali djeca i starci. Iako su postali simbolom radničkog statusa, oni ne traže od nas suosjećanje.

## Napomene
Vagon treće klase

**Vagon treće klase** (fr. *Le Wagon de troisième classe*), slavno ulje na platnu francuskog realističkog slikara Honoréa Daumiera koje je naslikao u dvije gotovo identične verzije 1862. i 1864. godine. Prva se nalazi u Nacionalnoj galeriji Kanade u Ottawi od 1946. god., a druga, navodno nedovršena, nalazi se u Metropolitan muzeju u New Yorku od 1929. godine. Naime, temi sirotinjskog javnog prijevoza Daumier se više puta vraćao u svom životu i prikazao ju je u nekoliko crteža, litografija i slika, a ova je najslavnija od njih.

Za razliku od Courbeta i drugih realista, Daumier je često prikazivao urabe prizore, kao što je slučaj s brojnim njegovim litografijama. Tako je u svojim ranim radovima crtao antimonarhijske karikature u kojima je kritizirao kralja Luja-Filipa, ali ga je državna cenzura od 1835. godine prinudila da se posveti više nepolitičkim, socijalnim i kulturnim temama. Iako pariškoj publici poznat po svojim crtežima i karikaturama, koje su se redovito objavljivale u novinama, tijekom posljednje decenije života Daumier se potpuno posvetio slikarstvu uljenim bojama. Njegova slavna slika „Vagon treće klase” prikazuje unutrašnjost velikog vagona kojega su pariškim ulicama vukli konji duž novog Haussmannovog bulevara koji je predstavljao novi razvoj grada. Daumier smješta gledatelja u sirotinjski dio vagona, nasuprot brižne bake, njezine kćerke i njezino dvoje unučadi. Iako prizor ima visoku razinu intimnosti i jedinstva obitelji, oni su fizički i mentalno odvojeni od ostalih putnika više klase, čije glave izviruju iza njih. Nadalje, Daumierova slika je uznemirujuća, ne toliko zbog prikazane bijede likova u sirotinjskoj odjeći, nego snagom optužujućeg pogleda starice u prvom planu. No, istovremeno Daumier je prikazao prisnu obitelj koja se drži zajedno usprkos velikom prostoru za njih, dok je iza njih viša klasa zbijena i pati u nedostatku prostora.

## Napomene

## Veze
* Realizam (umetnost)
Košarkaška reprezentacija Čilea

**Čileanska košarkaška reprezentacija** predstavlja državu Čile u međunarodnoj muškoj košarci.

## Poznati igrači i treneri

## Uspjesi

### Južnoamerička prvenstva

*prvaci: 1937.,
*srebrno odličje: 1934., 1932.
*brončano odličje: 1953., 1949., 1947., 1942.,

### Panameričke igre

### Olimpijske igre

### Svjetska prvenstva

## Izvori


## Vanjske veze

* Službena stranica Čileanskog košarkaškog saveza
Gribouille (film)

***Gribouille*** je francusko-njemački igrani film snimljen 1937. godine u režiji Marca Allegreta. Po žanru je mješavina komedije i melodrame, a temelji se na istoimenoj priči Marcela Acharda koji je također sudjelovao na pisanju scenarija. Glavni lik, koga tumači Raimu, je vlasnik trgovine biciklima koji služi kao član porote na suđenju siromašnoj, all lijepoj djevojci (čiji lik tumači Michèle Morgan), koja je optužena za ubistvo ljubavnika. Radnja prikazuje kako, sažalivši se nad njenom sudbinom, uspijeva druge članove porote nagovoriti da je oslobode, te je potom poziva u svoj dom, a što će izazvati niz komplikacija sa ukućanima. 17-godišnjoj Morgan je to bio prvi filmski nastup; ulogu je dobila zahvaljujući tome što je Allegret slučajno opazio i bio impresioniran njenom ljepotom. *Gribouille* je postigao izuzetan uspjeh, te je omogućio Morgan da tokom sljedeće dvije decenije bude jedna od najvećih zvijezda francuske kinematografije.

U Hollywoodu je 1940. godine snimljen remake pod naslovom *[[The Lady in Question]]*.

## Uloge
*Raimu ... Camille Morestan 
*Michèle Morgan ... Natalie Roguin 
*Gilbert Gil ... Claude Morestan 
*Jean Worms ... predsjednik 
*Julien Carette ... Lurette 
*Marcel André ... državni tužilac 
*Jacques Grétillat ... branitelj
*Jacques Baumer ...  Marinier 
*René Bergeron ... Kuhlmann
*Nicolas Rimsky ... taksist

## Izvori

## Vanjske veze
*''Gribouille'' at Films de France
*
*
Masakr na Hiosu

**Pokolj na Hiosu** () je naziv za masovnu likvidaciju grčkog, odnosno pravoslavnog stanovništva otoka Hios u Egejeskog mora koje su 1822. godine izvele osmanske snage tokom Grčkog rata za nezavisnost.

Prije tih događaja je Hios bio jedan od najprosperitetnijih grčkih otoka, s obzirom da su njegovi trgovci tokom milenijuma razvili tradicionalno dobre veze sa drugim trgovačkim punktovima u Mediteranu. Također su se smatrali jednim od najlojalnijih podanika Osmanskog Carstva. Dijelom i zbog toga, ali i izuzetne blizine otoka maloazijskim kopnom  (koje je razdvajalo 6,7&nbsp;km), lokalno stanovništvo i grčka elita su prethodne godine odbili pozive da se priključe ustanku protiv osmanske vlasti.

U martu 1822. se, međutim, na otok iskrcala mala grupa ustanika sa Samosa, te je napala osmanski garnizon, pri čemu im se priključio manji broj ustanika. Garnizon se povukao u citadelu. Kada su za to doznale vlasti u Carigradu, garnizonu je poslano pojačanje na čelu sa admiralom Nasuhzade Ali Pašom, zapovjednikom osmanske ratne mornarice. Ono je stiglo 22. marta te je bez mnogo problema deblokiralo garnizon, zauzelo i opljačkalo grad. 31. marta je Nasuhzade Ali paša, pak, dobio naređenje da u znak odmazde spali sva naselja i kuća, te likvidira svu djecu ispod 3 godine starosti, sve muškarce iznad 12 i sve žene iznad 40 godina starosti; oni koji izbjegnu likvidaciju su se trebali prodati u roblje. Računa se da je tokom nekoliko mjeseci na Hiosu ubijeno oko 52.000 ljudi, a da ih je isto toliko prodano u roblje, odakle se dio kasnije izbavio prešavši na islam. Među porobljenom djecom se našao 5-godišnji Georgios Stavelakis, koji će mnogo godina kasnije pod imenom Mustafa Haznadar postati poznat kao premijer Tunisa. Oko 21.000 stanovnika se spasilo bijegom, dok je na kraju na otoku ostalo samo 2000 žitelja. Hios se od demografskih gubitaka izazvanih pokoljem nije oporavio do današnjeg dana.

