open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Alessandro Fortis

**Alessandro Fortis**, (Forlì,  16. rujna 1842. – Rim, 4. prosinca 1909.), bio je talijanski političar i pravnik.

Fortis je izabran 1880. u zastupnički dom, gdje uskoro postaje jedan od glavnih vođa krajnje lijevice. U vladi Agostina Depretisa imenovan je 1887. zamjenikom tajnika a istu službu obnaša i u vladi Francesca Crispija sve do lipnja 1890., kada daje ostavku na tu dužnost, nezadovoljan Crispijevom sve jasnijom antiradikalnom politikom. U periodu od lipnja 1989. do svibnja 1899. bio je ministar poljoprivrede i ministar privrede u vladi Luigia Pellouxa. 

Kada Giovanni Giolitti u ožujku 1905., podnosi ostavku na mjesto premijera i kada Tommaso Tittoni poslije toga nije mogao osnovati vladu, Fortis je pozvan da osnuje novu vladu i 28. ožujka postaje premijer i ministar unutarnjih poslova, u vladi koja je politički bila slično obojena kao i Giolittijeva vlada. Nakon što je suzbio štrajk željezničara u travnju provodi nacionalizaciju željeznica, no njegova vlada bila je oslabljena već u srpnju tijekom pregovora o financijskoj izvedbi nacionalizacije. Vlada je dodatno uzdrmana optužbama javnosti o nedostacima prve pomoći poslije potresa u Kalabriji, ekonomskim suprotnostivma sjevera i juga Italije, što je izbilo upravo u tijeku pregovora sa Španjolskom o privremenom trgovinskom sporazumu.  

Fortis je morao popustiti protestima južnotalijanskih vinogradara, žrtvujući trgovački sporazum sa Španjolskom i 24. prosinca je rekonstruirao svoju vladu, gdje je uz ministarstvo unutarnjih poslova preuzeo i ministarstvo poljoprivrede. Rekonstruirano ministarstvo su radikali politički doživljavali politički kao krajnju desnicu. Ne mogavši pridobiti podršku ni desničarskih vođa Sidneya Sonnina i Antonia di Rudinìa, zbog čega Fortis, koji je uzaludno pokušao dobiti povjerenje u zastupničkom domu, 8. veljače 1906. daje ostavku zajedno sa svojom vladom, a novu vladu je osnovao Sonnino.
Sidney Sonnino

**Sidney Sonnino** (Pisa, 11. ožujka 1847. — Rim, 24. studenog 1922.),  bio je talijanski barun i političar.
Obnašao je dužnost premijera Italije u dva navrata i bio je talijanski ministar vanjskih poslova tijekom 
mirovne konferencije u Parizu 1919. godine. Sonnino i tadašnji predsjednik vlade Vittorio Orlando, vratili su se u Italiju s lošim rezultatima pregovora. Nisu uspjeli, između ostalog, zadržati grad Rijeku unutar talijanskih granica u Dalmaciji. Orlandova vlada, zajedno sa Sonninom kao ministrom vanjskih poslova, podnosi ostavku a Sonnino poslije toga nije više sudjelovao u političkom životu.

Dodeljena mu je Karađorđeva zvezda.

## Reference
Luigi Luzzatti

**Luigi Luzzatti** (Venezia, 11. ožujka 1841. — Rim, 29. ožujka 1927.) bio je talijanski političar i ekonomista.
U periodu od 1910. do 1911. obnašao je dužnost premijera italije. Luzzatti se između ostalog borio za jaku socijalnu politiku i za razvoj zadruga koje su mogle udovoljiti potrebama onih koji su bili u nepovoljnom položaju. Zalagao se za protekcionističku politiku Italije.

Luzzatti je rođen u zemljoradničkoj obitelji i studirao je ekonomiju u Padovi. Njegova predavanja o ekonomiji privukla su pozornost tadašnje austrijske vlade i bio je zamoljen da napusti zemlju. Profesor u Milanu postao je 1863. godine.

Njegova vladavina bila je kratkog vijeka i smatran je slabim premijerom. Luzzatti nije bio član ni jedne vlade tijekom Prvog svjetskog rata, no nastavio je raditi kao savjetnik u vladi cijelo vrijeme.

Luzzatti se zalagao za slobodu vjeroispovjesti i napisao je knjigu *Dio nella libertà* (Bog na slobodi).

## Reference
Luigi Pelloux

**Luigi Pelloux** (La Roche-sur-Foron, Savoie 1. ožujka 1839. — Bordighera 26. listopada 1924.), bio je talijanski general i političar (povijesna desnica). Obnašao je dužnost premijera Italije od 1898. do 1900. godine.

Pelloux postaje topnički časnik 1857., i sudjelovao je kao zapovjednik u ratu kao npr. 1870. u bitki kod Porta Pie, nedaleko rimskih zidina. Poslije ugušenja nemira u Pugliji 1898., imenovan je za premijera.

Obećanja Pellouxove vlade o promjeni zakona o slobodi udruživanja, okupljanja i slobode tiska, primljena je s velikim otporom u parlamentu kada su te ideje blokirali radikali i socijalisti. Vlada je ipak uspjela provesti neke mjere, poput kraljevskog dekreta, srpnju 1900. Pelloux silazi s premijerske dužnosti pošto je izgubio izbore 1900. godine.

## Reference

## Vanjske veze
* Internetske stranice talijanskog zastupničkog doma, Portale Storico
Antonio Salandra

**Antonio Salandra** (Troia, Foggia, 31. kolovoza 1853. — Rim, 9. prosinca 1931.), bio je talijanski konzervativni političar. Obnašao je dužnost premijera Italije u dvije vlade u periodu između 21. ožujka 1914. i 18. lipnja 1916. godine.

## Biografija
Salandra je rođen u situiranoj obitelji u Troii, a završio je pravo u Napulju. Imenovan je profesorom 1876. i radio je u periodu od 1879. do 1914. s administrativnim pravon na Sveučilištu u Rimu.

Izabran je za zastupnika u talijanskom zastupničkom domu 1886., i na kraju se priklanja stranci baruna Sidneya Sonnina. Radio je kao državni tajnik u nekoliko ministarstava a bio je osim toga i ministar u vladama Crispija, Sonnina i Pellouxa. Poslije obnašanja dužnosti ministra financija u Sonnininovoj vladi, 1906. udaljuje se od Sonninove stranke i priklanja lijevo orijentiranoj stranci Giovannija Giolittija. Kada je Giolitti napustio mjesto premijera 1914., Salandra je formirao konzervativnu vladu. U početku Salandrova vlada se držala neutralno u Prvom svjetskom ratu.

Ministar vanjskih poslova San Giuliano bio je također član Giolittijeve vlade. Kada je San Giuliano umro 16. listopada 1914., Sonnino postaje ministar vanjskih poslova u Salandrovoj vladi. Poslije toga talijanska stajalište o ratnim zbivanjima se sve više podudaraju sa stajalištima trojnog saveza. Talijanska vojna industrija počinje raditi punom parom, dok istovremeno pregovaraju s Austro-Ugarskom o kompenzaciji zbog neutralnosti. 
Italija se osim toga sve više približava Francuskoj i Engleskoj. Kada je 20. svibnja 1915. Salandrova vlada progasila oružanu intervenciju, ulaze u rat protiv Austro-Ugarske 23. svibnja 1915. godine. Istovremeno prekidaju diplomatske aktivnosti s Njemačkom.

