open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Prva bitka kod Port-Saint-Pèrea

**Prva bitka kod Port-Saint-Pèrea** se odigrala  20. aprila 1793. godine za vrijeme rata u Vandeji između snaga republikanske vlade pod komandom generala Jean-Michela Beyssera i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika koje je vodio François Pajot. Do nje je došlo nakon što je Beysser bio ugušio seljački ustanak u susjednoj Bretanji te je 17. aprila krenuo u ofanzivu protiv pobunjenika u Vandeji iz Nantesa sa oko 2000 pješaka, 2000 konjanika i 8 topova. Njegova je vojska imala prethodnicu od oko 500 ljudi kojima je zapovijedao oficir po imenu Labory. Iako su stanovnici nanteskog pregrađa  Bouguenais bili podržavali ustanak, nisu stigli upozoriti pobunjenike o početku Beysserve ofanzive., te je Beysser prošao kroz to mjesto bez otpora a zatim stigao u Bouaye gdje nije bilo pobunjenika. Tek oko 11 sati ujutro , republikanske snage su zapazile pobunjenike u mjestu Port-Saint-Père i počele ih gađati topovima. Mjesto je branilo oko 200 ljudi pod Pajotom, koji je vladine snage pokušao zaustaviti uz pomoć tri topa i nekoliko starinskih bombardi (*perrier*), u međuvremenu poslavši zahtjev za pojačanja pobunjeničkom vođi Charetteu koji je imaos sjedište u Machecoulu. Republikanska premoć u artiljeriji je postala očita, te su Pajot i njegov zamjenik Lapierre ranjeni a nakon čega su se pobunjenici, ostavši bez vodtva povukli. Pajotov ađutant Chauvet, bivši pripadnik Nacionalne garde koji je na samom početku ustanka bio prebjegao pobunjenicima, za vrijeme bitke je prebjegao natrag republikancima i pokazao im kako najlakše prijeći rijeku. Nakon što je zauzeo Port-Saint-Père, Beysser je dva dana kasnije napao Machecoul što je dovelo do nove bitke.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;172-173. tekts na Google Books.
* , p.&nbsp;13-14.
* , p.&nbsp;413-417. tekst na Google Books
Bitka kod Machecoula (april 1793)

**Bitka kod Machecoula** se odigrala 22. aprila 1793. na zapadu Franciske za vrijeme Vandejskog rata između snaga republikanske vlade na jednoj pod generalom Beysserom na jednoj i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Dva dana ranije, Beysser je sa svojim trumpama marširao iz Nantesa i u kraćem okršaju kod Port-Saint-Perrea razbio manju grupu pobunjenika. Beysser je ispočetka čekao zapovijed svog pretpostavljenog, generala Canclauxa da maršira prema Challansu gdje se trebao spojiti sa snagama generala Henrija de Boularda. Međutim, nakon dva dana odmora je odlučio napasti Machecoul, gdje se nalazila daleko brojnija grupa pobunjenika, koja je brojala od 2000 do 3000 ljudi, uglavnom iz oblasti Marais, Poitou iu Pays de Retz a kojima je zapovijedao Charette. Machecoul je predstavljao i važan psihološki cilj, s obzirom da su se upravo u tom mjestu prije mjesec dana zbili masakri pristaša Republike, koji se često navode kao početak sukoba. Republikanske snage su uspjele iznenaditi pobunjenike, uglavnom naoružane kosama i drugim poljoprivrednim alatima, te su se oni nakon prvog republikanskog juriša razbježali. Republikanci su zauzeli grad gdje su se surovo obračunali sa pobunjenicima koji nisu stigli pobjeći. René Souchu, lokalni funkcionar koji je bio jedan od kolovođa pobune, pokušao se spasiti tako što je na odijelio prišio republikansku kokardu; jedan od republikanaca ga je prepoznao, te je zarobljen i potom mu je sjekirom odrezana glava na lafetu. Beysser je nakon bitke nastaavio sa kampanjom pacifikacije, te je 29. aprila zauzeo Bourgneuf-en-Retz, a nedugo potom i otok Noirmoutier. Boulardovo povlačenje iz Challansa je, međutim, omogućilo Charetteovim pobunjenicima da izbjegnu na jug. Sam Machecoul će kasnije biti poprištem još nekoliko bitaka u ratu.

## Litetratuira
* ,  p.&nbsp;417-425. tekst na Google Books
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;35.
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, p.&nbsp;68.
Bitka kod Beaupréaua (1793)

**Bitka kod Beaupréaua** se odigrala  22. aprila 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na čelu sa Charlesom de Bonchapsom na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nedugo nakon bitke kod Vezinsa u kojoj su pobunjenici razbili republikance, prisilivši ih da odustanu od velike ofanzive čiji je cilj bio gušenje ustanka. Ona je također natjerala republikanskog generala Berruyera da napusti svoje uporište Chemillé, a zbog čega se republikanski garnizon u mjestu  Beaupréau pod komandom Jean-Marie Gauvilliersa našao izoliran. Kada ga je 22. aprila 1793. godine napala brojčano nadmoćna de Bonchampsova vojska, brzo i lako je razbijen i prisiljen da se u panici povuče preko Loire.

## Izvori

## Literatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;35.

## Vanjske veze
*   Ernest Colon : Cartes de lieux de batailles durant la guerre de Vendée
Bitka kod Beaulieu-sous-la-Rochea (1793)

**Bitka kod Beaulieu-sous-la-Rochea** se odigrala 29. aprila na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeu između snaga republikanske valde pod generalom Henrijem de Boulardom i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika. Do nje je došlo kada su Boulardove snage napale pobunjeničko uporište Beaulieu-sous-la-Roche. Zahvaljujući nadmoći u ljudstvu i oružju, republikanci su brzo nadvladali pobunjenike, a pri tome je zarobljeni i lokalni pobunjenički vođa, 72-godišnji de Rorthais de La Savarière. Ubrzo nakon toga je odveden u Sables-d'Olonne gdje ga je vojni prijeki sud osudio na smrt, te je 2. maja giljotiniran.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;153.
Prva bitka kod Legéa