Kada su vijesti o tim događajima doprili do zapadnoevropske javnosti, izazvali su sveopće zgražanje i simpatije za Grke i njihovu borbu za slobodu. Najpoznatiji izraz tog raspoloženja je bila znamenita slika *[[Pokolj na Hiosu (slika)|Pokolj na Hiosu]]* koju je izradio francuski slikar Eugene Delacroix. Sam Hios je ostao pod osmanskom vlašću sve do grčke pobjede u Prvom balkanskom ratu 1912. godine.
Voyage au Congo (film)

***Voyage au Congo*** () je francuski nijemi dokumentarni film snimljen u režiji Marca Allegreat i premijerno prikazan 1927. godine, poznat kao Allegretovo debitantsko ostvarenje. Nastao je za vrijeme putovanja po Francuskoj Ekvatorijalnoj Africi (današnji Gabon, Kongo, Centralnoafrička Republika, Čad) prilikom koga je od 1925. do 1926. Allegret pratio svog tadašnjeg ljubavnika Andrea Gidea, a koje je samog Gidea potaklo da napiše vlastiti putopis. Allegret je odlučio putovanje zabilježiti filsmkom kamerom, iako sam nije imao nikakvog filmskog iskustva (izuzev poduke koju je dobio od Man Raya). *Voyage au Congo* je prije svega nastojao što vjernije zabilježiti život i običaje tamošnjih domorodaca, koji su Allegreta prilično fascinirali, i u kojima je, pod uticajem primitivističkih shvaćanja među tadašnjom umjetničkom elitom, osjećao veliku naklonost. Film je kasnije predstavljao dragocjeni izvor podataka za etnologe, prije svega u scenama u kojima je rekonsturirian ritual udvaranja naroda Sara. Kritičari su, pak, također zapazili da je Allegret u filmu bio fasciniran djelomičnom golotinjom domorodačkih žena; neudgo nakon putovanja je prekinuo vezu sa Gideom i do kraja života održavao isključivo heteroseksualne odnose. Prilikom premijer, Voyage au Congo nije izazvao pažnju publike, ali je zato dobio pohvale kritike te pomogao Allegretu da vodi dugu i uspješnu karijeru u zvučnoj eri.

## Vanjske veze
*
Dječak sa zvrkom

**Dječak sa zvrkom** ili **Portret Augestea Gabriela Godefroyja**, ulje na platnu koje je 1741. naslikao francuski slikar rokokoa Jean Baptiste Siméon Chardin. Riječ je o realističkom portretu na kojem je prikazan dječak Auguste Godefroy kako promatra zarotirani zvrk na stolu na kojem se nalaze dvije knjige te pribor za pisanje (pero i tinta te list papira). Scena je prikazana u zamračenoj sobi zelenih zidova.

Na temelju dječakove odjeće i bijele perike koju nosi, može se zaključiti da se radi o djetetu bogate plemićke obitelji.

Naslikati psihološki prikaz modela bio je jedan od osnovnih zahtjeva realističkoga Chardinova portreta. Samo djelo Dječak sa zvrkom je vezao za istoimenu scenu što je karakteristično za Chardinove portrete koji su vezani za neku scenu. Upravo intimnost tih kompozicija osnovna je odlika Chardinova slikarstva.

Sliku je kupio brazilski političar i diplomat Assis Chateaubriand te se danas nalazi u Muzeju umjetnosti u São Paulu.

## Izvori

## Vanjske veze
*THE CHILD WITH A TEETOTUM, PORTRAIT OF AUGUSTE-GABRIEL GODEFROY
Ljuljačka (Fragonard)

**Ljuljačka** (francuski: *L'Escarpolette*), izvornog naziva **Sretne nezgode na ljuljački** (*Les Hasards Heureux de l'Escarpolette*), ulje na platnu i najslavnije djelo rokoko slikara Jean-Honoréa Fragonarda (1732.-1806.). Ovu sliku je uvelike cijenila umjetnička kritika njegovog doba, poput najslavnijeg kritičara Denisa Diderota i u to vrijeme je njegovo slikarstvo povezivano s lascivnim spolnim izražavanjem koje graniči s pornografijom.

God. 1756., nakon što je osvojio prestižnu nagradu *Prix de Rome* (nagrada kojom je umjetnik ostvarivao poduži boravak i studiranje u Italiji) Fragonard se pobunio protiv akademskog obrazovanja koje je stekao u Francuskoj i okrenuo se portretiranju života talijanskog seoskog krajolika. Njegovi pasteli i uljene slike mladih lijepih žena u raskošnim interijerima, južnjački krajolici sredozemnih formalnih vrtova, poput onog prikazanog na slici „Ljuljačka”, istačkani su čempresima, zasadima naranči i skulpturama, načinili su od njega vrhovnog predstavnika kasnog rokoko slikarstva. 

Sama slika prikazuje djevojku na ljuljački koju kriomice iz grmlja promatra mladić, dok ju ljulja stariji muškarac, vjerojatno muž, koji je gotovo potpuno u sjeni, nesvjestan ljubavnika u grmlju. Djevojka je prikazana na vrhuncu klatnje pri čemu dopušta da joj se haljina podigne pružajući ljubavniku pogled ispod nje, dok u istom trenu zbacuje svoju cipelu prema skulpturi Kupida i okreće leđa dvjema anđeoskim skulpturama kerubina koji se nalaze pored njezina muža. Djevojka ironično na glavi nosi šešir *bergère* (pastirski šešir), koji se inače poistovjećivao s vrlinama jer su pastirke obično živjele u prirodi te tako bivale pošteđene gradskih iskušenja.

Ovakav način „nonšalantnog” slikanja otvoreno su kritizirali filozofi prosvjetiteljstva koji su zahtjevali ozbiljniju umjetnost koja će prikazivati ljudsku plemenitost. Usprkos tomu, upravo zahvaljujući ovoj slici Fragonard je ostvario veliki profesionalni uspjeh, sve do promjene političke klime u Francuskoj koncem 1770-ih i 1780-ih.

Fragonard je izgradio reputaciju brzog slikanja skica koju je vješto iskoristio na razgranoj, ružićasto putenoj i uzbudljivo zločestoj slici „Ljuljačka”. Slikar je nastavio eksperimentirati sa sobodnim potezima kista i uporabom boja poput šafrana, tirkiza, vermiliona, ružićaste i zagasito smeđe mjesto crne, koje se mogu vidjeti i na ovoj slici. Njegov originalan način slikanja uljenim bojama, koje se često uspoređuju s impresionističkim, u dvadesetom stoljeću je priznat kao izniman tehničar čija su nesvakidašnja pastozna djela privlačila umjetnike kao što su Claude Monet i Chaim Soutine.