Talijani su imali malo uspjeha u vojnim operacijama i Salandrova vlada bila je izložena jakim kritikama u parlamentu, osobito su je kritizirali socijaldemokrati. Poslije bitke na Monte Meleti, Salandrova vlada podnosi ostavku.

Poslije Prvog svjetskog rata, Salandra se politički još više pomjera udesno i podržava Mussolinija.

## Reference
Paolo Boselli

**Paolo Boselli** (Savona, 8. lipnja 1838. – Rim, 10. ožujka 1932.), bio je talijanski pravnik i političar.

Boselli je studirao pravo u Torinu. Postao je 1870. član stalnog financijskog komiteta i zastupničkog doma, kao pripadnik desnog centra.

Postaje predsjednik 1881. uglavnom zbog svojih zasluge u novostvorenom vijeću trgovačke mornarice. Od kolovoza 1887. do veljače 1891. bio je ministar obrazovanja u vladi Francesca Crispia, a od prosinca 1893. do ožujka 1896. ministar financija. Bio je ministar državne blagajne od svibnja 1899. do lipnja 1900. u kabinetu Luigia Pellouxa. Obnašao je dužnost ministra obrazovanja od veljače do svibnja 1906., u vladi Sidneya Sonnina, a 1915. bio je predsjednik odbora, koji je bio za ulazak Italije u Prvi svjetski rat. Od lipnja 1916. do listopada 1917. obnašao je dužnost premijera. Za doživotnog senatora izabran je 1921.

Boselli je, između ostalog, napisao životopis Lorenza Pareta i *Le droit maritime en Italie* (1885.), kao i seriju manjih ekonomskih spisa, *Discorsi e scritti vari* (1888).
Nacionalni spomenici u Čapljini

Na listi nacionalnih spomenika BiH za opštinu Čapljina se nalaze sljedeći spomenici:
* Crkva Preobraženja Hristovog u Klepcima, zgrada škole i groblje, područje i ostaci graditeljske cjeline
* Crkve Uspenja Presvete Bogorodice sa pokretnom imovinom i nadgrobnim spomenicima u Gabeli, (graditeljska cjelina)
* Gabela, arheološko područje
* Most u Klepcima, istorijska građevina
* Pašića kula sa dvorima u Bivoljem Brdu, graditeljska stambena cjelina
* Počitelj, istorijsko – gradsko područje
* Rimska vila (Villa Rusticae) u Višićima, (lokalitet „Kućišta“) sa ostacima iz rimskog antičkog perioda, ranog i kasnog srednjeg vijeka (slavensko naselje i groblje), arheološko područje
* Rt kula (Kulina na rijeci Krupi) u Dračevu, istorijska građevina
* Stećci u Opličićima
* Utvrđena kasnoantička vila Mogorjelo, arheološko područje).
## Reference
Antonio Starabba, Marchese di Rudinì

**Antonio Starabba di Rudinì**, (Palermo, 6. travnja 1839. – Rim, 6. kolovoza 1908.), bio je  talijanski markiz i političar.

Rudinì je postao gradonačelnik Palerma 1865., ugušio je klerikalno-bourbonski ustanak u gradu, a kao nagradu postaje prefekt Palerma i 1868. Napulja. Kratko je obnašao dužnost ministra unutarnjih poslova 1869. Ubrzo je izabran u zastupnički dom, u kom je zastupao interese krajnje desnice.

Zamjenik predsjednika zastupničkog doma postaje 1890., a u veljači 1891. imenovan je premijerom naslijedivši na toj dužnosti Francesca Crispia, čijem političkom porazu sam uveliko potpomaže. Preuzima i portfelj vanjske politike, obnavlja Trojni savez i radi na smanjivanju vojnih troškova, no već u lipnju 1893. zamjenjuje ga na mjestu premijera Giovanni Giolitti.

Rudinì je naslijedio Crispia i u ožujku 1896., kada je ovaj pao u nemilost glede posljedica nesretnog rata u Abesiniji. S Abesinijom sklapa mir, odričući se bilo kakvih potraživanja u talijansku korist, ali nije mogao riješiti unutrašnje teškoće Italije. Poslije nekoliko rekonstrukcija kabineta zatražio je i dobio ostavku na mjestu premijera 1898.
Vinorel

**Vinorel** je zahtjevna, rijetko korištena vodena slikarska tj. crtačka tehnika koja je možda najsličnija bajcu, te je, slično kao sepia i bajc, po konačnom rezultatu bliska tonskim akvarelu.

Spektar boja je ograničen tonovima vina: od svijetložutih od tamnocrvenih i ljubičastih, a obzirom da se u pravilu slika tonski, tj. bez kombiniranja različitih sorti tj. boja vina, ta je tehnika, po mišljenju jednog od ponajboljih poznavatelja vodenih tehnika na papiru, slikara Alfreda F. Krupe, bliža crtežu nego li klasičnom slikarstvu.

Osobitu zahtjevnost vinorel iskazuje u činjenici da se slika mijenja još tijekom samog procesa slikanja, prigodom kojeg se obično koriste različiti tonovi iste sorte vine, posvijetljeni razrjeđivanjem vodom, ili zatamnjeni kuhanjem tijekom kojeg voda isparava.
 
Na sličan način moguće je slikati i kavom i čajem, kao uostalom i tradicionalnim tehnikama: bajcem, sepiom i (laviranim) tušem.

Slika mijenja tonalitet i nakon što se osuši, poprimajući protokom vremena, u pravilu, smeđkast ton.

Obzirom da slika mijenja svoj izgled još tijekom slikanja, rezultat je, čak i znalcima, često nepredvidljiv i konačan rad često zahtijeva dorade koje su u vodenim slikarskim tehnikama na papiru u pravilu vrlo ograničene.

Stoga za je vinorel potrebna hrabrost, strpljenje i dosta živaca, a često i dosta raspoloživih akvarel-papira koji pomažu da se „zaborave“ pogrješke.

## Literatura:
*Povodom 50. izložbe vina kontinentalne Hrvatske: Slikanje vinom u srcu Prigorja, narod.hr, 1. 6. 2018.

## Vanjske veze
 *Vinoreli iz Srbije
Lot (rijeka)

**Lot** je rijeka na jugozapadu Francuske duga 484 km, desna pritoka Garonne.

## Karakteristike

Lot izvire u planinama Cévennesa. Od tamo teče prema zapadu preko gradova; Cahors, Villeneuve, do ušća u 
Garonnu nešto zapadnije od Aiguillona.

Sliv rijeke ima površinu od 11,400 km² i proteže se kroz departmane Aveyron, Cantal, Lot, Lot-et-Garonne i Lozère.