**Prva bitka kod Legéa** se odigrala 30. aprila 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade pod komadom generala Gabriela Boisguyona na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što je republikanski general Jean-Michel Beysser iz svog sjedišta u mjestu Machecoul, koga je prije toga bio osvojio u bitci, poslao svog ađutanta Boisguyona da sa 600 ljudi i 2 topa zauzme obližnje mjesto Legé. Boisguyonu su se suprostavilo 1500 pobunjenika na čelu sa Françoisom Charetteom; oni su uz brojčanu nadmoć iskoristili povoljan taktički položaj, odnosno to da je Boisguyon nastojao napredoavti uskim putem, ostavivši bokove nezaštićene. Charette je poslao nekoliko ljudi da na republikance pucaju iz šume, a što je na kraju dovelo do panike i rasula. Republikanci su se povukli prema Machecoulu, ostavivši pobunjenicima oba topa. Sama bitka nije imala značajnije posljedice, jer je sljedeći dan general Canclaux, zapovjednik republikanske Armije obale Bresta stigao u Nantes i zapovijedio koncentrični napad na Legé. Charette se, suočen sa brojčanim nadmoćnim neprijateljem, odlučio povući i Legé prepustiti bez borbe.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;182-183. tekst na Google Books.
* , p.&nbsp;16-17.
* , p.&nbsp;205-217.
* , p.&nbsp;36.
Druga bitka kod Port-Saint-Pèrea

**Druga bitka kod Port-Saint-Pèrea** se odigrala 12. maja 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo kada je strateški važno mjesto Port-Saint-Père, koje je držao republikanski garnizon, napalo, prema republikanskim izvorima, od 3000 do 4000 pobunjenika iz oblasti Paydrets na čelu sa La Cathelinièreom. Garnizon je brojao oko 100 lokalnih pro-republikanskih dobrovoljaca, te oko 300 pripadnika redovne vojske. Prema memoarima pobunjeničkog oficira Lucasa de La Championnièrea većina vojnika su po nacionalnosti bili Nijemci. Iako su imali izrazitu brojčanu nadmoć, pobunjenici je nisu iskoristili zbog slabe koordinacije, omogućivši da braniteljima stigne značajno pojačanje od 800 ljudi i 4 topa pod vodstvom generala Canclauxa, a nakon čega je napad obustavljen. Canclaux je nakon toga neko vrijeme pretraživao okolne šume, nastojeći bez uspjeha uhvatiti zaostale pobunjenike..

## Izvori

## Literatura
* ,  p.&nbsp;188-189. tekst na Google Books.
* ,  p.&nbsp;23-24.
Jacopo della Quercia

**Jacopo della Quercia** pravim imenom **'Jacopo di Piero** (Siena, oko 1374. - Siena, 1438.), bio je utjecajni toskanski 
ranorenesansni skulptor.

## Biografija

Jacopo je odrastao u porodici umjetnika - zanatlija, otac Piero d'Angelo, bio je graver i zlatar, a brat Priamo slikar. Jacopo je 1401. sudjelovao na natječaju za 
brončana vrata Firentinske krstionice, koji je osvojio Lorenzo Ghiberti. Već oko 1406. Jacopo je isklesao grobnicu Ilarije del Carretto u katedrali San Martino u Lucci. Od te monumentalne grobnice preostao je jedino sarkofag sa likom Ilarije. 
Nakon tog je 1408. u Ferrari je isklesao skulpturu Djevice i djeteta, koja se danas čuva u muzeju katedrale. Godinu dana kasnije dobio je narudžbu za fontanu - Fonte Gaia na sienskom centralnom trgu - Piazza del Campo (danas je zamjenjena replikom; orginal se čuva u loggi 
Gradske vijećnice.

Izgleda da je tu slavnu i vrlo orginalnu fontanu u nekoliko navrata modificirao, a najviše između 1414. - 1419. Istovremeno je radio na skulpturi apostola za fasadu katedrale u Lucci, i dvije narudžbe za porodicu Trento; oltar u crkvi San Frediano i dvije grobnice u istoj crkvi
za Lorenza Trenta i njegovu suprugu.

Nakon tog je 1417. počeo raditi na dva brončana reljefa za baptisterij San Giovanni u Sieni. Kako je bio spor, uspio je dovršiti samo *Zaharija u hramu*, a drugi je bio dat Donatellu.

Između 1425.-37. izveo je svoje glavno djelo - skulpture i reljefe na portalu Bazilike sv. Petronija u Bologni. 
Na njemu se redaju scene iz Staroga zavjeta (Postanak, Stvaranje Eve) i Kristova života, sve do proroka i sv. Marija sa djetetom, sv. Petronijem i sv. Ambrozijem).

Pred kraj tog posla 1435. postavljen za protomajstora Sienske katedrale, gdje je trebao raditi na dekoriranju (nedovršene) Kapele Casini.

Njegov inovativni skulptorski stil nije imao neposrednih sljedbenika nit u Sieni, Bologni a niti u Lucci, tek kasnije se vidio u radovima Michelangela.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Jacopo della Quercia''
Patton Oswalt

**Patton Peter Oswalt** (27. januar 1969 -) je američki stand-up komičar, glumac i scenarist, poznat po ulozi Spencera Olchina u televizijskom sitkomu *[[The King of Queens]]* (1998–2007), kao i posuđivanju glasa liku Remyja u animiranom filmui *[[Ratatouille (film)|Ratatouille]]* (2007). Oswalt je osvojio Emmy za scenario zabavnog TV-specijala kao i Grammy za humoristički album temeljen na njegovoj specijalnoj TV-emisiji *Patton Oswalt: Talking for Clapping* emitiranoj na Netflixu 2016. godine.

## Vanjske veze

* 
*
*Patton Oswalt  at Comedy Central
*Audio interview on The Sound of Young America from PRI.
* on public radio program The Sound of Young America
Francisco Ferrera

**Francisco Ferrera** (San Juan de Flores, 29. siječnja 1794. – Chalatenango, 10. travnja 1851.) bio je honduraški vojskovođa i političar, najznačajniji po tome što je bio prvi ustavno izabrani predsjednik Hondurasa.

U mladosti je bio dio trupa generala Francisca Morazána te je sudjelovao u brojnim značajnim bitkama protiv federalne vlasti Centralne Amerike. U toku vojnih kampanja, izvojevao je nekoliko značajnih pobjeda, nakon čega ga je Morazán, zbog pružene hrabrosti, nagradio promaknućem. Od rujna 1833. do siječnja 1834., bio je privremeni (vršitelj dužnosti) državni poglavar Hondurasa.

Kada je Francisco Morazán preuzeo vlast u Centralnoj Americi, Ferrera se pobunio protiv federalizma, želeći ostvariti potpunu nezavisnost Hondurasa. U važnom okršaju kod Spirita Santa u travnju 1839. godine, Ferrera je doživio težak poraz od Morazána, nakon čega je pobjegao u Nikaragvu. Ipak, federalistička republika Centralne Amerike ubrzo je propala i Honduras je stekao nezavisnost; José Francisco Zelaya je postao vršitelj dužnosti predsjednika, dok 1840. godine nisu organizirani izbori na kojima je za prvog predsjednika izabran upravo Ferrera. Prisegnuo je 1. siječnja 1841. godine.