## Izvori

## Vanjske veze

* Službene stranice Kolekcije Wallace 
* Analiza i kritika slike „Ljuljačka”
Siva laguna

**Siva laguna**, poznata i kao **Gondola u laguni** (ital. *Gondola sulla laguna*), slavno je ulje na platnu koje je naslikao Francesco Guardi, majstor slikanja veduta (urbanih krajolika).

Naslikana je tokom razdoblja kada je na Guardija snažno utjecalo Canalettovo slikarstvo, nakon njegova povratka u Mletke iz Engleske. Vedute su bile jako popularne među engleskim plemićima kao suveniri njihova putovanja po kontinentalnoj Evropi, a motiv Venecijanske lagune bio je u modi. Guardijeva se veduta razlikuje od tih pomodnih prikaza zbog svojih poetskih kvaliteta. Naime, ovdje su boje korištene šturo (uglavnom siva i azurna s naznakama udaljenog ružičastog svjetla), a neodređeni horizont koji čine zidovi grada i zvonika tvore nezaboravnu atmosferu mirne lagune.

Dvije površine sivo-modrozelene boje, jedna tamnija, druga svjetlija, vodoravno su presječene tankim žućkastim potezom grada i tamne gondole, koji određuju kompoziciju dvostrukog zlatnog reza. Potpuna rastvorenost, neodređenost prostora, ostvarenog odnosom dviju boja, samo je naglašena žutosmeđim horizontalama, koje ne znače ograničenje, nego poput neomeđenih pravaca prolaze kroz prostor. Jedino kratki, isprekidani, svijetli potezi unose stanovito titranje. Također, namaz boje tanak je (lazuran), te se grubo tkanje platna prozire što nadalje podržava blagu uznemirenost površine, poput mreškanja svjetla na površini vode.

Izvanredna ravnoteža kompozicijskih i prostornih vrijednosti čine ovu malenu sliku jedinstvenim prikazom venecijanskog ugođaja. Uptreba tehnike sfumata, spajanje boja i tonova, navješćuje prije lični utisak nego topografski prikaz grada. Ova slika često se smatra prethodnicom razvoja pejzažnog slikarstva u 19. vijeku. Naime, mogu se povući neke sličnosti sa slikama slikara kao što su James Whistler i William Turner, a poznato je kako su joj se divili impresionistički slikari, posebice Claude Monet.

Sliku su istraživači pripisali Francescu Guardiju. Smatra se da je slika najvjerojatnije dijelom veće kompozicije.

## Izvori

## Vanjske veze
*Francesco Guardi na Artcyclopediji
Judin poljubac (Giotto)

**Judin poljubac**, freska u Kapeli Arena u Padovi, slikara Giottoa di Bodonea je remek-djelo slikarstva 14. vijeka; visoke gotike i preteča renesansnog slikarstva.

## Historija

Giotto predstavlja značajnu inovativnu struju u talijanskom slikarstvu ranog 14. vijeka koje se udaljava od bizantske tradicije i teži obnoviti umjetnost klasične antike. Njegovo najznačajnije djelo je Kapela Arena (*Capella degli Scrovegni*) u Padovi koju je Giotto potpuno oslikao 1303.-1307. godine prizorima iz života Isusa Krista, Djevice Marije, vrlinama i monumentalnim Posljednjim sudom.

## Odlike

Motiv *[[Judin poljubac|Judina poljubca]]* predstavlja trenutak kada Juda izdaje Isusa tako što rimskim vojnicima, koji su ga došli uhapsiti, otkriva njegov identitet poljupcem. Giottov prikaz ove stare teme je u renesansi doživio reputaciju prve životno realistične slike u zapadnom slikarstvu. Na slici doslovno ne postoji pejzaž jer je potpuno ispunjena likovima koji su organizirani oko središnjeg događaja. Nekoliko događaja se zbiva istovremeno: Juda ljubi Krista, Petar siječe uho Malhusu kojme jedan vojnik vuče odjeću, netko se sprema udariti toljagom Krista, veliki svećenik gestom upućuje, a ostali drže baklje i gledaju. Oni se slobodno kreću na slici poput glumaca na pozornici oko dramatičnog sraza Krista i Jude u središtu slike. Ova dva glavna lika se gledaju oči u oči dok su njihove glave uokvirene tamnim kacigama. Veliko zbijeno Judino tijelo, bolje rečeno njegov veliki žuti plašt je prikazan posve sumarno odrezano i teško, poput ostalih likova na slici. Giotto ne traga za konkretnošću tkanine, kože, mišića, ne usitnjava formu kao što to čine njegovi suvremenici, već uspostavlja plaštem prekrivena tijela kao jedinstvene skulpturalne mase. To postiže kontinuiranom obrisnom linijom i jakim kjaroskurom.

Koplja i baklje iza Kristove glave se šire radijalno i poput aureole ističu glavni lik. Ovom pokrenutom i dramatičnom scenom Giotto prije svega gradi kazališnu scenu i želi naslutiti slijedeće događaje i Isusovu mučeničku smrt. Upravo zbog zanimanja za masu ljudskog lika i pokušaj prikazivanja dubokih emocija u realističnom okružju, Giotto je najvažniji pionir renesanse.

### Kompozicija

Kvadratično polje podijeljeno je na dva pojasa. Gornji pojas je plava ploha na kojoj se križaju linijski moblici prikazanjih baklji u raspršenoj kompoziciji, a donji je gusto ispunjen prividom zbijenih masa sudionika prizora Kristova uhićenja. Osim te, nameće se i podjela na tri plana: prednji s artikuliranim likovima u jednom redu, drugi s gusto grupiranim kacigama, i treći s posve apstraktnom plošnom pozadinom.

## Izvori

## Vanjske veze
The War Lord

***The War Lord*** () je američki historijski film snimljen 1965. godine u režiji Franklina J. Schaffnera. Temelji se na drami *Lovers* Leslieja Stevensa. Radnja se događa u 11. vijeku u Normandiji, a protagonist, čiji lik tumači Charlton Heston, je normanski vitez kome je povjeren zamak za obranu od frizijskih pljačkaških pohoda, a čiji zadatak komplicira zabranjena druidska vjera njegovih kmetova, kao i to da se zagledao jednu od kmetica (čiji lik tumači Rosemary Forsyth). *The War Lord* je izazvao pažnju kao jedan od prvih hollywoodskih filmova koji je srednjovjekovnu Evropu pokušao prikazati na ne-romantičan, odnosno realističan način, uključujući vjersku netoleranciju, feudalno ugnjetavanje nižih klasa i *[[ius primae noctis]]* koji čini značajan dio zapleta. Brojne je pohvale dobio i Heston za svoju ulogu, ali i Schaffner zbog za tadašnje standarde izuzetno realističnog prikaza scena borbe. Heston i Schaffner su tri godine kasnije ponovno surađivali na daleko uspješnijem i poznatijem filmu *[[Planeta majmuna (1968.)|Planeta majmuna]]*.