## Reference

## Vanjske veze

* ''LOT, rivière'' 
* ''Le Lot''
Pavlimir (kralj)

**Pavlimir** je legendarni južnoslavenski vladar iz doba ranog srednjeg vijeka, koji se spominje u *[[Ljetopis popa Dukljanina|Ljetopisu popa Dukljanina]]* kao osnivač današnjeg Dubrovnika. Temeljem toga je postao jedan od likova u istoimenom dramskom djelu dubrovačkog književnika Junija Palmotića i historijskom romanu *Savezu vrline i čestitosti* od biskupa Antuna Primija iz 17. vijeka. U izvorima kod obojice autora izuzetan je mitološki sadržaj preuzet od antičkih klasika, evanđelja i biografija svetaca, te novovjekovnih romantično-viteških djela. Dio historičara smatra da je Pavlimir stvarnu podlogu imao u historijskog ličnosti Beloja, župana Travunije koji je bio živio početkom 9. vijeka.

## Izvori

## Literatura

* 
*
* 
*
Daniele Farlati

**Daniele Farlati** (San Daniele del Friuli, 22. februar 1690 - Venecija, 22. april 1773) bio je italijanski jezuit i historičar, najpoznatiji po djelima posvećenim historiji kršćanstva i Katoličke crkve. Među njima se najvažnijim smatra *[[Illyricum Sacrum]]*, posvećeno historiji kršćanstva na području nekadašnjeg Ilirika, a koje se smatra vrijednim izvorom podataka o historiji južnoslavenskih naroda u ranom srednjem vijeku.
Blade: The Series

***Blade: The Series*** () je američka fantasy igrana TV serija koja se originalno emitirala na programu mreže Spike TV 2006. godine. Predstavlja ekranizaciju istoimenog stripa, odnosno nastavak igranog filma ** iz 2004. godine. Naslovni protagonist, koga tumači Kirk Jones (reper poznatiji pod umjetničkim pseudonimom "Sticky Fingaz") je lovac na vampire, a radnja prikazuje kako se udruži sa bivšom američkom vojnikinjom (čiji lik tumači Jill Wagner), koja po povratku iz Iraka počinje tražiti nestalog brata i naleti na opasnog vampira (čiji lik tumači Nelson Lee). Jones je u tumačenju glavne uloge zamijenio Wesleya Snipesa, koji se bio posvađao sa producentima prilikom snimanja posljednjeg kino-filma. Serija, koja je bila prva originalno producirana za mrežu Spike TV, je imala 13 epizoda. Po završetku prve sezone je otkazana. Predstavljala je posljednju igranu TV-seriju po stripovima Marvel Comicsa prije početka snimanja Marvelovog filmskog univerzuma.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* ''Blade: The Series'' on TV Squad
* TV Series Finale — article on series cancellation & possible resurrection.
Entre-deux-Mers

**Entre-deux-Mers** što znači *između dvije [[more|morske]] [[plima i oseka|plime]]*, odnosi se na kraj između rijeke Gironne (desna) i Dordogne (lijeva) koje formiraju taj kontinentalni poluotok. Taj poznati vinogradarski kraj nalazi se na jugozapadu Francuske, sjeverozapadno od Bordeauxa.

## Karakteristika i historija
Tlo je sastavljeno od gline i vapnenca, pa ima 1500 hektara pod vinogradima koje dijele 250 vinogradara. Oni proizvedu 
77.000 hektolitara vina ili 12 miliona boca. Od 1937. vina iz Dva mora imaju status vrhunskih vina, kontroliranog porijekla.

Historija vinogradarstva vezana je uz Opatiju Sauve-Majeure koja je osnovana 1079. Njeni benediktinski redovnici su prvi iskrčili šumu i zasadili vinovu lozu. Pored tog upravo su oni uspostavili trgovačke veze sa Englezima i stalno radili na poboljšanju vinograda i sorti.

Opatija Sauve-Majeure koja je danas vlasništvo države, uvrštena je 1998. na UNESCO-vu listu mjesta svjetske baštine u Evropi, kao jedna od etapa hodočasničkog puta Camino Francés za Santiago de Compostella.

## Reference

## Vanjske veze
* ''Entre-Deux-Mers''
Opatija Saint-Pierre de Moissac

**Opatija Saint-Pierre de Moissac** je nekadašnja benediktinska opatija, koja se nalazi na jugozapadu Francuske u Moissacu.

## Historija
Opatiju je po legendi osnovao kralj Klodvig I. Tokom srednjeg vijeka ona je bila važna međustanica hodočasnika na putu za Santiago de Compostela.

Od stare benediktinske opatije danas su preživjeli crkva (danas parohijska), klaustar i kapela, a nekadašnji dormitorij pretvoren je u 
hostel za hodočasnike.

Timpanon iznad crkvenog portala i klaustar nalaze se od 1998. na UNESCO-voj Listi mjesta svjetske baštine u Evropi kao dio Hodočasničkog puta Camino Francés za Santiago de Compostella.

Opatija je slavna zbog izvrsnih romaničkih skulptura, starih gotovo hiljadu godina. Klaustar je završen 1100. njegovih 76 kapitela pričaju priču o crkvi, Starom i Novom zavjetu i životima mučenika, poput stripa.

Pravo remek-djelo je južni portal, sa timpanonom, koji je isklesan sredinom 12. vijeka. Taj reljef nastao je kao vizualizacija Apokalipse, koju je napisao Apostol Ivan. U sredini je Krist okružen sa 24 sveca.

## Reference

## Vanjske veze
 
* ''Saint Peter s abbey Moissac''
Vittorio Emanuele Orlando

**Vittorio Emanuele Orlando** (Palermo, 19. svibnja 1860. - Rim, 1. prosinca 1952.) je bio talijanski diplomat i političar.

Rođen je u Palermu 19. svibnja 1860. Liberal, Orlando je služio na različitim pozicijama u vladama Antonia Salandre i Paola Bosellia. Nakon talijanske vojne katastrofe u Kobaridu (tada *Caporetto*) 30. listopada 1917., koja je dovela do pada Bosellieve vlade, Orlando je postao premijer i na toj poziciji ostao je do kraja rata. Iako je kao premijer bio vođa talijanske delegacije na Pariškoj mirovnoj konferenciji 1919., Orlandovo slabo poznavanje engleskog jezika i slaba politička pozicija u Italiji omogućili su ministru vanjskih poslova, Sidneyu Sonninu, da odigra dominantnu ulogu. Orlando je podnio ostavku 22. lipnja 1919. nakon neuspjeha da se mirovnim ugovorom Rijeka pripoji Italiji. Orlando je također odigrao malu vojnu ulogu u Prvom svjetskom ratu. Vittorio Orlando je umro u Rimu 1. prosinca 1952. u 92. godini života.


File:Orlando, Vittorio Emanuele – Riforma elettorale, 1883 – BEIC 15760918.jpg|*La riforma elettorale*, 1883
Francesco Saverio Nitti

**Francesco Saverio Vincenzo de Paola Nitti**, (Melfi, 19. srpnja 1868. – Rim, 20. veljače 1953), bio je talijanski političar.

## Biografija
Nitti je bio profesor ekonomije na Sveučilištu u Napulju i postaje zastupnik u zastupničkom domu 1904., kada je iskoristio svoje znanje i energiju za poboljšanje ekonomije južne Italije kroz gradnju sustava kanala i boljeg upravljanja šumama. Bio je ministar zemljoradnje, industrije i trgovine u vladi Giovannia Giolittia od ožujka 1911. do ožujka 1914.