Na vlasti je bio do 1843. godine, nakon čega je Vijeće ministara privremeno preuzelo vlast. Ferrera je dekretom 1843. godine ponovo izabran za predsjednika; na dužnosti je ostao do 1845. godine. Kasnije je sudjelovao u vladama u svojstvu ministra te je još neko vrijeme bio izrazito utjecajan u honduraškoj politici.

Umro je 1851. godine u Salvadoru.
Bitka kod Saint-Colombina (1793)

**Boj kod Saint-Colombina**, ponekad navođen i kao **boj kod Pont-Jamesa** se odigrao 7. maja 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo kada su pobunjenii uiz mjesta Vieillevigne napali republikanski garnizon u mjestu Saint-Colombin kojim je zapovijedao oficir po imenu Laborie; garnizon je imao oko 300 ljduii i bio potčinjen generalu Boulardu. Republikanci su bili napadnuti u 6 sati ujutro, pri čemu su napadači postigli potpuno iznenađenje; najveći broj branitelja je uhvaćen na spavanju, dok su ostali prisiljeni bijeg, i to uglavnom bez oružja, pronašavši utočište u obližnjem Machecoulu. Pobunjenici su zarobili oko 100-200 ljudi, a nakon toga se sa zarobljenim republikancima dobro postupalo, a što se tumači nastojanjem pobunjeničkog vođe Charettea da pokaže kako nije bio odgovoran za masakre na samom početku sukoba..

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;186-187. tekst na Google Books.
* , p.&nbsp;18.
* , p.&nbsp;79. tekst na Google Books.
Bitka kod La Châtaigneraiea (1793)

**Prva bitka kod La Châtaigneraiea** se odigrala 13. maja 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeu između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nekoliko dana nakon što pobunjenici zauzeli grad Thouars; nakon toga su pobunjenički vođe održali ratno vijeće na kojem je odlučeno da se napadne grad Fontenay-le-Comte i uništi republikanska divizija pod vodstvom generala Beaufrancheta d’Ayata koja je prijetila pobunjeničkim područjimna na jugu. Pobunjenički vođa Charles de Bonchamps je, međutim, sa svojim pristašama krenuo prema republikanskom uporištu Angersu u nastojanju da zaštiti pobunjenička područja u Anjouu. Na odluku vijeća je također uticala bojazan da pobunjeničkoj grupi François de Charettea prijeti uništenje, iako je, prema navodima republikanskog genrala Leigonyera, njegova vojska sa sjedištem u Saumuru tada bila nesposobna za veće ofenzivne operacije. Iako je pobunjenička vojska izgubila dio ljudstva, koje nije htjelo napustiti rodni Anjou,i dalje je bila izuzetno brojna te je 9. maja bez borbe zauzela mjesto Parthenay, a potom republikanskog generala Sandoza natjerala da se sa svojih 2000-3000 ljudi  povuče prema Saint-Maixentu. Pobunjenici, čije su snage brojkale između 12000 i 15000 ljudi su potom 13. maja napali mjesto La Châtaigneraie koje je branilo oko 3000 republikanskih vojnika  pod generalom Chalbosom; dio ljudstva je činio tradicionalna puikovnija Armagnac nekadašnje kraljevske vojske, ali su većinu činili relativno neiskusni i slabo obučeni pripadnici Nacionalne garde. Bitka kod La Châtaigneraiea je također bila jedna od rijetkih prilika gdje su pobunjenici imali prednost u artiljeriji, odnosno 8 vlastitih nasuprot 3 republikanska topa . Pobunjenici su mjesto napali iz tri kolone; Chalbos je već nakon sat borbe shvatio da protiv pobunjenika nema šanse, te je naredio povlačenje prema Saint-Pierre-du-Cheminu i Mouilleronu. Republikanci su se povukli u relativno discipliniranom poretku te zauzeli položaj kod Fontenay-le-Comtea. Nakon što je La Châtaigneraie osvojen, pobunjenike je, nakon što su ugledali giljotinu obuzeo bijes, te su počeli ubijati zarobljenike odnosno građane odane Republici; masakr su relativno brzo uspjeli zaustaviti njihovi zapovjednici, ali ne i pljačku grada koja je trajala dva dana.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;220. tekst na Google Books.
* , p.&nbsp;161.
* , p.&nbsp;43-44
* , p.&nbsp;83.
Bitka kod Fontenoya

**Bitka kod Fontenoya** odigrala se 11. maja 1745. godine između francuske vojske sa jedne i savezničke vojske sa druge strane. Bitka je deo rata za austrijsko nasleđe i završena je pobedom Francuza.

## Bitka

Francuzi (oko 50.000) pod maršalom Mauricom Saksonskim štitili su kod Fontenoya opsadu tvrđave Tournai. Njihovo desno krilo se kod utvrđenog Antoinga naslanjalo na reku Scheldtu. Između Antoinga i Fontenoya bila su podugnuta 4 reduta, a kod Fontenoya i Gaurain-Ramecroixa po jedan. Glavnina pešadije bila je raspoređena iza reduta, a konjica pozadi pešadije. Saveznici (Holanđani, Britanci, Hanoveranci i Austrijanci) imali su ukupno oko 52.000 ljudi pod komandom Williama od Cumberlanda. Nastupali su sa istoka radi deblokade Tournaia. Dana 11. maja napali su francuske položaje kod Fontenoya. Napadi njihovih krila nisu uspeli. U centru je Cumberland prikupio glavninu anglo-hanoverske pešadije u jednoj koloni radi napada između šume i Fontenoya. Ona je probila francusku prvu liniju, ali je zaustavljena pred drugom. Tada je Maurice Saksonski napao konjicom anglo-hanoversku kolonu i uz podršku artiljerije je razbio. Ostaci su se povukli prema Vezonu. Gubici: Francuzi 7200, saveznici 10-12.000. Posle ove bitke, cela zapadna Belgija bila je u rukama Francuske.