## Uloge
* Charlton Heston as Chrysagon
* Rosemary Forsyth as Bronwyn
* Richard Boone as Bors
* Guy Stockwell as Draco
* Maurice Evans as Svećenik
* James Farentino as Marc
* Henry Wilcoxon as Frizijski princ
* Niall MacGinnis as Odins

## Vanjske veze
*
Mali molekul

U molekularnoj biologiji i farmakologiji, **mali molekul** je organsko jedinjenje male molekulske težine (<900 daltona) koje se koristi za regulaciju bioloških procesa, sa veličinom reda . Većina lekova su mali molekuli.

Gornja granica molekulske težine za male molekule je aproksimativno 900 daltona, što otvara mogućnost za brzu difuziju kroz ćelijske membrane tako da oni mogu da dosegnu do svojih intracelularnih mesta dejstva. Dodatno, ovo ograničenje u pogledu molekulske težine je neophodan, ali dovoljan uslov za oralnu bioraspoloživost. Konačno, granica molekulske težine od 500 daltona (kao deo „pravila petice“) se preporučuje za razvoj malih molekula kao kandidata za lekove na bazi praćenja kliničke stope neuspeha, koja je znatno umanjena ako se molekulska težina drži ispod 500 daltona.

Farmakologija obično ograničava termin na molekule koji se vezuju za specifični biopolimer — kao što je protein ili nukleinska kiselina — i deluju kao efektori, menjajući aktivnost ili funkciju biopolimera. Mali molekuli mogu da imaju raznovrsne biološke funkcije, služeći kao ćelijski signalni molekuli, kao lekovi u medicini, kao pesticidi u poljoprivredi, i mnoštvo drugih uloga. Ta jedinjenja mogu da budu prirodna (kao što su sekundarni metaboliti) ili veštačka (kao što su antiviralni lekovi); ona mogu da imaju korisno dejstvo u suzbijanju bolesti (kao što su lekovi) ili mogu da budu detrementalna (kao što su teratogeni i karcinogeni). Biopolimeri kao što su nukleinske kiseline i proteini, i polisaharidi (poput skroba ili celuloze) nisu mali molekuli — mada se njihovi konstituentni monomeri — ribo- ili dezoksiribonukleotidi, aminokiseline, i monosaharidi, respektivno — normalno smatraju malim molekulima. Veoma mali oligomeri se isto tako obično smatraju malim molekulima, na primer dinukleotidi, peptidi kao što je antioksidant glutation, i disaharidi kao što je saharoza.

Mali molekuli se isto tako mogu koristiti kao istraživačka oruđa za ispitivanje biološke funkcije, kao i vodeća jedinjenja u razvoju novih terapeutskih agenasa. Neki od njih mogu da inhibiraju specifičnu funkciju multifunkcionalnog proteina ili da onemogućavaju protein–protein interakcije.

## Povezano
* Metabolit
* Hemogenomika
* Neurotransmiter
* Peptidomimetik

## Reference

## Vanjske veze
*
Pravo prve noći

**Pravo prve noći** ili **pravo prve bračne noći** je izraz koji u svom najširem značenju označava nepotvrđene običaje temeljem kojih vlastodržac na odrđenom području (plemenski poglavica, despotski vladar ili monarh, odnosno feudalni gospodar) može uživati seksualne usluge od žena koje pripadaju nižim klasama, odnosno predstavljaju sestre ili kćeri osoba koje se prema njemu nalaze u podložnom odnosu (podanici, kmetovi). U svom užem smislu se pod time označava navodna praksa u srednjovjekovnoj Evropi, pri čemu se koristi latinski izraz ***ius primae noctis***, odnosno francuski izraz ***droit du seigneur*** (doslovno: "pravo gospodara").

## Moguće objašnjenje
Iako se pravo prve noći spominje u književnosti 16. stoljeća, zapisi povjesničara imaju vrlo malo dokaza o postojanju te pojave u srednjem vijeku. U nekim feudalnim sustavima mjesni je gospodar nametao *culagium*: uvjet da seljak od gospodara dobije odobrenje za vjenčanje, što je obično trebalo i platiti. Crkvena vlast u nekim područjima također je tražila naknadu prije nego što se mladoženji dopusti da ostvari brak s mladom. Dakle, pravo prve noći vjerojatno nije ni postojalo, nego je izmišljeno, a ti stvarni običaji su poslužili kao osnova.

U 16. stoljeću škotski historičar  Hector Boece navodi proglas izmišljenog škotskog kralja Evenusa III. da "gospodar zemlje mora dobiti djevičanstvo svih djevica koje žive na njoj". Legenda kaže da je sveta Margareta Škotska umjesto *jus primae noctis* uvela vjenčani porez. Osim što kralj Evenus III. nije postojao, Boece je u svoju priču uključio mnogo drugog materijala koji je očito mitski.

Boece nije jedini spominjao taj zakon: Voltaire ga je naveo 1762., Beaumarchais ga je iskoristio za *[[Figarov pir]]*, poslužio je kao element radnje u filmovima (npr. *[[Hrabro srce]]* Mela Gibsona), te se koristi za propagandu Velikog brata u Orwellovu romanu *[[1984. (roman)|1984]]*.

*[[Encyclopædia Britannica]]* zaključuje da je taj običaj postojao u nekim primitivnim društvima, ali da nikad nije dokazano njegovo postojanje u srednjovjekovnoj Europi.

## Izvori

## Vanjske veze
* Jesu li srednjovjekovni gospodari imali pravo prve noći za mjesne nevjeste? (na engleskom) 
* Stranica "Urbane legende" istražuje to pitanje (na engleskom)
Madona kancelara Rolina

**Madona kancelara Rolina**, slika flamanskog slikara Jana van Eycka oko 1435. Slika je veličine 65&nbsp;x&nbsp;62,3&nbsp;cm i nalazi se u muzeju Louvre u Parizu.

## Motiv slike

Slika pokazuju unutrašnjost palače s pogledom na grad u dolini rijeke. Kancelar Nicolas Rolin kleči sa sklopljenim rukama pred Marijom, koja u krilu drži malog Isusa. Isus posvećuje s desnom rukom kancelara a u drugoj drži kraljevsku jabuku. Lebdeći anđeo stavlja krunu Mariji na glavu i s tim činom pokazuje njen status nebeske kraljice.

## Tumačenje

Palača predstavlja nebeski Jeruzalem, u kom nije potrebno nikakvo posredništvo između čovjeka i Boga. 
Grad iza stupova se ne može s tim usporediti ali i on pripada mesijanskom svijetu. 