Nitti je u proljeće 1917. poslan u ekonomsku misiju u SAD a bio je od listopada 1917. do siječnja 1919. ministar ekonomije u vladi Vittoria Emanuela Orlanda, iz koje izlazi istovremeno s Leonidom Bissolatijem, koja je rekonstruirana prije mirovnih pregovora. Pošto je Orlando dao ostavku u lipnju iste godine, Nitti je postao predsjednik vlade Italije, ministar vanjskih poslova i ministar građanske koalicije, neposredno pred potpisivanje Versajskog ugovora.

Vlada nije uspjela uspostaviti red u državi i veliki dio kompromisa oko pitanja Rijeke nije dao nikakve rezultate, što je utjecalo na opadanje povjerenja vladi.

Nakon što je u ožujku 1920. rekonstruirao svoju vladu, Nitti daje ostavku na dužnost premijera u svibnju iste godine i počinje se uglavnom baviti pisanjem političkih radova. Veliku pozornost, poslije Prvog svjetskog rata, privukla je njegova knjiga *Europa senza pace* ("Europa bez mira", 1922.), koja započinje kampanju koja se kasnije nastavlja u brojnim člancima u američkom tisku ali i u novim radovima, između ostalih *The Decadence of Europe: The Paths of Reconstruction* (1923.) i *They Make a Desert* (1924).

Nitti je poslije pobjede fašizma u Italiji bio izložen sustavnim progonima (uključujući i pljačku njegove kuće) i bio je prisiljen emigrirati iz Italije 1924., ali se ponovo vraća u Italiju poslije Drugog svjetskog rata.
Ivanoe Bonomi

**Ivanoe Bonomi**, (Mantua, 18. listopada 1873. – Rim, 20. travnja 1951.), bio je talijanski antifašistički političar i premijer Italije u dva navarata 1921.-1922. i 1944.-1945.

Bonomi je sudjelovao u osnivanju novina *Avanti!* i časopisa *Critica soziale*, u kojem dolazi do razvoja reformskog socijalizma na prijelazu iz 19. u 20. stoljeće, što dovodi do razdora u Talijanskoj socijalističkoj stranci 1912. godine. Bonomi je bio ministar javnih radova 1916.-1917. u vladi Paola Bosellija, i ministar rata u vladama Francesca Nittija i Giovannija Giolittija. Obnašao je dužnost premijera Italije i ministra unutarnjih poslova 1921.-1922.

Bonomi je bio poslanik u talijanskom zastupničkom domu 1909.-1924. Između ostalog objavio je knjige *Le vie nuove del socialismo* (1907.) i *Dal socialismo al fascismo*.
Luigi Facta

**Luiđi Fakta** (; Pinerolo, 16. novembar 1861 – Pinerolo, 5. novembar 1930) je bio italijanski političar, novinar i poslednji premijer Italije pre vladanja Benita Musolinija.

## Biografija
Fakta je rođen u Pinerolu u Italiji.

Studirao je pravo, a kasnije je postao novinar. Ušao je u politiku 1892. kada je izabran za poslanika u skupštini Pinerola, mesto koje je držao sledećih 30 godina. Fakta je bio podsekretar pravde i unutrašnjih poslova tokom većine svog boravka u skupštini. Bio je i ministar finansija od 1910-1912 i ponovo od 1917-1924. Po izbijanju Prvog svetskog rata, Fakta se zalagao za neutralnost Italije, ali je podržao svoju zemlju kada je 1915. godine ušla u rat na strani Antante. Njegov sin je poginuo u ratu, a Fakta je rekao da je ponosan što mu je sin poginuo za državu.

Na mesto premijera je došao u februaru 1922. godine. U to vreme u Italiji je bio politički nemir. Musolini je sa fašistima krenuo u Marš na Rim. U julu 1922. godine, Fakta je dobio otkaz jer se nije uspešno obračunao sa fašistima. Međutim, niko drugi nije uspeo da napravi vladu, pa je ponovo izabran za premijera od strane kralja Viktora Emanuela III.

Fakta se nije javno suprotstavio Musoliniju, iako je kasnije javno tražio njegovu ostavku i sporo je reagovao na pobunjeničke stavove u stanovništvu. Kada je napokon reagovao na nastalu situaciju, proglasio je vanredno stanje. Kralj Viktor Emanuel III nije hteo da se proglasi vanredno stanje plašeći se građanskog rata, pa je otpustio Faktu sa mesta premijera i stavio Musolinija na njegovo mesto. 1924. kralj ga je postavio za senatora.

Fakta je 1930. godine umro u Pinorelu, gradu u kojem se i rodio. Za njega je među stanovništvom ostao utisak o popustljivom lideru koji se nije borio za svoje principe i zajedno sa kraljem Viktorom Emanuelom III je postao glavni krivac za Muoslinijevo preuzimanje vlasti.

## Vanjske veze
Pietro Badoglio

**Pjetro Badoljo** (; Gracano Monferato, 28. septembar 1871. – Gracano Badoljo, 1. novembar 1956) je bio italijanski vojskovođa i političar, najpoznatiji po kontroverznoj ulozi u Drugom svjetskom ratu, odnosno kapitulaciji Italije.

Završio je vojnu akademiju u Torinu. U italijanskoj vojsci je služio od 1892. i kao artiljerijski poručnik učestvovao je u kolonijalnim ratovima: neuspešnom ratu protiv Abesinije i u ratu protiv Osmanskog Carstva u kome se borio u Libiji. Za vreme Prvog svetskog rata je napredovao do čina generala i zadržao svoj položaj iako su ga mnogi držali odgovornim za vojnu katastrofu kod Kobarida 1917. godine.
 
Posle rata 1919. je izabran za senatora, a kasnije je radio u diplomatiji, pored ostalog bio je i italijanski ambasador u Brazilu. Posle Prvog svetskog rata dobio je čin maršala, te je bio jedan od ključnih ličnosti u razvoju italijanske vojske i njene ratne doktrine. Između 1929. i 1933. vršio je dužnost generalnog guvernera Libije, pri čemu je nakon dve decenije uspeo skršiti otpor domorodaca italijanskoj vlasti tako što je civilno stanovništvo trpao u koncentracione logore. U ratu protiv Abesinije je komadovao italijanskom vojskom gde je izvojevao niz pobeda, ali i takođe odobrio korištenje bojnih otrova, odnosno iperita protiv etiopske vojske i civila. Po završetku rata je od kralja Vitorija Emanuela III dobio je titulu kneza Adis Abebe i imenovan je za guvernera i vicekralja Etiopije.

Kao načelnik generalštaba. Protiveći se učešću Italije u Drugom svetskom ratu. Posle teškog poraza italijanske vojske prilikom pokušaja osvajanja Grčku podnosi ostavku.

Badoljo je 26. jula 1943. imenovan za premijera nakon što je kralj smenio Musolinija sa te funkcije. Odmah je počeo diskretne pregovore sa Saveznicima o izlasku iz rata, a što je 8. septembra 1943. dovelo do kapitulacije. Nju je objavio na način koji je skoro kompetnu italijansku vojsku posve izennadio te omogućio da odmah bude razoružana i zarobljena od svojih nemačkih saveznika, a najveći deo Italije okupiran.  Kasnije je objavio rat Nemačkoj. Premijer je ostao sve do oslobođenja Rima 1944. godine, kada je, suočen sa izuzetnom nepopularnošću morao prepustiti mesto antifašističkom političaru Ivanoeu Bonomiju.

