Povelja Tvrtka I Šibeniku 1390.

**Povelja Tvrtka I. Šibeniku 1390.** je dokument na latinskom jeziku, kojim su Šibenčanima potvrđene sve stare povlastice, slobode, milosti, statuti, reformacije i običaje što su im ih podijelili ugarsko-hrvatski vladari, prije uspostave bosanske vlasti. Original se nalazi u  Mađarskom državnom arhivu (Magyar Nemzeti Levéltár) u Budimpešti pod brojem – 50050.

Postoji i prepis u okviru Šibenskog diplomatara (Diplomatarium Sibenicense, f. 11–12), načinjenog u XVII ili prvoj polovini XVIII vijeka. On se do 1977. nalazio u Narodnoj biblioteci u Beču (Codex Lat. nr. 13461), dok je sada u Sabirnom centru Šibenik (SCŠ), u sastavu Državnog arhiva u Zadru. Nepotpuni prepis Šibenskog diplomatara nalazi se u Britanskoj biblioteci u Londonu (ADD MS 8608).

## Historija
Borbe za prijestolje Ugarskog kraljevstva između Žigmunda Luksemburškog i Ladislava Napuljskog započele su ubistvom ugarskog kralja Karla Dračkog u Višegradu februara 1386. godine. Na prostoru jadranskog zaleđa, ključne ličnosti regije polarizirale su se na dva međusobno suprotstavljena tabora, svrstavši se ili uz pristalice Ladislava Napuljskog ili uz Žigmunda Luksemburškog, koji je 31. marta 1387. svečano okrunjen u Stolnom Biogradu.

Bosanski kralj Tvrtko I priklonio se struji koju su predvodila braća Horvat i vranski prior Ivan Paližna kao glavni proponenti Ladislava Napuljskog. U saradnji sa porodicama Horvat i Paližna, Tvrtko je napadao dalmatinske gradove od 1387. Gradske komune su se više godina opirale bosanskim trupama, očekujući Žigmundovu pomoć. Sklapani su i savezi opština protiv Tvrtka, poput onog iz oktobra 1388. koji je obuhvatio Split, Šibenik i Skradin. Od ugarskog kralja dobili su samo potvrdu privilegija, ali ne i pomoć.

U takvim su okolnostima svi dalmatinsko-hrvatski gradovi, osim Zadra, zbog velikoga mletačkog utjecaja, potpali pod bosansku vlast devedesetih godina četrnaestog stoljeća. Među njima je bio i grad Šibenik, kojem su bosanski vladari izdali nekoliko isprava: 
 
* Povelja kralja Tvrtka I. iz godine 1390. 
* Povelja Hrvoja Vukčića Hrvatinića Šibeniku 1402. 
* Povelja Hrvoja Vukčića Hrvatinića i Ivana Nelipčića Šibeniku 1402. 
* Povelja Stjepana Ostoje Šibeniku 1402.

Povelja je nastala u kraljevskom dvoru u Sutjesci prilikom posjete šibenskih poslanika i zastupnika, Dujama Žuratića (Kuratić?) i Ivana Naplavića. Ovoj povelji predhodila je zakletva Šibenčana na vjernost Tvrtku, izdata u formi isprave u dva primjerka (po jedan na latinskom i slovenskom jeziku), izdane od Šibenske komune, na osnovu kojih je Tvrtko I mogao priznati Šibenčanima namjeru da se podvrgnu pod njegovu vlast i zaštitu i izdati im svoju “veliku” povelju na latinskom jeziku. 
## Sadržaj
U povelji kralj Tvrtko I. poštuje ugarsko-hrvatske kraljeve, smatrajući ispravnim njihove povlastice Šibenčanima. Osobito se to odnosi na kralja Ludovika I. Velikog, koga Tvrtko naziva "naš ljubljeni brat", brat u kršćanskom smislu. To u stvarnosti znači rođak, jer je Ludovik I. bio oženjen Tvrtkovom stričevićkom Elizabetom. Pored ove rodbinske veze s ugarsko-hrvatskim kraljem, Tvrtkova je mati bila iz roda hrvatskih velmoža Šubića, pa je vjerojatno i iz tih kao i iz drugih razloga kralj Tvrtko polagao pravo na hrvatske primorske gradove.

Ovom poveljom Tvrtko I. potvrđuje Šibeniku sve povlastice, slobode, milosti, nove odredbe i običaje što su mu ih podijelili raniji vladari. Za sebe kralj Tvrtko I. zadržava samo komoru soli, odnosno njenu tridesetinu, i obećava Šibenčanima da im neće nametati nikakva druga davanja. Za prodaju soli u Šibeniku određuje da se ona ima prodavati po onoj cijeni po kojoj se prodaje u drugim kraljevskim komorama po Dalmaciji. Tvrtko je Šibenčanima obećao sigurnost, mir i zaštitu, jer su poslanici i zastupnici obećali vjernost kralju, njegovim nasljednicima, potomcima, baštinicima, priznavši ga svojim gospodarom i stavivši pod njegovu zaštitu svoj grad, kotar i sve stanovnike. Tvrtko im je obećao još i to da neće ubirati lučke dažbine, a šibenskom distriktu pridružio je polovinu sela Humljane.  
 
Tvrtkovi velikaši koji su navedeni kao svjedoci pri izdavanju ove povelje bili su: knez Dabiša, kasniji kralj, knez Stipoje Hrvatinić, knez Pavle Radinović, dvorski protovestijar Tripun iz Kotora, usorski vojvoda Vlatko, knez Priboje Masnović, župan Biljak Sanković i Tvrtkov dvorski vinotoča Sladić Masnović.

Povelju je pisao dvorski notar Toma iz Lušca, kraljev potkancelar.
## Opis
Originalna povelja je u obliku ravnog pravougaonika, širine 500&nbsp;mm, a dužine oko 310&nbsp;mm (od čega oko 48&nbsp;mm otpada na pliku). Bila je
presavijena dvaput vertikalno i jednom vodoravno (ne računajući pliku). Postojao je veliki viseći pečat, koji je vremenom otkinut.
Osim mjestiničnih zatamnjenja, dokument je pretrpio i znatna oštećenja na šest mjesta, zbog čega su pojedini dijelovi teksta potpuno propali. Pergament nije izgorio, već je izrezan oštrim predmetom.

Tekst se nalazi na glatkijoj strani pergamenta bjelkastožućkaste boje. Ispisan je crnim mastilomlom, lijepom i svečanom goticom, u 25 redova. Margine su precizno iscrtane (njihovi tragovi se još vide). Početno slovo N proteže se kroz prva četiri reda teksta, kao i iznad njih i protkano je floralnim motivima. Prvi red teksta posebno je ukrašen elegantnim velikim slovima. Velika slova se koriste za imena, naslove i institucije.
 
## Izvori