Položaj katedrale u pozadini i sjenka štapa osobe koja ga drži na sredini slike, impliciraju da izvor svjetla dolazi sa sjeverozapada. Brevijar koji je ispred Rolina ne daje nikakvu obavijest o vremenu, ali na otvorenoj stranici je veliko D pa se pretpostavlja da je na toj strani jutarnja molitva "Domine, labia mea aperies" ("Gospodine, otvori moje usne").
U Marijinom vrtu ispred palače cvatu ruže, ljiljani i irisi.

Na stazi iza vrta mogu se vidjeti dvije osobe: jedna promatra grad a druga se vidi iz profila. Ta druga osoba (u plavom mantilu i crvenom turbanu) drži štap u ruci, što ukazuje da je ta osoba dvorski službenik  i neki je identificiraju kao samog slikara. Boja i forma turbana se podudaraju s detaljima sa slikarovog autoportreta *Čovjek s crvenim turbanomM*

## Istraživanje
Mnogobrojni detalji su naknadno dodani. S infracrvenom  reflektografijom su ove promjene vidljive: Posvećujuću ruku malog Isusa je slikar naknadno nacrtao, osim toga na remenu kancelara mogla se vidjeti vrećica s novcem. 

## Izvori

## Vanjske veze

*Stranica Louvra — Interaktivno istraživanje ''Madone kancelara Rolina''
Zhejiangopterus

***Zhejiangopterus*** je rod pterosaura aždarkida sa samo jednom poznatom vrstom, koja je nastanjivala Kinu tokom perioda krede.

Kineski paleontolozi Cai Zhengquan i Wei Feng tom su rodu dali naziv 1994. godine. Nomenklaturni tip je *Zhejiangopterus linhaiensis*. Naziv roda odnosi se na Provinciju Zhejiang i sadrži latiniziranu grčku riječ *pteron*, koja znači "krilo". Naziv vrste odnosi se na grad Linhai.

Mladi radnik u rudniku kečnjaka po imenu Xu Chengfa 1986. je pronašao velik fosil u blizini sela Aolicun. Xu je pismeno obavijestio direktora Prirodoslovnog muzeja Zhejiang u Hangzhouu, Minga Huaa, koji je prema njegovom opisu shvatio da su u pitanju ostaci nepoznatog pterosaura. Poslao je tim opisivača i Wu Weitang da istraže fosil. Oni su osigurali fosil i uputili lokalnu populaciju da obrati pažnju u slučaju novih otkrića. Xu je uspio pronaći još tri primjerka prije nego što je nastradao u nesreći 1988. godine; jedan drugi radnik našao je potpunu lubanju.

Tokom ranih devedesetih u Formaciji Tangshang, u slojevima starosti 81,5 miliona godina (kampan), pronađeno je šest većih fosila. Među njima bio je i holotip, **ZMNH M1330**, otisak lubanje mlade jedinke. Priključeno mu je nekoliko paratipova: ZMNH M1325, skelet bez lubanje; ZMNH M1328, gotovo potpun skelet; i ZMNH M1329, fragmentaran skelet.

*Zhejiangopterus* je bio osrednje velik pterosaur. Raspon krila isprva je procijenjen na 5 metara. Naknadne procjene smanjile su ga na oko 3,5 metra. Lubanja mu je bila duga, niska, savršeno zasvođena u obliku luka i nije posjedovala krestu, kao što je slučaj kod srodnih vrsta. Nosni otvor i veliki otvor koji je obično prisutan između nosnih i očnih otvora kod arhosaura spojili su se kod vrsta poput ove u svrhu stvaranja jednog velikog ovalnog otvora koji je zauzimao gotovo polovinu dužine lubanje. Kljun je bio dug, tanak, sa oštrim vrhom i nije sadržavao zube. Vratni pršljenovi bili su izduženi. Prvih šest leđnih pršljenova sraslo je u notarium. Očuvano je nekoliko parova stomačnih rebara. Natkoljenica mu je bila upola manja od nadlaktice, snažna i tanka. Krila su mu bila kratka, ali krupna.

Prvi opisivači klasificirali su *Zhejiangopterusa* kao pripadnika Nyctosauridae, zato što je, od dva pterosaura za koje su imali dobre opise, *[[Pteranodon]]a* i *[[Nyctosaurus]]a*, on najviše sličio ovom drugom. Žalili su se na nedostatak podataka o *[[Quetzalcoatlus]]u*. David Unwin je 1997. ustanovio da je *Zhejiangopterus* bio u bližem srodstvu sa tom divovskom američkom formom i stoga pripadao porodici Azhdarchidae. Ni jedan drugi aždarkid nije poznat iz tako potpunog materijala kao *Zhejiangopterus*.

## Povezano
* Popis pterosaura
* Pterosauri#Veličina

## Reference

## Vanjske veze
* ''Zhejiangopterus''  na The Pterosauria
Roma ore 11

***Roma ore 11*** () je italijansko-francuski crno-bijeli igrani film snimljen 1952. godine u režiji  Giuseppea De Santisa. Po žanru je drama, a temelji se na istinitom događaju koji se prethodne godine zbio u rimskoj ulici Via Savoia. Radnja prikazuje kako se na oglas za posao daktilografkinje u jednom uredu javlja čak nekoliko stotina nezaposlenih žena koje su spremne satima čekati na razgovor na stepeništu. Protagonistice su petoro žena različitog porijekla koje će se tokom čekanja sprijateljiti prije nego što se dogodi tragična nesreća. Roma ore 11 se često navodi kao najbolji film u De Santisovoj filmografiji, odnosno jedno od najznačajnijih ostvarenja neorealizma.

Isti incident je iste godine inspirirao i film *[[Tre storie proibite]]* u režiji Augusta Genine.

## Uloge
*Lucia Bosé, Simona
*Carla Del Poggio, Luciana Renzoni
*Maria Grazia Francia, Cornelia Riva
*Lea Padovani, Caterina
*Delia Scala, Angelina
*Elena Varzi, Adriana
*Raf Vallone, Carlo
*Massimo Girotti, Nando
*Paolo Stoppa, Impiegato
*Armando Francioli, Romoletto
*Paola Borboni, Matilde
*Irene Galter, Clara
*Eva Vanicek, Gianna
*Checco Durante, Adrianin otac
*Alberto Farnese, Augusto
*Bianca Beltrami
*Cabiria Guadagnino
*Teresa Ellati
*Maria Pia Trepaoli
*Fulvia Trozzi
*Donatella Trombadori
*Helène Vallier
*Nando Di Claudio
*Fausto Guerzoni
*Michele Riccardini
*Renato Mordenti
*Pietro Tordi
*Ezio Rossi
*Henry Vilbert
*Marco Vicario
*Mino Argentieri
*Anna Maria Zijno (žena koja je u stvarnom životu preživjela nesreću u via Savoia)
*Maria Ammassari (žena koja je u stvarnom životu preživjela nesreću u via Savoia)
*Renata Ciaffi (žena koja je u stvarnom životu preživjela nesreću u via Savoia)