## Povezano
* Rat za austrijsko nasleđe
* Bitka kod Fontnoa (841)

## Izvori
* Vojna enciklopedija, tom 3 (5)

## Vanjske veze
Bitka kod Palluaua

**Bitka kod Palluaua** se odigrala na zapadu 15. maja 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vendéeuu između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nedugo nakon što su pobunjenici pod vodstvom Françoisa Charettea razbili manji republikanski garnizon kod Saint-Colombina. To je natjeralo republikanskog generala de Boularda da se povuče u Palluau, koga je Charette na kraju odlučioi napasti. Charetteovoj vojsci, značajno ohrabreno uspjehom, su se priključile i druge manje grupe pobunjenika na čelu sa Jolyjem, Vrignaultom i Savinom, tako da su brojale oko 7000-8000 ljudi i nekoliko topova; republikanci su pak brojali tek oko 1000 ljudi. Pobunjenici su zahvaljujući značajnoj brojčanoj premoći napali iz nekoliko pravaca; u njihovim je redovima vladao visok moral, te je jedan od pobunjeničkih oficira, potaknut sličnom gestom za vrijeme znamenite bitke kod Fontenoya, pozvao republikance da ispale prvi plotun, a na što je iz republikanskih redova stigao posprdni odgovor da pobunjenici pucaju prvi. Međutim, ubrzo se ispostavilo da republikanci, usprkos brojčane inferiornosti, raspolažu discipliniranim i vješto izvježbanim ljudstvom, te je republikanska paljba izazvala zbrku i konfuziju u pobunjeničkim redovima, tako da je Charette svoje ljude morao sabljom tjerati da se vraćaju u borbu. Bitku je na kraju odlučila slaba koordinacija između pobunjeničkih kolona, odnosno slučaj prijateljske vatre kada su Savinovi ljudi greškom otvorili paljbu na Charetteove. To je dovelo do panike i Charette je naredio povlačenje;  republikanci su potom poslali konjicu da goni pobunjenike koji su se povukli u obližnji Lege. Bitka nije imala odlučujući karakter, s obzirom da de Boulard nije imao ljudstva da je iskoristi odnosno pokrene ofenzivu. Umjesto toga je nakon samo dva dana napustio Paullau i povukao se u  La Mothe-Achard{.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;168-169.
* , p.&nbsp;20-23.
* , p.&nbsp;190-191. tekst na Google Books.
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome III, édition Paul Dupont, 1893-1895,  p.&nbsp;360-362.
* , p.&nbsp;111-113. tekst na Google Books.
Prva bitka kod Fontenay-le-Comtea

**Prva bitka kod Fontenay-le-Comtea** se odigrala na zapadu Francuske 16. maja 1793. godine za vrijeme Rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo tri dana nakon što su pobunjenici kod La Châtaigneraiea, prije svega koristeći svoju brojčanu nadmoć, na povlačenje natejerali jednu diviziju republikanske vojske; njihov sljedeći cilj je bio mjesto Fontenay-le-Comte (), koje su pristaše Republike preimneovale u u Fontenay-le-Peuple (). Pobunjenička vojska je prema nekim izvorima brojala oko 10.000 ljudi, ali je relativno veliki broj, nakon dva tjedna stalnih borbi, počeo samostalno odlaziti svojim kućama; zbog toga se pobunjenički vođa Cathelineau predložio da se odustane od daljih napada na republikanske položaje te vojska reorganizira i odmori u Vandeji; međutim, drugi pobunjenički vođe kao d'Elbée i Stofflet su inzistirali na napadu i njihovo je mišljenje prevagnulo na ratnom vijeću. Kada je Fontenay-le-Comte napadnut, njega je branilo oko 6000 republikanskih vojnika pod generalom Chalbosom; iako su pobunjenici raspolagali sa značajnim snagama, uključujući dotada neuobičajeno snažnu artiljeriju, ispostavilo se da otvorena ravnica preko koje su morali napredovati daje prednost bolje izvježbanim i discipliniranim braniteljima. Ključni trenutak bitke se odgodilo kada je Chalbos poslao grupu žandara na konjima da zaobiđe pobunjeničke linije i udari im u pozadinu, što je stvorilo konfuziju u pobunjeničkim redovima. Tokom bitke je republikancima stiglo pojačanje od oko 3000 vojnika iz Luçona, pa su se pobunjenici, shvativši da ne mogu pobijediti, povukli sa bojišta ostavivši republikancima najveći broj svojih topova. Na istoj lokaciji je nakon desetak dana došlo do nove bitke u kojoj su, pak, pobunjenici uspjeli odnijeti pobjedu.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;161-163
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome I, édition Paul Dupont, 1893-1895, p.&nbsp;345.
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;44.
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, p.&nbsp;83.

## Vanjske veze
*   Ernest Colon : Cartes de lieux de batailles durant la guerre de Vendée
Druga bitka kod Fontenay-le-Comtea

Druga **bitka kod Fontenay-le-Comtea** se odigrala na zapadu Francuske 25. maja 1793. godine za vrijeme rata u Vendéeu između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo devet dana nakon prve bitke, odnosno neuspjelog pokušaja pobunjenika da zauzmu mjesto Fontenay-le-Comte, koje je branilo nekoliko hiljada republikanskih vojnika pod generalom Chalbosom. Pobunjenici su bili izuzetno demoralizirani tim porazom, kao i gubitkom većine artiljerije i pušaka, ali im je moral porastao nakon što im se pridružila grupa pod komandom Charlesa de Bonchampsa, čime im je broj narastao na čak 25.000 ljudi. Bonchamps je od svih pobunjeničkih vođa imao najbolje naoružano i obučeno ljudstvo, koje je nosilo uniforme i borilo se poput redovne vojske, te, kada je odlučeno da se Fontenay-le-Comte ponovno napadne, upravo Bonchamps zauzeo položaj na centru. Kada je 25. maja došlo do napada, postalo je više nego jasno da se brojčano nadjačani republikanci tome ne mogu uspješno oduprijeti. Chalbosovi pokušaji da, slično kao u prethodnoj bitci, pobunjenički napad zaustavi smjelim konjičkim prepadom, nisu doveli do rezultata, te su samo izazvali sveopću konfuziju u republikanskim redovima. Nakon toga je došlo do povlačenja, prilikom koga je najveći broj republikanskih vojnika zarobljen, dok se ostatak u neredu povukao prema Niortu. Nedugo nakon same bitke je Bonchamps ranjen hicem kojeg je ispalio jedan od zaostalih republikanskih vojnika. Usprkos toga, druga bitka kod Fontenay-le-Comtea je predstavljala jedan od najvećih pobunjeničkih pobjeda u dotadašnjem toku sukoba, prilikom čega je posebno bilo važno da su se pobunjenici dočepali preko 1000 pušaka i skoro sve artiljerije koje su bili izgubili u prethodnoj bitci, kao i oslobodili veliki broj zarobljenih drugova, od koje su neke republikanci bili osudili na smrt. Pobunjenici su također zarobili preko 3250 republikanskih vojnika, koje su, pak, odmah oslobodili, ali pod uvjetom da obećaju da se više neće boriti u Vandeji.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;163-165. Plume
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome I, édition Paul Dupont, 1893-1895, 398-404.
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, 45-46.
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, 85-86.
* , p.&nbsp;388. tekst na Google Books

## Vanjske veze
*   Ernest Colon : Cartes de lieux de batailles durant la guerre de Vendée
Bitka kod Machecoula (jun 1793)