## Povezano
* *[[La Badoglieide]]*, popularna satirička pesma o Badolju koju su pevali italijanski partizani
Amintore Fanfani

**Amintore Fanfani** (; Pjeve Santo Stefano, 6. februar 1908 — Rim, 20. novembar 1999) bio je italijanski političar i premijer Italije u više navrata. Bio je jedan od istaknutijih italijanskih političara u posleratnoj Italiji i istorijska ličnost Hrišćanske demokratije.

## Biografija
Rođen je 1908. godine u mestu Pjeve Santo Stefano, provincija Toskana. Završio je studij ekonomije na Katoličkom univerzitetu u Milanu 1932. godine.

Bio je član Nacionalne fašističke partije i zalagao se za ideje korporativizma. Tih je dana pisao za zvanični rasistički časopis u Italiji, *„Odbrana rase“* (*La difesa della razza*), a 1938. je bio jedan od 330 potpisnika antisemitskog Manifesta o rasi, koji je doveo do zabrane Jevrejima da učestvuju u vladi i rade kao profesori na univerzitetima.

Nakon kapitulacije Italije 1943, odselio se u Švajcarsku i tamo bio sve do oslobođenja Italije aprila 1945. godine.

### Politička karijera
Po povratku u Italiju, uključio se u politiku i bio potpredsednik novoosnovane Hrišćanske demokratije. Bio je poslanik u Ustavotvornoj skupštini i jedan od autora novog ustava tek proglašene Republike Italije. Godine 1948. bio je izabran u Dom poslanika Republike Italije. Bio je ministar rada 1947–1948. i 1948—1950, ministar poljoprivrede 1951–1953, te ministar unutarnjih poslova 1953. godine. Nakon što se De Gasperi povukao iz politike, Fanfani je bio izabran za novog sekretara Hrišćanske demokratije (1954–1959). Tokom svoga mandata je izvršio reorganizaciju partije i pomladio njene kadrove.

Njegove je karijera u narednom periodu bila na vrhuncu: tokom 1950-ih dvaput je vršio funkciju premijera Italije. Pošto 1964. nije uspeo da ga izaberu za predsednika Italije, zapao je u političku pozadinu. Od 1965. do 1966. bio je predsedavajući Generalne skupštine UN-a, a od 1968. do 1973. predsednik Senata Italije. Pošto ni 1971. nije izabran za predsednika, kao nadoknada za gubitak dodeljeno mu je mesto doživotnog senatora 1972. godine.

Neuspeh referenduma o razvodima prisilio ga je da napusti funkciju sekretara Hrišćanske demokratije 1975. godine. Od 1982. do 1983. je po peti put bio premijer Italije, od 1985. do 1987. ponovno bio predsednik Senata, a od aprila do jula 1987. premijer po šesti put.

Umro je 20. novembra 1999. godine u Rimu.

## Reference

## Vanjske veze

* Amintore Fanfani, Encyclopedia of World Biography
Mario Scelba

**Mario Scelba** (Caltagirone, 5. rujna 1901. – Rim, 29. listopada 1991.), bio je talijanski demokršćanski političar i premijer Italije od 10. veljače 1954.  do 22. lipnja 1955. i predsjedavajući Europskog parlamenta od 1969. do 1971.

## Biografija
Mario Scelba studirao je pravo u Rimu. Pristupio je katoličkoj pučkoj stranci "Partito Popolare Italiano (1919)" koju je vodio Luigi Sturzo. U stranci je obnašao različite dužnosti a između ostalog bio je tajnik. Nakon što su fašisti zabranili rad stranke, zapošljava se kao pravnik.

## Politika
Od početka Drugog svjetskog rata, Scelba je bio u kontaktu s Alcideom De Gasperiom i Giovanniem Gronchiem, razmijenjujući mišljenja o ponovnom osnivanju jedne talijanske pučke stranke. U lipnju 1944. postao je član stranke Kršćanska Demokracija (Democrazia Cristiana), a 1945. izabran je u narodno vijeće.

Scelba je nekoliko puta bio ministar unutarnjih poslova, između ostalog, od 1947. do 1952., 1952. do 1953., od 1954. do 1955. i ponovo od 1960. do 1962. Od 1954. do 1955. obnašao je dužnost talijanskog premijera. Kasnije je izabran sa senatora.

## Literatura
* Elena Aga-Rossi - Victor Zaslavsky, *Togliatti e Stalin. Il PCI e la politica estera staliniana negli archivi di Mosca*,  Bologna, Il Mulino, 2007. 
* Pier Luigi Ballini, *Mario Scelba. Contributi per una biografia*, Soveria Mannelli, Rubettino, 2006.
* Nico Perrone, *De Gasperi e l'America*, Palermo, Sellerio, 1995, 

## Vanjske veze
Adone Zoli

**Adone Zoli** (Cesena, 16. prosinca 1887. — Rim 20. veljače 1960.), bio je talijanski političar i premijer Italije od 15. svibnja 1957. do 19. lipnja 1958.

Zoli je studirao pravo na Sveučilištu u Bologni, a zatim je radio kao pravnik. Postao je član Talijanske narodne stranke, PPI, (Partito Popolare Italiano) 1919., gdje je zastupao antifašističke ideje. Rad stranke PPI zabranjen je 1926. 
Poslije svrgavanja Mussolinija, 25. srpnja 1943., Zoli je bio član Narodnog oslobodilačkog vijeća (Comitato di Liberazione Nazionale) u Firenci. Bio je jedan od osnivača stranke Kršćanska Demokracija (Democrazia Cristiana) 15. prosinca 1943.

Na talijanskim parlamentarnim izborima 18. travnja 1948., Zoli je izabran u senat. Od ožujka 1950. do srpnja 1951. bio je jedan od pet podpredsjednika senata, od 26. srpnja 1951. do 7. srpnja 1953. bio je ministar pravosuđa, i od 18. siječnja 1954. do 10 veljače 1954. obnašao je dužnost ministra financija.

Poslije smrti Alcidea de Gasperia, Zoli postaje predsjednik zastupničkog doma. Od 19. veljače 1956. do 1. srpnja 1958. bio je ministar proračuna (Ministro del bilancio). Premijer Italije postaje 19. svibnja 1957.

Na talijanskim parlamentarnim izborima 25. svibnja 1958. stranka DC osvaja 42,36 % glasova.

## Vanjske veze
*Zolieva vlada na governo.it 
*Sa stranice senato.it
* Der Spiegel 27/1957: ''Die Flirts des Adonis''

## Izvori
Fernando Tambroni

**Fernando Tambroni-Armaroli** (Ascoli Piceno, 25. studenog 1901. – Rim, 18. veljače 1963.), bio je talijanski demokršćanski političar i premijer Italije od 25. ožujka 1960. do 26. srpnja 1960.