## Vanjske veze
*
Earpova vendeta

**Earpova vendeta**  (; doslovno "Pohod Earpove osvete") bila je potraga koju je pokrenuo zamjenik američkog federalnog šerifa Wyatt Earp, zajedno sa pomoćnicima (federalnom potjerom), nastojeći pronaći odmetničke Kauboje () za koje je vjerovao da su mu bili osakatili brata Virgila Earpa i ubili brata Morgana Earpa. Braća Earp su bila napadnuta u znak odmazde za smrt tri Kauboja u obračunu kod O.K. Corrala 26. oktobra 1881. Od 20. marta do 15. aprila 1882 federalna potjera je pretraživala jugoistočni dio Okruga Cochise na Teritoriji Arizona nastojeći pronaći osumnjičane za napade na Virgila i Morgana. Nekoliko osumnjičenih je sud pustio na slobodu, dijelom zbog pravnih grešaka, a u drugim slučajevima zato što su im drugi Kauboji svojim iskazima davali alibi. Do tog trenutka se Wyatt oslanjao na pravnu državu kao sredstvo da ishodi pravdu za braću. Nakon toga je smatrao da stvari mora uzeti u svoje ruke.

20. marta, dva dana nakon Morganovog ubistva, su Wyatt, njegova braća Warren i James, Doc Holliday, te još dva zamjenika pratila Virgila i njegovu suprugu Allie do želježničke stanice u Bensonu, gdje ih je čekao vlak za Kaliforniju. Tamo su saznali da su osumnjičeni Ike Clanton i Frank Stilwell još uvijek u Tucsonu. Wyatt je promijenio planove i ostao sa Virgilom sve do Tucsona. Nakon što se Virgil te noći ukrcao u vlak, Wyatt je kraj vlaka primjetio dva čovjeka za koje je vjerovao da su Clanton i Stilwell. On i njegovi ljudi su počeli goniti i na kraju su ubili Stilwella. Drugi čovjek je uspio pobjeći. Kada je sljedeće jutro pronađeno Stilwellovo truplo, tucsonski mirovni sudac je izdao naloge za hapšenje petoro ljudi osumnjičenih za njegovo ubistvo. Kada su se Earp i zamjenici vratili u Tombstone, Johnny Behan, šerif Okruga Cochise, je primio telegram koji ga je izvijestio o nalozima iz Tucsona. Pokušao je petorku iz naloga uhapsiti, ali su ga oni jednostavno ignorirali. Umjesto toga su napustili grad sa nalozima za hapšenje Curly Bill Brociusa i drugih kauboja.

Behan je nakon toga formirao vlastitu potjeru koja se sastojala od privremenih zamjenika Phineasa Clantona, Johnnyja Ringa i oko dvadesetak Kauboja i lokalnih rančera. Oni su na temelju naloga pokušavali uhapsiti Earpa i njegovih pet zamjenika. Brojčano jača šerifova potjera je u nekoliko navrata došla blizu, ali nikada nije uspjela uhapsiti Earpovu potjeru; potonja je primala pomoć od lokalnih biznismena i rančera, te je čak objavila pismo u tombstonskim novinama izrugujući se Behanu. Na kraju je uspjela ubiti još tri čovjeka - posljednji od njih je bio Brocius. 15. aprila su Earpovi konačno napustili teritoriju Arizone i sklonili se na Teritoriju Novog Meksika.

## Izvori

## Liteatura
* 
*
Tre storie proibite

***Tre storie proibite*** () je italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1952. u režiji Augusta Genine. Temelji se na stvarnim događajima koji su se prethodne godine dogodili u rimskoj ulici Via Savoia. Po žanru je drama, a po strukturi je omnibus. Protagonisti su tri mlade žene koje su se zajedno sa stotinama drugih javile na oglas za daktilograkinju u jednom uredu.  
 
Ranije iste godine je prikazan film *[[Roma ore 11]]* u režiji Giuseppea De Santisa koji je bio prikazivao isti događaj.

## Vanjske veze
*
*
*Scheda su film.tv.it
* 
*Scheda su archiviodelcinemaitaliano.it
*Scheda su anica.it
Harvard University Press

**Harvard University Press** (akr. **HUP**) je akademski nakladnik u američkom gradu Cambridgeu u Massachusettsu. Utemeljen je 13. 1. 1913. kao izdavački odsjek Univerziteta Harvard i izdaje djela o humanističkim, društvenim i prirodnim naukama. Sjedište kompanije nalazi se u zgradi Kittredge Hall (ranije Gray Herbarium) u Cambridgeu, a glavna inozemna podružnica nalazi se u Londonu. Neovisno od Harvard University Pressa djeluje i Harvard Business Publishing, također pridružena Univerzitetu Harvard.

## Biblioteke HUP-a
* Dumbarton Oaks Medieval Library
* The I Tatti Renaissance Library
* Loeb Classical Library
* Murty Classical Library of India

## Reference

## Vanjske veze

*  Službene stranice Harvard University Pressa
Portret Arnolfinijevih

**Portret Arnolfinijevih** (*Giovanni Arnolfini sa ženom*) je slika Jana van Eycka iz 1434. godine; jedan od najranijih portreta u europskom slikarstvu (Sjevernoeuropska renesansna umjetnost); u mnogočemu inovativna slika koja se smatra najboljim djelom tadašnje Europe; pored Gentskog oltara, najstarija slika uljenim bojama.

## Historija

Sliku je kupila Državna galerija u Londonu 1882. godine.

Za ovu sliku se dugo vjerovalo kako je bračni portret Giovannia di Arrigo Arnolfinija i njegove žene Giovanne Cenami u flamanskoj spavaćoj sobi, no 1997. godine ustanovljeno je kako su se oni vjenčali tek 1447. god., trinaest godina nakon što je slika naslikana i 6 godina poslije smrti van Eycka. Danas se vjeruje kako su na slici Giovanni di Arrigov rođak Giovanni di Nicolao Arnolfini i njegova žena. Giovanni di Nicolao Arnolfini je bio talijanski trgovac rodom iz Lucce koji je stanovao u Brugesu od 1419. On se kasnije našao i na drugom portretu Van Eycka u Berlinu, što navodi na ideju kako je bio prijatelj umjetnika.

Umjetnik David Hockney i fizičar Charles M. Falco su iznijeli teoriju kako se Van Eyck vjerojatno pri slikanju nekih detalja slike koristio optičke uređaje kao što je *[[camera obscura]]*. Danas je to poznato kao Hockney–Falco teza.

