Minobacač

**Minobacač** (ili **bacač**, **bacač mina**, **rovovsko oruđe**) je artiljerijsko oruđe najčešće glatke cijevi, koje gađa samo ubacnim putanjama - sa polaznim uglom većim od 45 stepeni.

Cijev je obično iste debljine po dužini, a oruđe se puni sprijeda sa minobacačkim minama. Mina ima oblik kapi i stabilizuje se u letu uz pomoć krilaca. Zbog sličnosti sa avionskom bombom, ponekad se i naziva minobacačka bomba.

Mala početna brzina projektila i najčešće relativno mali kalibri ograničavaju domet na nekoliko hiljada metara. Međutim, zbog mogućnosti djelovanja protiv protivnika u zaklonu, nezamjenjivo je oruđe današnjih vojski.

U odnosu na haubicu i top, daleko je lakši, jednostavniji i jeftiniji za izradu, a mina istog kalibra ima veće dejstvo - zbog tanjeg zida mine može se staviti više eksploziva. Obuka je lakša nego za druga oruđa.

Mane su veće rasturanje pogodaka, manji domet, dugo vrijeme leta i slaba probojna moć mine.

## Podjela minobacača
* laki, kalibar 40–60&nbsp;mm
* srednji, kalibar 81–90&nbsp;mm
* poluteški, kalibar 105–120&nbsp;mm
* teški, kalibar preko 150&nbsp;mm

## Historija
Prvi minobacači konstruisani su za vrijeme rusko-japanskog rata 1904-1905. Prilikom opsade Port Artura, položaji protivnika bili su toliko blizu da artiljerija nije mogla da djeluje zbog opasnosti uništenja sopstvenih trupa.
Rusi su modifikovali brodski top kalibra 47&nbsp;mm za izbacivanje mina, i razvili projektil težine 11.5&nbsp;kg za njega. Ugao se mogao podešavati između 45 i 65 stepeni, a najveći domet je bio do 370 m. Konstruktor je bio general Leonid Gobjato (rus. Leonid Nikolaevič Gobяto).

### Prvi svjetski rat
Poslije prelaska na pozicioni rovovski rat krajem 1914., sve zemlje usvajaju minobacače u naoružanje. Do 1917. su uglavnom podešeni za dejstvo sa stalne pozicije, a od tada se uvode i prijenosni, koji mogu da prate napad i vatrom i manevrom.

Srpska vojska na Krfu dobija francuske m. kalibra 58&nbsp;mm.

Njemačka vojska ima 1918. oko 16700 minobacača (od toga 12400 lakih, kalibra 37 i 75&nbsp;mm). Minobacač kalibra 75&nbsp;mm ima najveći domet od oko 1300 m.

Francuzi imaju niz različitih tipova, 58, 75, 150, 200, 240, 340&nbsp;mm. Britanci 1918. uvode vrlo dobar minobacač marke Stoks-Brant (Stokes-Brandt) kalibra 81&nbsp;mm, težine svega 52&nbsp;kg, pogodan za napadna dejstva pješadije. Domet mu je 2000 m a brzina gađanja - 20 mina u minuti.

### Poslije Prvog svjetskog rata
Minobacači se sporo usavršavaju, jer dolazi do razvoja avijacije, tenkova i motorizirane artiljerije. Teški kalibri se izbacuju iz upotrebe a uvode laki, pogodni za sadejstvo sa pješadijom.

Pred 2. SR divizije tipično imaju:
* njemačka divizija 147 minobacača (50 i 80&nbsp;mm)
* francuska 78, (80&nbsp;mm)
* italijanska 156
* sovjetska 111 (50, 82 i 120&nbsp;mm)

Jugoslovenska vojska ima čitav niz različitih tipova različitog porijekla - francuske (58, 75&nbsp;mm), austrougarske (90, 140, 225, 260&nbsp;mm), njemačke (75&nbsp;mm). Pred rat, 1939., počinje u Kragujevcu proizvodnja minobacača Stoks-Brant M31 kalibra 81&nbsp;mm.

### Drugi svjetski rat
Minobacači se masovno koriste pa se približavaju broju artiljerijskih oruđa po broju. SSSR prednjači, zato što je dobar dio artiljerije izgubljen u početnim borbama sa Nijemcima.
Uvođenje masovno proizvedenih minobacača je bio način da se brzo povrati vatrena moć. U toku čitavog rata SSSR uspijeva da proizvede 347900, dok Njemačka pravi samo oko 68000 u periodu 1941-1944. Crvena armija je ponekad imala i oko 100 minobacača na 1&nbsp;km širine fronta.

Jugoslovenski partizani u toku rata dobijaju oko 3364 minobacača od SSSR, i oko 2661 od SAD i V. Britanije. Do 1943. jedini izvor je zapljena od neprijatelja i izrada u radionicama.

### Poslije Drugog svjetskog rata
Dolazi do daljeg usavršavanja i uvođenja novih tipova minobacača. Radi se na povećanju dometa, povećanju pokretljivosti i smanjenju težine.

## Transport
Manji minobacači se prenose u dijelovima ljudskom snagom ili vozilom. Srednji i teški se
prenose ili vuku vozilom, ili su montirani na njega za stalno, i odatle vrše i gađanja.

## Dijelovi minobacača

* cijev
* lafet
* hidroelastični sistem (ili amortizer)
* podloga
* nišanska sprava
* pribor

### Cijev
Cijev je većinom glatka, dužine 15-20 kalibara ili još duža. Da bi mina padala u cijev dovoljnom brzinom, uža je od kalibra cijevi oko 0,6&nbsp;mm. Kod manjih minobacača, mina opaljuje čim kapisla barutnog punjenja mine udari u iglu, smještenu na dnu cijevi.

### Lafet
Lafet je obično dvonožni. Njegova namjena je da oslanja cijev pri gađanju, usmjerava je prema cilju
preko dodatnih sprava, amortizer i prsten koji spaja cijev i lafet.

### Hidroelastični sistem
Ovaj sistem ublažava udarce pri opaljenju i vraća cijev u polazni položaj.

### Podloga
Prima udarac opaljenja na sebe i prenosi ga na tlo svojom velikom površinom. Namješta se pod uglom
20-30 stepeni ali tako da sva dodiruje zemlju.

### Nišanska sprava
Postoje mehaničke i optičke nišanske sprave, koje uključuju i uglomjer nagiba cijevi.

### Pribor
Uključuje kvadrant, visak, četke za čišćenje, kantice sa mazivom, torbu za pribor i drugo.

## Povezano
* Artiljerija
* Top
* Haubica
* Merzer

## Literatura
* Vojna enciklopedija, Beograd, 1973., knjiga peta, pp.&nbsp;497 - 501.

## Vanjske veze

* Minobacači tokom Prvog SR
* Video  (Video-zapis minobacača (wmv))