Tambroni je od 1948. bio poslanik u zastupničkom domu kao član stranke Democrazia Cristiana. Od 1952. do 1954. bio je ministar trgovačke mornarice, i nekoliko puta ministar unutarnjih poslova (od 1955). U vladi Antonia Segnia bio je ministar financija i proračuna. Njegova politika može se opisati desničarskom, od kada je raskinuo veze sa talijanskom socijalističkom strankom (Partito Socialista Italiano) i uz pomoć postfašističke stranke MSI (Movimento Sociale Italiano) biva izabran za premijera u ožujku 1960. 
Tijekom njegovog mandata dolazi do nasilnog rastjerivanja jedne komunistističke demonstracije, i cenzure nekoliko filmova, između ostalih Felinijevog filma *[[Slatki život|La Dolce Vita]]*.

Tambroniova kontroverzna odluka davanja dozvole MSI-u za održavanje nacionalnog kongresa u Genovi, središtu otpora protiv fašizma, dovodi do demonstracija 30. lipnja 1960. lijevoorijentiranih sindikata u nekoliko talijanskih gradova (Genova, Rim, Catania i Licata), koje je policija na nasilan način prekinula. Tijekom policijske akcije bilo je i mrtvih. Tambroniju je vlastita stranka naložila da dadne ostavku na mjesto premijera.
Giovanni Leone

**Giovanni Leone**, (Napulj, 3. studenog 1908. — Rim, 9. studenog 2001.), bio je talijanski demokršćanski političar i pravnik, premijer i predsjednik Italije.

## Biografija
Leone je bio sin poznatog pravnika a i sam je završio pravo 1929. Bio je član stranke Kršćanska Demokracija, a jedan od osnivača te stranke u njegovom rodnom mjestu bio je njegov otac. U ustavotvornu skupštinu izabran je 1946. Kao član desne frakcije svoje stranke, izabran je u talijanski zastupnički dom 1948., i tu je bio zastupnik do 1963.

Leone je bio šesti predsjednik republike Italije od 29. prosinca 1971. do 15. lipnja 1978. Prije toga bio je premijer Italije u dva navrata: 1963. i 1968. godine. Bio je i glasnogovornik talijanskog zastupničkog doma (1955.–1963).

## Reference

## Vanjske veze
Petit Verdot

**Petit Verdot** je vrsta grožđa koja se koristi za mješanje crnih vina zajedno sa Cabernet sauvignonom i Merlotom.

## Karakteristike

Petit Verdot je ljubičasto - crvenkasto grožđe koje potječe iz jugozapadne Francuske (Bordeaux). Vrlo je poželjan za kupažu (mješanje)  
klasičnih bordoških crnih vina zbog bogate boje, tanina i cvjetne arome na ljubičice i tanin, i zbog jake boje.
Budući da je Petit Verdot jako crno vino, obično ga se dodaje manje od 10% u vinske kupaže.

Vrlo se rijetko pojavljuje kao samostalno vino proizvedeno isključivo od te vrste vrsta grožđa, ali postoji nekoliko proizvođača koji proizvode vrlo kvalitetna crna vina 
Petit Verdot po Australiji, Čileu, Španjolskoj, Kaliforniji i Washingtonu u Sjedinjenim Američkim Državama.

Neki kalifornijski vinogradari zasadili su po navodnjavanoj unutrašnjosti Australije vinograde sa Petit Verdotom, kog koriste za proizvodnju 
crnih vina po uzoru na bordoški Meritage.

## Reference

## Vanjske veze
 
* ''Guide to Petit Verdot Red Wine''
Giuseppe Pella

**Giuseppe Pella** (Valdengo, Pijemont, 18. travnja 1902. – Rim 31. svibnja 1981.), bio je talijanski demokršaćnski političar.

Dužnost premijera Italije obnašao je od 17. kolovoza 1953. do 5. siječnja 1954. a nekoliko puta je bio i ministar vanjskih poslova. Osim toga bio je (poslije smrti Alcidea De Gasperia) i predsjedavajući Europskog parlamenta od 1954. do 1956.

Pella je studirao ekonomiju na sveučilištima u Rimu i Torinu. Poslije odlobođenja Italije od fašista, postaje član stranke Kršćanska Demokracija. U vladi Alcidea De Gasperia, ubrzo postaje državni tajnik za financije a kasnije i ministar financija kao i ministar za proračun (1948.–1953).

## Nagrade
* 1953: Veliki križ za zasluge Savezne republike Njemačke
Ferruccio Parri

**Ferruccio Parri** (Pinerolo, 19. siječnja 1890. — Rim, 8. prosinca 1981.), bio je talijanski antifašistički političar, član Stranke akcije (Partito d'Azione), poznat po tome što je od lipnja do prosinca 1945. godine kao premijer vodio prvu talijansku poslijeratnu vladu.

Parri je prije bavljenja politikom radio kao novinar lista *[[Corriere della Sera]]*. Poslije Mussolinijevog dolaska na vlast je bio aktivan u antifašističkom pokretu i nekoliko puta je bio zatvaran od fašističkih vlasti. Po samom završetku rata je izabran kao svojevrsni kompromisni kandidat između nekoliko frakcija široke antifašističke fronte; prema vlastitim riječima mu je glavni zadatak bilo spriječavanje građanskog rata i povratka fašista na vlast, te je tvrdio da Italija može prosperirati jedino ako njome vladaju umjereni političari centra.

## Reference

## Vanjske veze
* Životopis na storiaxxisecolo.it
Mariano Rumor

**Mariano Rumor** (Vicenza, 16. lipnja 1915. – Rim, 22. siječnja 1990.) bio je talijanski političar i premijer Italije od 1968. do 1970. kao i od 1973. do 1974.

Od 1946. bio je član ustavotvorne skupštine; a od 1979. član zastupničkog doma (Camera dei deputati). Prvi mandat u vladi preuzima 1959. kao ministar unutarnjih poslova, a 1963. je tu dužnost još jednom kratko obnašao, kao i u periodu između 1972. i 1973. godine. Pored toga bio je i predsjedavajući stranke Kršćanska Demokracija od 1964. do 1969. godine.

U vladi Alda Mora od 1974. do 1976. bio je ministar vanjskih poslova Italije i predsjednik vijeća europske zajednice u drugoj polovini 1975. godine. Rumor je bio i predsjedavajući Međunarodne unije demokršćana. Član talijanskog senata postaje 1979. kao i član Europskog parlamenta.

## Vanjske veze

* Životopis na stranicama talijanskog senata
* Kratak životopis na Encyclopædia Britannica (engl.)
Emilio Colombo

**Emilio Colombo** (Potenza, 11. travnja 1920. —  Rim, 24. lipnja 2013.) bio je talijanski političar, diplomat i premijer Italije od 1970. do 1972.

## Biografija
Emilio Colombo bio je član stranke Kršćanska Demokracija . Njegova politička karijera započinje 1946., kada je bio član ustavotvornog vijeća. 
Od 1948. bio je član zastupničkog doma (Camera dei deputati).

Od 1963. do 1970., Colombo je bio minitsar financija, a 1970. postaje premijer. U periodu od 1974. do 1976. opet je obnašao dužnost ministra financija.

Za predsjednika Europskog parlamenta izabran je 1977. i na ovoj funkciji ostaje do 1979. Ministar vanjskih poslova Italije bio je u dva navrata: od 1980. do 1983. i od 1992. do 1993. Bio je i predsjedavajući Međunarodne unije demokršćana 1993.