## Odlike

Na slici je naslikan par koji se u formalnoj pozi drži za ruke u spavaćoj sobi. Po njihovoj odjeći koja je iznimno prikazana, te se može prepoznati svaki individualni materijal (krzno, tkanina, zlatni i kožni detalji) odaje se bogatstvo subjekata. Dva para obuće ispred njih simbolično označavaju kako je njihova spavaća soba za njih ujedno i sveti prostor, ali i njihov dom gdje namjeravaju ostati. Na slici je prikazano više natuknica ženine trudnoće, kao što je njeno držanje draperije na stomaku, voćke na ormariću i prozoru kao simboli plodnosti i mala drvena skulptura na stražnjoj strani stolice pored kreveta koja predstavlja Svetu Margaretu, zaštitnicu trudnica.  Pas u prvom plan zasigurno simbolizira vjernost, ali ima i erotske konotacije. 
Kao i kod slika Roberta Campina, svaki detalj ima neko kršćansko značenje. Jedna jedina svijeća koja gori u lusteru označava Kristovu prisutnost, ali predstavlja i svijeću koju mlada donosi u bračnu sobu. Kada se brak konzumira, svijeća se ugasi.

Najzanimljiviji detalj na slici je konveksno ogledalo na stražnjem zidu. Ono je okruženo s 10 malih krugova u kojima je naslikan Križni put. U ogledalu se zrcale portretirane figure s leđa, ali i grupa svjedoka koja stoji ispred njih. Jedan od likova je zasigurno sam slikar čime je dvostruko obilježio svoje prisustvo, u odrazu, ali i potpisom iznad ogledala. Potpis navodi: *"Johannes de eyck fuit hic,"* ili "Jan van Eyck je bio ovdje," s godinom, 1434. Njegov potpis podsjeća na staru paralelu između Boga, kao tvorca svemira, i umjetnika koji kao smrtnik samo kopira božje stvaranje kroz umjetnička djela.

## Izvori

## Vanjske veze

* Portret Arnolfinijevih na službenim stranicama Državne galerije u Londonu.
* Erwin Panofsky, Ikonografija Portreta Arnolfinijevih
Non c'è pace tra gli ulivi

***Non c'è pace tra gli ulivi*** () je italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1950. godine u režiji Giuseppea De Santisa. Po žanru je drama, a protagonist, čiji lik tumači Raf Vallone, je mladi pastir koji se nakon Drugog svjetskog rata i godina provedenih u zarobljeništvu vraća u svoj dom u planinama Ciocarije. Radnja prikazuje kako otkriva da je u njegovom odsutstvu drugi pastir (čiji lik tumači Folco Lulli) ukrao stado njegove porodice i tako stečenim bogatstvom na zaruke prisilio njegovu djevojku (koju tumači Lucia Bosé). Non c'è pace tra gli ulivi, koji je temom i stilom pripadao neorealističkom pokretu, impresionirao je kritiku korištenjem autentičnih planinskih lokacija koja su radnji i likovima dali epsku dimenziju. Dio kritičara je, međutim, zamjerao korištenje profesionalnih glumaca umjesto naturščika, a prije svega Bosé koja je dvije godine ranije bila proglašena za Miss Italije.

## Uloge
*Raf Vallone ... Francesco Dominici
*Lucia Bosé ... Lucia
*Folco Lulli ... Agostino Bonfiglio
*Maria Grazia Francia ... Maria Grazia
*Dante Maggio ... Salvatore
*Michele Riccardini ... Maresciallo
*Vincenzo Talarico ... advokat
*Pietro Tordi ... Don Gaetano
*Attilio Torelli

## Vanjske veze
* 
* Adriano Aprà: Under Close Watch: Under the Olive Tree
Keynes (razvrstavanje)

**Keynes** se može odnositi na:

* John Keynes (Jesuit) (1624–1697), isusovac i religizni kontroverzijalista
* John Maynard Keynes, britanski ekonomista, koji se smatra osnivačem moderne makroekonomije i najuticajnijim ekonomistom 20. veka
* John Neville Keynes, britanski ekonomista i otac Džona Majnarda Kejnsa
* Dr William Milo Keynes, engleski doktor i pisac
* Quentin Keynes, putopisac i bibliofil
* Randal Keynes, engleski pisac
Teksaški rendžeri

**Odjel teksaških rendžera** (), poznatiji pod kolokvijalnim nazivom **Teksaški rendžeri** () je policijska služba američke savezne države Teksas. Potiče od neformalne paravojne formacije koju je 1823. godine za vrijeme meksičke vlasti osnovao vođa američkih kolonista Stephen A. Austin u svrhu zaštite od Indijanaca. Rendžeri su formalno osnovan 1835. godine nedugo pred izbijanje rata za nezavisnost te su služili kao oružane snage novosnovane Republike Teksas, a od pripajanja SAD kao policijska formacija Teksasa. Nskon poraza Juga u građanskom ratu ih je 1865. ukinula federalna vlada, ali su 1866. nakon ponovne uspostave državnih vlasti obnovljeni. Tokom sljedećih decenija su stekli reputaciju jedne od najefikasnijih policijkih službi u SAD, prije svega zbog sudjelovanja u hvatanju nekih od najzloglasnijih odmetnika i kriminlaca Divljeg zapada. U 20. vijeku su stekli veliko priznanje zbog uspješnog spriječavanja atentata na predsjednika Tafta te likvidaciju Bonnie i Clyde. Godine 1935. su formalno postali dio Ministarstva javne bezbjednosti države Teksas. 

Teksaški rendžeri su zbog svoje duge, bogate i živopisne historije dali značajan pečat američkoj popularnoj kulturi, a što se ogledalo kroz niz popularnih književnih djela, stripova, filmova i TV-serija, a od kojih je, možda najpoznatija *[[Walker, teksaški rendžer]]*.

## Vanjske veze

* Official Texas Rangers website (Texas Department of Public Safety) 
* Official Texas Ranger Hall of Fame and Museum
* ''Rangers and Sovereignty'', Published 1914, hosted by the Portal to Texas History
* 
* ''In the Ranging Tradition: Texas Rangers in Worldwide Popular Culture'' .
* Excerpt detailing Ranger misconduct during the Mexican–American War.
* Lone Stars and Gunsmoke a Primary Source Adventure, a lesson plan hosted by The Portal to Texas History
* ''The Adventures of Big-Foot Wallace, the Texas Ranger and Hunter'', Published 1870, hosted by the Portal to Texas History
* Full text digital copy of Captain Bill McDonald, Texas ranger: a story of frontier reform  by Paine, Albert Bigelow, 1861–1937
* Texas Rangers at Monterrey - Battle of Monterrey.com
When Willie Comes Marching Home

***When Willie Comes Marching Home*** () je američka crno-bijela filmska komedija snimljena 1950. godine u režiji Johna Forda. Protagonist, čiji lik tumači Dan Dailey, je mladić iz gradića u Zapadnoj Virdžiniji koji se nakon napada na Pearl Harbor kao dobrovoljac prijavi u Zračne snage Vojske SAD, ali, na njegovo veliko razočaranje, gotovo cijeli rat provodi u pozadini. Radnja prikazuje kako sticajem okolnosti ipak završi u borbi, odnosno u okupiranoj Francuskoj, ali kako u njegove ratne pustolovine nitko ne želi vjerovati. *When Willie Comes Marching Home* je bio prikazan na filmskom festivalu u Locarnu gdje je osvojio Zlatni leopard.