**Druga bitka kod Machecoula** se odigrala 11. juna 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo kada su pobunjeničke snage pod Françoisom de Charetteom odlučile napasti republikanske snage u mjestu Machecoul koje je vodio general Gabriel Boisguyon. Poprište borbe je imalo važnu psihološku važnost za obje strane, s obzirom da su se upravo u njemu nekoliko mjeseci ranije dogodili masakri republikanaca koji se smatraju početkom sukoba, odnosno republikanska odmazda nakon bitke u kojoj su u aprilu preuzeli grad od pobunjenika. Charette je za napad okupio brojčano impresivne snage koje su brojale najmanje 10.000 ljudi i sa kojima je lako postigao nadmoć nad republikancima; to je omogućilo da napad izvrši sa nekoliko strana i da relativno brzo i lako nadvlada republikansku artiljeriju, odnosno topove za vrijeme same bitke okrene prema republikancima. Nakon toga je u samom mjestu došlo do četverosatnih uličnih borbi u kojima su republikanci na kraju nadvladani i natjerani u bijeg. Pobjednički pobunjenici su zauzeli improviziranu republikansku bolnicu gdje je, prije nego što ih je Charette uspio zaustaviti, ubijeno nekoliko stotina pacijenata. Boisguyon, koji je u bitci bio ranjen, se nakon tri dana pojavio u Parizu gdje je uhapšen, optužen za izdaju i nekoliko mjeseci kasnije giljotiniran.

## Literatura
*J-C Cassard (dir.), Alain Croix (dir.), J-R Le Quéau (dir.) et J-Y Veillard (dir.), *Dictionnaire d'histoire de Bretagne*, 2008, Morlaix, éd. Skol Vreizh
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;50.
* Reynald Secher et René le Honzec, *Histoire de Bretagne, tome 5 : 1763-1815*, 1995, coll. "Mémoire du futur" Noyal-sur-Vilaine, éditions Reynald Secher
Gabriel Boisguyon

**Gabriel Boisguyon** (1763 - 21. novembar 1793) bio je francuski vojskovođa koji se borio na strani republikanske vlade u Vandejskom ratu. Kao mladić je postao oduševljen pristaša Revolucije, te se priključio vojsci i bio pridoan Armiji obala sa sjedištem u La Rochelleu. Vrlo brzo je napredovao stekavši čin pomoćnog generala (). Nakon izbijanja pobune je služio pod generalima Boulardom i Beysserom. 30. aprila je na čelu jedne divizije potučen u prvoj bitci kod Legéa. 11. juna je, pak, bio suočen sa napadom pobunjenika na mjesto Machecoul, jedno od glavnih središta izvorne pobune; usprkos izuzetne brojčane nadmoći neprijatelja pokušao je pružiti otpor u četverosatnoj bitci, ali je u njoj ranjen i prisiljen na povlačenje, pri čemu su republikanci izgubili nekoliko stotina ljudi i veliki broj topova. Boisguyona su predstavnici vlade u Parizu odmah nakon toga smijenili; tri dana kasnije je došao u Pariz gdje je odmah uhapšen pod optužbom za izdaju. 14. novembra mu je održano javno suđenje gdje su optužbu predstavljali Robespierre i Hébert; iako je njegov ađutant i prijatelj, pukovnik Prat, svjedočio u njegovu korist, proglašen je krivim i giljotiniran 21. novembra.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;182-183. tekst na Google Books.
* .
* *Principauté de Liège* - Volume 30 - Page 435, 1998.https://books.google.fr/books?id=TjNAJ46-MYYC&pg=PA435&dq=%22Gabriel+Boisguyon%22&hl=fr&sa=X&ved=0ahUKEwijs8LRhLTRAhWEOxoKHfA8AksQ6AEIGzAA#v=onepage&q=%22Gabriel%20Boisguyon%22&f=false
Bitka kod Douéa

**Bitka kod Douéa** se odigrala na zapadu Francuske 7. juna 1793. godine za vrijeme Rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo za vrijeme ofenzive koju su pobunjenici početkom juna bili pokrenuli sa ciljem da zauzmu važno republikansko uporište na rijeci Loire. Njima su se suprotstavile republikanske snage koje su se sastojale od četiri bataljuna pod zapovjedništvom generala Françoisa Leigonyera i koje su brojale oko 3500 ljudi. Pobunjenici, koji su u prethodnih mjesec dana bili postigli spekatkularne uspjehe, su pak uživali izuzetnu brojčanu prednost, te se procjenjuje da su imali između 20000 i 3000 ljudi. Usprkos toga i usprkos toga što su prilikom nasilnog izviđanja dana ranije otjerali pobunjeničku prethodnicu, republikanske snage su bile iznenađene napadom; razvučene na nekoliko položaja lako su nadvladane od pobunjenika. Leigonyerov pokušaj da organizira drugu liniju obrane nije uspio, te su se republiknaci povukli u potpunom rasulu prema Saumuru. U samoj bitci nije bilo značajnijih gubitaka na obje strane, ali je Leigonyer u izvještaju vladi u Parizu naveo da je dio husara pod njegovom komandom prebjegao pobunjecima. Leigonyer je nakon pisanja tog izvještaja podnio ostavku na mjesto zapovjednika, a ona je odmah prihvaćena, te nije sudjelovao u bitci kod Saumura nekoliko dana kasnije.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;251-255. tekst na Google Books.
* , p.&nbsp;170.
* , p.&nbsp;214. tekst na portalu gallica
François Leigonyer

**François Leigonyer**, poznat i kao **Leigonye de Pruns** (4. decembar 1740 - 30. mart 1807) bio je francuski vojskovođa, poznat po zapovijedanju republikanskim trupama na početku Rata u Vandeji.

Karijeru je započeo kao adolescent priključivši se Beuvillierskoj konjičkoj pukovniji kraljevske vojske. Postepeno je napredovao te ga je Revolucija zatekla sa činom kapetana. Nakon Revolucije je nastavio napredovati te je 8. oktobra, nakon proglašenja Republike, dobio čin generala. Godine 1793. je prvo poslan u Istočnopirinejsku armiju, a potom, nedugo nakon izbijanja ustanka u Vandeji, poslan u Armiju obala Bresta koja ga je imala zadatak ugušiti. Iako je na samom početku imao određenih uspjeha i nadmoć u oruzju i opremi, Leigonyer se brzo suočio sa time da pobunjenici raspolažu s daleko više ljudi, a što je došlo do izražaja već 19. aprila u bitci kod Vezinsa. Njegov pokušaj da zaustavi pobunjeničku ofenzivu na Saumur je 7. juna doživio neuspjeh u bitci kod Douéa. Leigonyer je sljedeći dan smijenjen i poslan u Zapadnopirinejsku armiju.

