Osački jezik

**Osački jezik**, danas izumrli, bio je jedan od italskih dijalekata kojim su govorili drevni Osci. Taj je jezik s umbrijskim, marsijskim i drugim dijalektima činio osačko-umbrijsku jezičku grupu u okviru italskih jezika, a govorio se u južnim i centralnim oblastima drevne Italije.

Osačkim jezikom govorili su Samniti, Aurunci (Auzonci) i Sidicini, od kojih su se ova poslednja dva plemena često označavala zajedničkim nazivom "Osci". Osački jezik deo je osačko-umbrijske porodice (ili sabelske, kako se takođe naziva) i uključuje tri varijante (herničku, marucinsku i pelignijsku) koje su poznate po natpisima koje su iza sebe ostavili Hernici, Marucini i Peligni, manja plemena istočnih oblasti centralne Italije. Osački se govorio otprilike u periodu između 500. i 100. pne.

## Natpisi
Osački je poznat sa natpisa, od kojih najstariji potiču iz 5. veka pne. Najvažniji osački natpisi jesu Tabula Bantina, Tabula Osca (3. vek pne.) i Cippus Abellanus (2. vek pne.).

Primer teksta na osačkom s Abelanskog međaša:

## Opšte odlike
Osački je imao mnogo toga zajedničkog s latinskim jezikom, no postoje i značajne razlike, pa u osačkom nema ni mnogih reči koje su vrlo česte u latinskom. Na primer, latinki glagol *volo, velle, volui* i drugi oblici koji potiču iz indoevropskog korena *wel- ("hteti") u osačkom su predstavljeni rečima koji potiču iz korena *gher ("želeti"): osački *herest* ("želeće, hteće") nasuprot lazinskom *vult*. Umesto latinskog *locus* ("mesto") u osačkom nalazimo hapax *slaagid* ("mesto"), za koje italijanski lingvista Alberto Manco smatra da se radi o nekom lokalnom toponimu.

I u fonologiji osački pokazuje neke razlike u odnosu na latinski: osačko *p* umesto latinskog *qu* (osk. *pis*, lat. *quis*), *b* umesto latinskog *v*; medijalno *f* za razliku od latinskog *b* ili *d* (osk. *mefiai*, lat. *mediae*). Sa umbrijskim, na primer, osački deli oblik nominativa množine na *-ús*, koji je u imenicama nasleđen, a odatle je prešao i u zamenice *(pús)*.

Osački se smatra najkonzervativnijim od svih posvedočenih italskih jezika, a među drugim zabeleženim indoevropskim jezicima može se uporediti samo s grčkim u pogledu zadržavanja nasleđenog sistema vokala s nepromenjenim diftonzima.

## Pismo
Osački je zapisivan latinskim i grčkim pismom, kao i jednom varijantom drevnog italskog pisma.

Domaće osačko pismo, s transliteracijom, izgleda ovako:

Slovo *Z* izgovara se . Slova *Ú* i *Í* grafički su izvedeni iz *U* i *I* i ne pojavljuju se u najstarijim zapisima. Slovo *Ú* predstavlja glas sličan glasu *o*, dok slovo *Í* predstavlja zatvoreno . Udvostručavanjem vokala u pisanju označavana je dužina; izuzetak je dugo *I*, za koje se koristila grafija *IÍ*.

Na nekim natpisima osački je pisan latinskim ili grčkim pismom. Kad je pisan latinskim, onda slovo *Z* nije predstavljalo glas  nego glas , koje se u domaćem osačkom pismu pisalo slovom . Kad je osački pisan grčkim pismom, koristio se uobičajeni grčki alfabet, ali s dodatkom slova *[[heta]]* za glas  i još jednog slova za glas koji se u domaćem osačkom alfabetu zapisivao slovom *V*. Slova *η* i *ω* ne označavaju dužinu. Ponekada grupe *ηι* i *ωϝ* označavaju diftonge  i , dok *ει* i *oυ* služe samo za zapisivanje monoftonga  i  u domaćem pismu. Ponekad *ει* i *oυ* označavaju diftonge, i u tom slučaju *o* služi za zapisivanje glasa .

## Fonetika

Vokali se u načelu produžuju ispred grupa *ns* i *nct* (u ovom drugom slučaju dolazi i do ispadanja slova *n*), a možda i ispred *nf* i *nx*. Često dolazi i do razvoja vokala između likvide ili nazala i drugog konsonanta. 

* **A.** Kratko italsko *ă* čuva se u svim pozicijama. Dugo *ā* zadržava se na početku i u sredini reči, a završno *ā* zvuči slično glasu , pa se piše kao *ú* ili, ređe, kao *u*.
* **E.** Kratko *ĕ* u načelu ostaje nepromenjeno. Ispred labijala u sredini reči *ĕ* prelazi u *u* ili *i*. Ispred drugog vokala *ĕ* postaje *í*. Dugo *ē* prelazi u glas *í* ili *íí*.
* **I.** Kratko *ĭ* prelazi u glas *í*. Dugo *ī* ostaje nepromenjeno i piše se *i*.
* **O.** Kratko *ŏ* uglavnom ostaje nepromenjeno i piše se *ú*. Ispred završnog *-m*, *o* prelazi u glas sličan glasu *u*. Dugo *ō* prelazi u glas *u* ili *uu*.
* **U.** Kratko *ŭ* ostaje većinom nepromenjeno. Iza *t*, *d*, *n*, glas prelazi u *iu*. Dugo *ū* ostaje uglavnom nepromenjeno. Možda je u završnom slogu prelazilo u glas *ī*.

Diftonzi ostaju nepromenjeni.

## Veze
* Italski narodi

## Reference

## Literatura
* 
* 

## Vanjske veze
*