## Reference

## Vanjske veze

*
*
Hunted (film)

***Hunted*** () je britanski crno-bijeli igrani film snimljen 1952. godine u režiji Charlesa Crichtona. Po žanru predstavlja mješavinu drame i trilera. Protagonist, koga tumači Jon Whiteley, je 6-godišnji dječak koji bježi iz kuće i u ruševinama Londona slučajno nabasa na odraslog muškarca (čiji lik tumači Dirk Bogarde) koji je u nastupu ljubomore ubio svog poslodavca. Radnja prikazuje kako neobični par odlučuje zajedno nastaviti bijeg na sjever, nastojeći se dočepati Irske. *Hunted* je privukao pažnju korištenjem autentičnih lokacija, odnosno prizorima dijelova Britanije koji su se još uvijek oporavljali od posljedica Drugog svjetskog rata. Još više pažnje je izazvao neobičan odnos dvojice protagonista, odnosno način na koji okorjeli ubica postaje sentimentalno vezan za dječaka koga je ispočetka smatrao za "teret". *Hunted* je prikazan na filmskom festivalu u Locarnu gdje je osvojio Zlatni leopard. Kasniji kritičari su u zapletu i likovima pronašli velike sličnossti s hollywoodskim filmom *[[A Perfect World]]* iz 1993. godine.

## Uloge
* Dirk Bogarde ... Chris Lloyd
* Jon Whiteley ... Robbie
* Elizabeth Sellars ... Magda Lloyd
* Kay Walsh ... Mrs. Sykes
* Frederick Piper ... Mr. Sykes
* Julian Somers ... Jack Lloyd
* Jane Aird ... Mrs. Campbell
* Jack Stewart ... Mr. Campbell
* Geoffrey Keen ... Detektiv inspektor Drakin
* Douglas Blackwell ... Detektiv narednik Grayson  
* Leonard White ... Narednik u policijskoj stanici  
* Gerald Anderson ... Zamjenik komesara 
* Denis Webb ... Glavni nadzornik
* Gerald Case ... Zamjenik pomoćnika komesara  
* John Bushelle ... Glavni inspektor

## Vanjske veze
* 
* Discussion of filming locations of ''Hunted'' @ britmovie.net
Kompozitor Glinka

***Kompozitor Glinka*** () je sovjetski biografsko-historijski film snimljen 1965. godine u režiji Grigorija Aleksnadrova. Naslovni protagonist, koga tumači Boris Smirnov je znameniti ruski kompozitor Mihail Glinka. Radnja prati njegov život i djelo, prije svega u kontekstu sukoba sa carskim režimom Nikolaja I (čiji lik tumači Mihail Nazvanov). *Kompozitor Glinka* je godine 1953. bio prikazan na filmskom festivalu u Locarnu gdje je osvojio Zlatni leopard.

## Reference

## Vanjske veze
*
Gade uden ende

***Gade uden ende*** () je danski crno-bijeli film snimljen 1963. godine u režiji Mogensa Vemmera. Predstavlja kombinaciju igranog i dokumentarnog filma koji se bavi prostitucijom na ulicama Kopenhagena. Zbivanja se prate iz perspektive mlade djevojke Sunny Nielsen koja je uvedena u taj svijet.

## Vanjske veze
* 
* 
*
Otvaranje petog pečata

**Otvaranje petog pečata**, El Grecovo ulje na platnu te jedno od njegovih posljednjih djela prije smrti. Iako se dvojio, Manuel B. Cossio je predložio El Grecu da naziv slike bude "Otvaranje petog pečata". Osim tog naziva, djelo je poznato i kao *Peti pečat Apokalipse* i *Vizija sv. Ivana*.

Slika se danas nalazi u njujorškom muzeju Metropolitan iz kojeg tvrde "*da je slika nedovršena te veoma oštećena i ostrugana*".

## Djelo
Tema ovog djela je preuzeta iz Knjige Otkrivenja (6:9-11) gdje progonjene duše mučenika mole za Božjom milošću. Na slici dominira lik svetog Ivana dok se oko njega nalaze gole duše u kaotičnoj oluji emocija.

Gornji dio platna je znatno smanjen jer je uništen 1880. Također, izgubljen je i dio slike koji prikazuje *Koncert anđela* koji je oštećen i odrezan. Isto tako, nedostaje i gornji dio koji prikazuje Božju ljubav.

## Usporedba s Gospođicama iz Avignona
Otvaranje petog pečata je poslužio kao inspiracija slikarskom velikanu Pablu Picassu za njegova rana kubistička djela, posebice za Gospođice iz Avignona. Naime, kada je Picasso radio na tom djelu, posjetio je svojeg prijatelja Zuloagu u njegovom pariškom ateljeu gdje je počeo proučavati El Grecovo "Otvaranje petog pečata".

Poveznice između ta dva djela su uočene početkom 1980-ih kada su slike zajedno proučavane te su uočene stilske sličnosti dok je analiziran odnos između motiva. Historičar umjetnosti *Ron Johnson* se prvi fokusirao na odnos između te dvije slike. Isto tako britanski historičar umjetnosti *John Richardson* naglašava morfološke paralele između "Otvaranja petog pečata" i "Gospođica iz Avignona" te istražuje Picasso-Cézanne-El Greco odnos.

Prema *Rolfu Laesseu*, inspiracija Picassu su bili odjeveni sv. Ivan i gole duše mučenika tako da se na izvornom Picassovom djelu nalaze gole prostitutke kojima u sobu ulazi student medicine koji drži lubanju u ruci a u njoj se već nalazi mornar.

## Vlasništvo
Tokom 19. vijeka sliku je posjedovao španjolski premijer Antonio Cánovas del Castillo. Nezadovoljan time što je djelo u lošem stanju, dao je "obnoviti" sliku 1880. Tako je slika obrubljena za najmanje 175 cm. Zbog toga se nemože vidjeti kome apostol Ivan pokazuje raširene ruke. To je kasnije zaintrigriralo moderne gledatelje čime je Otvaranje petog pečata postalo slavno među modernističkim krugovima.

Nakon premijerove smrti 1897. godine, djelo je za tisuću pezeta prodano slikaru Ignaciju Zuloagi koji je veoma cijenio El Grecov rad. On je izjavio "*da posjeduje vizionarsku moć*" a samu sliku kao "*preteću modernizma*".
Muzej Zuloaga je 1956. prodao umjetničko djelo njujorškom Metropolitanu u kojem se nalazi i danas.

## Izvori