9. septembra je za vrijeme Terora po nalogu Odbora javnog spasa uhapšen pod optužbom za izdaju. Uspio je preživjeti te je početkom 1795. godine pušten i formalno vraćen u službu, iako je sve do penzioniranja uglavnom vršio administrativne dužnosti u pozadini.

## Literatura
* 
* 
* 
*
Demokratski savez Srba

**Demokratski savez Srba** (DSS) je politička stranka koja zastupa interese srpske etničke zajednice u Hrvatskoj.

Stranka je osnovana 27. juna 2016. u Zagrebu. Za prvog predsjednika stranke izabran je Jovica Radmanović dok je za zamjenika predsjednika izabran Srđan Milaković, koji je u to vrijeme bio i zamjenik gradonačelnika Vukovara.

Iako nije uspjela osvojiti mjesto u hrvatskom parlamentu na izborima 2016. godine, stranka je bila uspješnija na lokalnim izborima 2017. godine.

Na lokalnim izborima 2017. godine, Srđan Milaković je zadržao mjesto zamjenika gradonačelnika Vukovara koje je rezervirano za pripadnika srpske etničke manjine. Na županijskoj razini, kandidati Demokratskog saveza Srba osvojili su mjesto zamjenika župana, mjesta rezerviranog za pripadnike srpske nacionalne manjine, u dvije županije: Dušan Bjelajac izbran je za zamjenika župana u Sisačko-moslavačkoj županiji, drugoj županiji po broju pripadnika srpske etničke zajednice, a Miroslav Grozdanić za zamjenika župana u Požeško-slavonskoj županiji.

## Izvori

## Vanjske veze
* Službena stranica
Norwegian

**Norwegian** (Norwegian Air Shuttle) je avio-kompanija sa sedištem u Oslou koja je u sastavu IAG grupe. Leti na domaćim i međunarodnim redovnim putničkim i kargo linijama ka 153 destinacija. Glavne baze su Norveška Oslo i Aerodrom Šarl de Gol.

## Flota
 



## Vanjske veze

* Norwegian
Bitka kod Montreuil-Bellaya

**Bitka kod Montreuil-Bellaya** se odigrala na zapadu Francuske 8. juna 1793. godine za vrijeme Rata u u Vendéeu između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika. Do nje je došlo za vrijeme velike pobunjeničke ofenzive sa ciljem da se zauzme Saumur, važno republikansko uporište na rijeci Loire. Dan ranije je pobunjenička vojska kod Douéa odbacile republikanske snage koje su ih pokušale zaustaviti pred gradom, koji se nakon toga našao uglavnom odsječen. Zapovjednik garnizona Charles Duhoux de Hauterive je poslao zahtjev za pomoć, te je on uslišan kad mu je iz Thouarsa došlo oko 3500-5000 ljudi pod generalom François de Salomonom. Oni su u mjestu Montreuil-Bellay naišli na pobunjeničke snage; usrprkos izrazite brojčane inferiornosti je de Salomon pod krinkom mraka poduzeo smjeli napad, ali je on odbijen zaslugom Fleuriota, pobunjeničkog vođe koji je napadačima iznenada napao bok i natjerao ih na povlačenje.

## Liteatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;47-50.
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, p.&nbsp;92-97.
* , p.&nbsp;170-.
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome II, édition Paul Dupont, 1893-1895, p.&nbsp;47.
Jean-Louis de Dommaigné

** Jean-Baptiste-Louis-Étienne de Dommaigné de la Roche-Huc, comte de Brûlon** (; 11. novembar 1749 - 9. jun 1793) bio je francuski vojskovođa, poznat kao zapovjednik pobunjeničke konjice za vrijeme Rata u Vandeji.

Rođen u plemićkoj porodici, kao adolescent se priključio kraljevskoj vojsci, a 1768. konjici elitne Kraljevske garde. Za vrijeme Revolucije se priključio Nacionalnoj gardi gdje je dobio čin pukovnika, a 1790. godine je sudjelovao na Proslavi Federacije.

Kada je godine 1793. u njegovoj rodnoj Vandeji izbio ustanak, pobunjeni seljaci su ga izabrali za jednog od svojih zapovjednika. De Dommaigné se istakao od nekoliko okršaja, uključujući bitku za Saumur gdje je upravo njegova intervencija pobunjenicima donijela najveću pobjedu u cijelom sukobu; u njoj je, pak, de Dommaigné poginuo.

## Literatura
* , p.&nbsp;1424.
Pierre Quétineau

**Pierre Quétineau** (25. august 1756 - 16. mart 1794) bio je francuski vojskovođa, najpoznatiji po zapovijedanju republikanskim trupama na početku Rata u Vandeji.

Karijeru je započeo u kraljevskoj vojsci kojoj se 1772. priključio kao običan vojnik u pukovniji Šampanjske pješadije; odatle je otpušten 1781. godine. Nakon Revolucije se 1791. priključio dobrovoljačkom bataljonu gdje je dobio čin kapetana. Godine 1792. je nakon izbijanja Rata Prve koalicije poslan u Sjevernu armiju gdje se borio pod generalom Dumouriezom.

Godine 1793. je imao čin brigadnog generala i zapovjedništvo nad republikanskim trupama u Vandeji. Tamo ga je zatekao početak ustanka gdje je pretprio teške poraze - kod Aubiersa je pobunjenicima ostavio kao plijen dragocjene količine oružja i opreme, a potom je kod Thouarsa kapitulirao sa 3000 svojih ljudi.

Nakon te bitke je zajedno sa svojim ljudima pušten pod obećanjem da se više neće boriti u Vandeji. Kada se vratio u republikanske redove, uhapšen je pod optužbom za izdaju i smješten u tamnicu u Saumuru. Tamo ga je 9. juna zatekla bitka u kojoj su grad zauzeli pobunjenici. Znajući da mu pri povratku u republikanske redove prijeti sigurna smrt, pobunjenički vođa Louis de Lescure mu je ponudio da se priključi pobunjenicima ili barem ostane njihov zarobljenik; Quétineau je, međutim, to odbio smatrajući kako bi zbog toga mogla stradati njegova supruga Jeanne Robert Latreille.

Nakon što se vratio republikancima, Quétineau je ponovno uhapšen. Nakon višemjesečnog boravka u tamnici je izveden pred Revolucionarni sud, osuđen na smrt i giljotiniran. Njegova je supruga kraju također pogubljena nakon procesa gdje je optužbu vodio revolucionarni vođa Jacques René Hébert.