Emilio Colombo je umro u Rimu u lipnju 2013. u dobi od 93. godine.

## Nagrade
* Nagrađen je Karlova nagrada 1979.
* Predsjednik Italije Carlo Azeglio Ciampi ga je 2003. proglasio doživotnim senatorom

## Vanjske veze
* Sa stranica talijanskog senata (tal.)

## Reference
Francesco Cossiga

**Frančesko Kosiga** (; Sasari, 26. jul 1928 — Rim, 17. avgust 2010) bio je italijanski pravnik, pedagog i političar iz redova bivše Hrišćanske demokratije. Vršio je funkciju premijera (1979–1980) i predsednika Republike Italije (1985–1992).

## Biografija
Rođen je u Sasariju, sever Sardinije. Političku karijeru započeo je tokom Drugog svetskog rata.

Bio je ministar unutrašnjih poslova (1976–1978), predsednik italijanske vlade (1979–1980), predsednik italijanskog Senata (1983–1985.), italijanski predsednik (1985–1992), a 1992. je proglašen za doživotnog senatora.

Kada je italijanski premijer Đulio Andreoti 1992. godine obznanio javnosti postojanje organizacije Gladio u Italiji tokom Hladnog rata, tajne organizacije koja je u slučaju sovjetske invazije trebalo da vodi gerilsku borbu, Kosiga je priznao svoju umešanost u osnivanje ove organizacije. Demokratska partija levice je nakon toga pokrenula proces impičmenta protiv Kosige. Iako je procedura poništena, Kosiga je dao ostavku dva meseca pre isteka mandata.

Godine 2006. se povukao sa svoje funkcije doživotnog senatora, ali je Senat odbio njegovu ostavku 2008. godine.

Umro je 17. avgusta 2010. godine u Rimu.

## Porodica
Bio je rođak italijanskog komunističkog vođe Enrika Berlingvera.

## Kontroverze
Kosiga je 2007. godine za novine „Korijere dela sera“ dao osvrt na napade 11. septembra 2001. i Osamu bin Ladena. Izjavio je da „demokratski krugovi u Americi i Evropi dobro znaju da su ovaj monstruozni plan osmislile i ostvarile američka CIA i Mosad uz pomoć cionističkih snaga kako bi svu krivnju svalile na arapski svet i uverile Zapad da interveniše u Iraku i Avganistanu“. Samo godinu dana pre, Kosiga je izjavio da ne veruje u teorije zavere i odbacio mogućnost da je sve deo američke zavere.

## Izvori

## Vanjske veze

* Biografija na stranici italijanskog Senata 
* Biografija na stranici Centra za političke i socijalne nauke F. M. Malfati
Giovanni Spadolini

**Giovanni Spadolini** (Firenca, 21. lipnja 1925. —Rim 4. kolovoza 1994.), bio je liberalni talijanski političar, novinar, urednik i priznati povjesničar.

Prije nego što je započeo političku karijeru, bio je urednik novina *[[Corriere della Sera]]* u periodu 1968. do 1972. Obnašao je dužnost ministra kulture (*Ministro dei Beni e delle Attività culturali*) od 1974. do 1976.

Spadolini je bio predsjedavajući Talijanske republikanske stranke (Partito Repubblicano Italiano) (PRI) od 1979. do 1987. Premijer Italije bio je u periodu 1981.—1982. godine, kao prvi poslijeratni predsjednik vlade koji nije bio član stranke Kršćanska Demokracija.

Od 1987. do travnja 1994. bio je predsjednik talijanskog senata. Poslije Berlusconijevog uspjeha na izborima sa strankom Casa delle Libertà, izgubio je tijesno mjesto predsjednika u senatu kada mu je protivnik bio Carlo Scognamiglio Pasini. Umro je 4 mjeseca kasnije, 4. kolovoza 1994. godine.
Saint-Gaudens, Haute-Garonne

**Saint-Gaudens** je općina i grad od 11,327 stanovnika na jugu Francuske u Regiji Occitanie (Midi-Pyrénées).

Saint-Gaudens je i administrativni centar vlastite prefekture koja se nalazi na jugu Departmana Haute-Garonne.

## Geografija

Grad leži na nadmorskoj visini od 405 metra, na platou iznad kotline rijeke Garonne. 
Smjestio se u Pirinejima kao prirodno raskrsnica puteva između Atlantika i Mediterana, odnosno Toulousa i Val d'Arana u 
Španjolskoj.

Od Toulousa je udaljen stotinjak kilometara jugozapadno, ali je od španjolske granice i Val d'Arana.udaljen svega četrdesetak kilometara

## Historija

Naseljen od željeznog doba sve do ranog srednjeg vijeka zvao se Mas-Saint-Pierre, nakon tog dobio je ime po mladom pastiru i martiru - Gaudensu, kog su mučili i ubili Vizigoti krajem 5. vijeka.

U grad je izrastao oko romaničke crkve iz 11. vijeka. Povelju o statusu grada dobio je 1202. u to vrijeme bio je prijestolnica Nébouzana opasan čvrstim bedemima. Kao važan regionalni trgovački centar, Saint-Gaudens je izrastao i u ekonomsku prijestolnicu 
Commingesa.

Biskupija Comminges funkcionirala je kao administrativna jedinica, sve do stvaranja Grofovije Comminges za feudalizma. Zlatno doba te grofovije bio je 12. vijek, kad se protezala od Val d'Arana do Mureta, i graničila sa moćnim susjedima kao što su Grofovi Toulousa i 
aragonski kraljevi.
Grofovija je počela stagnirati kad je Kraljevina Francuska počela graditi utvrđene gradove. Još gora je bila pojava porodice *Béarn-Foix* koja je 1258. osvojila Nébouzan, i razdvojila Saint-Gaudens i druge gradove od Commingesa i razbila njeno jedinstvo.

Saint-Gaudens je teško je stradao nakon Bartolomejske noći - 1569 od protestantskih snaga koje je vodio grof Montgomery.

Nakon što je 1607. postao dio Kraljevine Francuske proglašen je administrativnim centrom tadašnje provincije Nébouzan.
Za Francuske revolucije mu je ime nakratko promjenjeno u Mont-Unité.

## Znamenitosti

Najveća znamenitost grada je njegova kanonička crkva sa klaustrom iz 11 - 12. vijeka.

## Gradovi pobratimi

*  Avranches, Francuska
*  Barbastro, Španjolska
*  Vielha e Mijaran, Španjolska

## Reference

## Vanjske veze

* ''Saint-Gaudens''
Giovanni Goria

**Giovanni Giuseppe Goria** (Asti, Pijemont, 30. srpnja 1943. – Asti, 21. svibnja 1994.)  bio je talijanski političar, član stranke Kršćanska Demokracija.

Od srpnja 1987. do ožujka 1988. obnašao je dužnost premijera Italije. Dao je ostavku na mjesto premijera 11. ožujka 1988., pošto je parlament odbio glasati za predloženi državni proračun. Još prije je dva puta davao ostavku, kada se petostranačka koalicija raspala; ali oba puta je predsjednik Francesco Cossiga odbio primiti ostavku.