## Literatura
* ''Generals Who Served in the French Army during the Period 1789-1814'' de Tony Broughton.
* *Histoire de saint Léger* de Montbrun.
* http://www.prospection.net/guillo-q.htm  
* .
Prva bitka kod Luçona

**Prva bitka kod Luçona** se odigrala 28. juna 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su pobunjenici nakon niza spektakularnih pobjeda ostvarili kontrolu nad skoro cijelom Vandejom te odlučili napasti glavno republikansko uporište Nantes; pobunjenici okupljeni u *Armiju centra* su kao diverziju odlučili napasti grad Luçon koji je branio republikanski garnizon od oko 1800 ljudi pod generalom Claudeom Sandozom. Pobunjeničke snage, kojima je zapovijedao  Royrand su brojale oko 6000 ljudi. Sandoz je odlučio obraniti grad tako da se pred pobunjenicima sa svojim ljudima postavi ispred grada. Ispočetka je republikance, suočene sa očiglednom brojčanom nadmoći neprijatelja, uhvatila panika te su počeli napuštati svoje položaje, uključujući Sandoza koji je pobjegao sa bojišta. Kapetan Boissière, zapovjednik republikanskih draguna je, međutim, uspio zavesti red i organizirati oko 500 ljudi u formaciju kare o kojeu su se odbili pobunjenički napadi. Tokom bitke je, iz nikad razjašnjenih razloga, oko 150 bivših regularnih vojnika iz kraljevske Provansalske pukovnije, odlučilo sa strane pobunjenika prijeći na stranu republikanaca, i taj je njihov potez izazvao potpunu konfuziju kod pobunjenika koji su u rasulu napustili bojište. Bitka je tako završila republikanskom pobjedom. Sandozu je poslije zbog kukavičluka sudio vojni sud, ali je na kraju oslobođen optužbi.

## Literatura
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome II, édition Paul Dupont, 1893-1895, p.&nbsp;217.
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;52-53.

## Vanjske veze
*   Ernest Colon : Cartes de lieux de batailles durant la guerre de Vendée
Carlos Westendorp

**Carlos Westendorp Cabeza** (Madrid, 7. siječnja 1937. - 30. ožujka 2026.) bio je španjolski političar i diplomat.

Između 1995. i 1996. bio je ministar vanjskih poslova Španjolske. Vijeće za implementaciju mira imenovalo ga je visokim predstavnikom za BiH 1997. Na tom položaju ostao je do 1999.

Nametnuo je jedinstvenu državnu valutu, konvertibilnu marku i zastavu Bosne i Hercegovine. Smijenio je predsjednika Republike Srpske Nikolu Poplašena u ožujku 1999. zbog toga što je odbijao imenovati Milorada Dodika mandatarom za sastav Vlade Republike Srpske. Odluka o smjeni izvršena je tek u rujnu 1999.

## Izvori

;Citati

;Knjige
* Keneth Morrison: Dayton, Divisions and Constitutional Revisions: Bosnia & Herzegovina at the Crossroads (na engleskom). Shrivenham: Defence Academy of the United Kingdom.
Bitka kod Parthenaya

**Bitka kod Parthenaya** se odigrala 25. juna 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade na jednoj pod vodstvom generala François-Josepha Westermanna na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika pod Louisom de Lescureom na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što je Lescureova pobunjenička vojska, koja je bila brojala između 5000  i 6000 seljaka  14. juna zauzela gradić Parthenay. Krajem juna je u obližnje republikansko uporište Niort stiglo pojačanje od 1200 ljudi pod Westermannom, zvano *Legija Sjevera*; njegov pretpostavljeni, general Armand de Gontaut-Biron mu je izdao zapovijed da napadne Parthenay. Westermann je sa svojim ljudima 24. juna krenuo iz Saint-Maixenta; do Parthenaya je stigao 25. juna noću te izveo brzi napad, koristeći artiljeriju i pješadiju. Napad je u potpunosti iznenadio pobunjenike, koje je, usprkos izrazite brojčane premoći, zahvatila panika te su počeli bježati prema Thouarsu i okolnim živicama. Lescure je uspio organizirati oko 700 ljudi i pokušao izvesti kontranapad, ali je i on brzo razbijen. Westermann je tako ostvario svoju prvu pobjedu te grad držao nekoliko dana prije nego što se vratio u Saint-Maixent. Nekoliko dana kasnije je, tvrdeći da lokalno stanovništvo pomaže pobunjenike, spalio obližnji gradić Amailloux, kao i dvorac  Clisson, Lescureovo prebivalište.

## Izvori

## Literatura
* , p.&nbsp;187-188.
* , p.&nbsp;53.
* , p.&nbsp;102.
* , p.&nbsp;169-177. tekst na Google Books.
* , p.&nbsp;3-5. tekst na Google Books.
Prva bitka kod Moulin-aux-Chèvresa

**Prva bitka kod Moulin-aux-Chèvresa** se odigrala 3. jula 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme rata u Vendéeu između snaga republikanske vlade pod generalom François-Josephom Westermannom na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo nedugo nakon što je Westermann u bitci kod Parthenaya razbio pobunjeničku vojsku pod Louisome de Lescureom. Doznavši za to, pobunjenički vođa Henri de La Rochejaquelein je sa svojim ljudima napustio Saumur kako bi Lescureu pružio pomoć, odnosno kako bi njih dvojica zajedno pokušali zaštititi gradić Châtillon, koji se smatrao "neslužbenim" glavnim gradom pobunjene Vandeje. Iako je raspolagao sa dva puta manje ljudi, Westermann je 3. jula napao pobunjenike te ih uspio razbiti i natjerati na bijeg nakon dva sata borbe. Pobunjenici su se povukli prema Choletu, a Westermann u 19 sati ušao u Châtillon, gdje je oslobodio preko 600 u prethodnim bitkama zarobljenih republikanskih vojnika, čime su značajno narasli redovi njegove dotada relativno malene vojske. Westermann je u gradu dao spaliti novine i službene dokumente pobunjenika, te je doveo "ustavnog" svećenika da u gradu održi misu. Također je dio vojnika poslao da spali obližnji dvorac Durbelière, koji je bio de La Rochejaqueleinova rezidencija. Westermannova je pobjeda, međutim, bila kratka vijeka, jer su se samo dva dana kasnije pobunjenici reorganizirali i sa dodatnim pojačanjima praktički uništili njegovu vojsku u Prvoj bitci kod Châtillona.

## Izvori

## Literatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;54.
* , p.&nbsp;64. tekst na Google Books.
Prva bitka kod Châtillona

**Bitka kod Châtillona** se odigrala 5. jula 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što je mladi republikanski general François-Joseph Westermann poduzeo smjelu ofanzivu u samo središte pobunjeničke teritorije u Vandeji, te 3. jula u bitci kod Moulin-aux-Chèvresa zauzeo Châtillon-sur-Sèvre, mjesto koje je predstavljao neslužbeni glavni grad pobunjenika. Poraženim pobunjeničkim vođama Henriju de La Rochejaquelinu i Louisu de Lescureu su se, pak, u obližnjem Choletu pridružile pojačanja pod komandom Charlesa de Bonchampsa, Nicoilasa Stoffleta i Gasparda de Marignyja, čime je pobunjenička vojska narasla na oko 20000 ljudi, daleko više od Westermannove armije. Ona je krenula ponovno zauzeti Châtillon; bitka je otpočela 5. jula u 10 ujutro hicima iz pobunjeničkog topa *[[Marie-Jeanne (canon)|Marie-Jeanne]]*. Republikanci su bili  potpuno iznenađeni te je došlo do konfuzije u njihovim redovima, a što su napadači iskoristili da brzo prodru u grad. Westermann uopće nije stigao organizirati obranu, nego je umjesto toga zajahao konja i zajedno sa oko 500 konjanika pobjegao prema Bressuireu. Ostatak njegove vojske je bio zarobljen, pri čemu je veliki broj zarobljenika bio masakriran od strane pobunjenika; dok je pobunjenički vođa Louis de Lescure pokušao spriječiti svoje vojnike da ubijaju zarobljenike, de Marigny ih je na to ne samo poticao, nego i inzistirao da sam sudjeluje u ubijanju, te je vlastitim rukama ubio 75 zarobljenika. Bitka je predstavljala jednu od najvećih pobjeda pobunjenika u ratu i najvećih poraza republikanaca. Westermann, koji se smatrao odgovornim za katastrofu, izveden je pred vojni sud i jedva je izbjegao pogubljenje zbog izdaje.

## Izvori

## Literatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;54.
* , p.&nbsp;189-191.
*
Bitka kod Martigné-Brianda

**Bitka kod Martigné-Briand** se odigrala 15. jula 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između snaga republikanske vlade pod generalom La Barollièreom na jednoj, te vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su pobunjenici u kod Châtillona uništili republikansku vojsku generala Westermanna, ali zbog koncentracije snaga ostavili mnoge dijelove pobunjene Vandeje slabo branjenima. To je iskoristila republikanska vojska sa sjedištem u Thoursu, čiji je general La Barollière sa svojom divizijom krenuo zauzimati dijelove Anjoua. Pobunjenici su, međutim, uspjeli prikupiti značajne snage te se 15. jula suprostaviti La Barollièreu. Bitka, koja se odigravala pri izuzetnoj vrućini, je ispočetka krenula dobro za pobunjenike, koji su razbili republikansku prethodnicu i zarobili tri topa. La Barollière je, međutim, uspio zadržati dalji napad smjelim konjičkim jurišem. Na kraju je bitku odlučio pokušaj pobunjeničkog vođe Gasparda de Marignyja da manevrom udari u republikanski bok; pobunjenici su, međutim, u općoj konfuziji mislili da su Marignyjeve snage u stvari republikanska pojačanja te su počeli masovno bježati sa bojišta. Iako su odnijeli pobjedu, zbunjeni republikanci ih nisu gonili, a što su pobunjenici iskoristili da nekoliko dana kasnije odnesu pobjedu u bitci kod Vihiersa.

## Izvori

## Literatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;55-56.
* Jean Tabeur, *Paris contre la Province, les guerres de l'Ouest*, éditions Economica, 2008, p.&nbsp;111-112.
* , p.&nbsp;354. tekst na portalu gallica
Dan crepova

**Dan crepova** (francuski: Journée des Tuiles) je naziv za pobunu stanovništva Grenobla u pokrajini Dofineji (Kraljevina Francuska) od 7. juna 1788. godine. Predstavlja uvod u Francusku revoluciju.

## Historija
Događaj se odigrao u provinciji Dofineji gde je formiranje pokrajinske skupštine izazvalo veliko uzbuđenje. Do vrhunca ga je dovela sudska reforma. Dofineja je zbog svoje industrijske delatnosti i važnosti bila jedna od najrazvijenijih pokrajina Kraljevstva. Opoziciju je predvodila buržoazija. Parlament u gradu Grenoblu protestvovao je kada mu žele nametnuti da uvede u protokol ukaz od 8. maja. Parlament je raspušten, ali se ipak sastaje 20. maja. Pokrajinski namesnik mu tada saopštava nalog da mora u izgon. Dana 7. juna 1788. godine narod se diže na podsticaj sudskog pomoćnog osoblja, ogorčenog zbog propasti parlamenta. Masa je zauzela gradska vrata, popela se na krovove i bacala kamenje na parole koje su prolazile ulicama. Pokrajinski namesnik, vojvoda Klermon-Tonere, trudio se da smiri uzbuđenje, ali uzalud. Povukao je jedinice u njihove kasarne. Sudski činovnici konačno su napustili Grenobl u noći između 12. i 13. juna 1788. godine.

## Povezano
* Skupština u Vizilu

## Izvori
* Albert Soboul; Francuska revolucija, Naprijed, Zagreb (1966)
Valentin Inzko

**Valentin Inzko** (Klagenfurt, 22. svibnja 1949.), austrijski političar slovenskog podrijetla, od 13. ožujka 2009. visoki predstavnik za Bosnu i Hercegovinu.

## Biografija
Rodio se u slovenskoj obitelji u Celovcu. Njegov otac Valentin Inzko stariji bio je poznati kulturni i politički predstavnik slovenske manjine u austrijskoj Koruškoj. Završio je slovensko-njemačku dvojezičnu osnovnu školu u Svečama (Suetschach) u općini Bistrica v Rožu (Feistritz im Rosental) u Koruškoj. Gimnaziju na slovenskom završio je 1967. godine u Celovcu, a od tad do 1972. studira pravo i filologiju na Sveučilištu u Grazu. Iste godine promovira svoj doktorat, a do 1974. pohađa Diplomatsku akademiju u Beču.

Godine 1974. počeo je raditi u austrijskom ministarstvu vanjskih poslova.
Od 1974, do 1978. biva šefom ureda UNDP u Ulaan Baataru u Mongoliji i u Šri Lanku, u okviru austrijske misije pri Ujedinjenim narodima. Radio u Minstarstvu vanjskih poslova Austrije za srednju, istočnu i i južnu Evropu.  Od 1982. do 1986. je kulturni ataše Austrije za Jugoslaviju u Beogradu. 1992. godine bio je vođa misije OSCE za Sandžak. Od 1990. do 1996. je savjetnik za kulturu u austrijskom veleposlanstvu u Pragu.

Prvi je veleposlanik Austrije u Bosni i Hercegovini u vremenu od 1996. do 1999. Nakon toga radi ponovo u austrijskom ministarstvu vanjskih poslova, sve do 2005., od kada je veleposlanik Austrije u Sloveniji. Govori slovenski, ruski i hrvatski jezik.