Kasnije je bio ministar poljoprivrede u Andreottievoj vladi i ministar financija u vladi Giuliana Amata, kada je njegova stranka bila optužena za korupciju. Umro je u svom rodnom mjestu Asti, čekajući da njegov slučaj bude okončan.

## Vanjske veze
* Životopis Giovannia Gorie na stranicama Europskog parlamenta
Ciriaco de Mita

**Luigi Ciriaco De Mita** (Nusco, Avellino, 2. veljače 1928.), talijanski je političar, član stranke Kršćanska Demokracija, a kasnije stranke Unione di Centro. Bio je premijer Italije od 1988. do 1989.

## Nagrade i politička karijera
Luigi Ciraco De Mita je završio pravo na katoličkom sveučilištu u Milanu 1953.

De Mita je bio predsjednik stranke Kršćanska Demokracija (DC) 1982.-1989. i vođa nacionalnog kongresa stranke (1989-1992). Bio je član talijanskog zastupničkog doma u periodima  1963.-1994. i 1996.-2008.

De Mita je bio ministar industrije 1973., ministar vanjske trgovine 1974., ministar južne Italije 1976. i predsjednik vlade od 13. travnja 1988. do 22. srpnja 1989. Bio je član Europskog parlamenta u periodima 1984.-1988., 1999.-2004. i zatim 2009. godine.

## Reference
Giuliano Amato

**Giuliano Amato** (Torino, 13. svibnja 1938.), talijanski je političar. Bio je član Socijalističke stranke Italije a kasnije član Demokratske stranke. Bio je premijer Italije u dva navrata; prvi put od 1992. do 1993. a zatim od 2000. do 2001. Osim toga bio je i ministrar vanjskih poslova u dva mandata; prvo 1992., a zatim od 1992. do 2000. Obnašao je još neke dužnosti u talijanskoj vladi. 

Amato je rođen u Torinu a odrasta u Toscani. Trenutno je zastupnik grada Grosseto u Toscani. Oženjen je s Dianom Amatom, profesoricom obiteljskog prava Sveučilišta u Rimu. Imaju dvoje djece; Elisu i Lorenza, i troje unučadi, Giuliu, Marca i Simone.

## Bibliografija
* *Antitrust and the Bounds of Power*, Hart Publishing, Oxford 1997.
* *When the Economy is affected with a Public Interest*, in F.Snyder (Ed.), *The Europeanisation of Law*, Hart Publishing, Oxford 2000.

## Vanjske veze

* Sztanice Giuliana Amata (engl. i tal.)
* Giuliano Amato na Project Syndicate op/eds
Arnaldo Forlani

**Arnaldo Forlani** (Pesaro, 8. prosinca 1925.) je talijanski demokršačnski političar. Obnašao je dužnost premijera od 18. listopada 1980. do 19. lipnja 1981.

Završio je studij prava na sveučilištu u Urbinu, i postao je član stranke Kršćanska Demokracija. Bio je tajnik stranke u provinciji Urbino, od 1954. član uprave, zamjenik predsjednika od 1962. do 1969., a od 1969. do 1973. tajnik stranke. Predsjednik stranke postaje 1989. godine. 

Arnaldo Forlani je prvi put izabran u zastupnički dom 1958. Obnašao je nekoliko dužnosti u vladi; bio je od 1968. do 1969. ministar unutarnjih poslova, a 1969. bio je ministar bez portfelja (zadužen za odnose s NATOm), ministar obrane postaje 1974., od 1976. do 1979. bio je ministar vanjskih poslova a premijer Italije bio je od 1980. do 1981. godine.

Forlani je bio član Europskog parlamenta od 1989. do 1993. godine.

## Vanjske veze

* Arnaldo Forlani na stranicama Europskog parlamenta
Carlo Azeglio Ciampi

**Carlo Azeglio Ciampi** (Livorno, 9. prosinca 1920. – Rim, 16. rujna 2016.) bio je  talijanski političar. U periodu 1993.–1994. obnašao je dužnost  a u periodu 1999.–2006. obnašao je dužnost predsjednika Italije, i na tom mjestu ga je naslijedio Giorgio Napolitano. 
 
## Biografija
Ciampi je studirao filozofiju a poslije je upisao pravni fakultet, koje završava 1941. odnosno 1946. godine. Tijekom Drugog svjetskog rata bio je član talijanskog pokreta otpora. Poslije Drugog svjetskog rata Ciami je radio kod talijanske središnje banke Banca d’Italia, obavljajući različite dužnosti. Postao je direktor banke 1979. godine. Ciampi je bio uvjereni Europejac i odigrao je odlučujuću ulogu u talijanskom priključenju Europskom monetarnom sustavu. Pored toga uspjelo mu je, uprkos unutrašnjoj političkoj krizi, održati liru stabilnom.
Tijekom unutarnje krize početkom 1990-ih godina, predsjednik Italije Oscar Luigi Scalfaro, imenovao je Ciampia premijerom, službom koju je obnašao samo jednu godinu, jer Silvio Berlusconi pobjeđuje na prijevremenim izborima. U periodu 1993.–1994. vodio je prijelaznu vladu a bio je i ministar financija Italije i ministar domaćinstva i ekonomskog planiranja u periodu 1996.–1999. u vladama Romana Prodija i Massima D’Alema. Kroz svoju strogu politiku fiskalne konsolidacije, Ciampi je uspio uvesti Euro u Italiju („Signor Euro“).

Ciampi je 13. svibnja 1999. izabran za desetog predsjednika Talijanske republike zamjenivši na tom mjestu Scalfara. Njegov izbor je potvrđen već u prvom krugu kada je dobio 707 glasova. Bio je omiljen kod velikog broja Talijana, i smatran je kao „Presidente con Anima“ (sh. predsjednik sa dušom), i vrijedio je kao ozbiljna političar tijekom svog mandata za razliku od Silvia Berlusconia. Više puta, Ciami se protivio potpisivanju zakona tada vladajuće koalicije.

## Reference
Lamberto Dini

**Lamberto Dini** (Firenca, 1. ožujka 1931.) je talijanski je političar i ekonomist, poznat kao kratkotrajni premijer Italije od 1995. do 1996. godine, odnosno kao ministar u nekoliko vlada lijevog centra krajem 1990-ih. Političku je karijeru započeo kao ministar u prvoj vladi Silvija Berlusconija, koja je 1995. godine srušena, a Dini kao "tehnokrat" potom preuzeo mandat uz podršku Berlusconijevih protivnika. Godine 1996. je osnovao centrističku stranku Italijanski preporod, da bi nakon 2008. postao članom Berlusconijevog Naroda slobode. Poćetkom 2000-ih je sudjelovao na izradi Evropskog ustava.
Plutej (skulptura)

**Plutej** (iz ) je tip uspravne ploče oltarne pregrade koje su dijelile svetište od prostora za vjernike. Karakterističan je za starokršćanske i srednjovjekovne crkve, a najčešće je bio izrađen od kamena, rjeđe od drva ili metala. Kameni pluteji su često bili dekorirani pleternom ornamentikom, ali i narativnim figuralnim reljefima.

## Reference

## Vanjske veze
;Ostali projekti