open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Samostalna narodna stranka

**Samostalna narodna stranka** je kratkovječna politička stranka koju su osnovali 1862. godine u Hrvatskoj tadašnji vodeći članovi Narodne stranke u svrhu što većeg približavanja Hrvatske carskoj vladi u Beču, nasuprot unionistima koji su tražili jače kontakte s Mađarskom, odnosno većine narodnjaka koji su tražili uravnoteženiji pristup. Na čelu stranke je bio narodnjački vođa Ivan Mažuranić, a priključili su mu se mnogi pripadnici političke i vjerske elite, uključujući zagrebačkog nadbiskupa Haulika. Godine 1865. unionisti i narodnjaci su zajedničkim snagama na izborima porazili Samostalnu narodnu stranku koja nakon toga prestaje djelovati.
Neodvisna narodna stranka

**Neodvisna narodna stranka** je naziv za političku stranku koja je 1880. godine u Hrvatskoj osnovana od strane bivših članova Narodne stranke na čelu s M. Mrazovićem. Razlog za odlazak iz stranke bilo je nezadovoljstvo prevelikom popustljivošću narodnjaka prema nastojanjima za mađarizaciju Hrvatske, tada u sastavu mađarskog dijela Austro-Ugarske. Iako ne formalno član, jedan od glavnih pokrovitelja i vođa stranke bio je i Josip Juraj Strossmayer. Stranka je usprkos svom otporu mađarizaciji pod Khuenovim banovanjem bila marginalizirana, tako da je 1894. godine stupila u stalnu koaliciju sa Strankom prava, a godine 1903. se s njome ujedinila u Hrvatsku stranku prava.
Unionistička stranka (Hrvatska)

**Unionistička stranka** je naziv za političku stranku koja je djelovala u Hrvatskoj u 19. vijeku, a čiji su se predstavnici zalagali za što bliže veze, odnosno političku integraciju Hrvatske i Mađarske, koje su tada bile dio Habsburške Monarhije.

Većina pristaša te stranke su bili pripadnici hrvatskog i mađarskog plemstva koje je imalo posjede u obje zemlje, kao i dio inteligencije i birokracije, najčešće rodom iz Mađarske i drugih dijelova Monarhije. Temelj za njihov program je bilo shvaćanje da je Hrvatska u državnopravnu zajednicu s Austrijom u 16. vijeku ušla kao dio Hrvatsko-ugarskog kraljevstva, odnosno da sama nema nikakav državnopravni subjektivitet. Unionisti su svoj program nastojali sporvesti politikom mađarizacije, odnosno uvođenja mađarskog jezika i znamenja u hrvatske institucije.

Ilirski pokret, a kasnije i Narodna stranka, djelomično nastaju kao reakcija na ove pokušaje, i kao protutežu mađarizaciji promiču oslanjanje na carsku vladu u Beču i jugoslavensku ideologiju. Unionisti - ili **mađaroni** - kako ih je zvao narod, su imali vrlo ograničenu podršku, a nakon revolucija 1848. godine su kompromitirani.

1850-ih je, pak, bečki apsolutizma dio narodnjaka, pogotovo onih liberalno nastrojenih, natjerao da iz taktičkih razloga surađuju s unionistima. Ta su nastojanja vrhunac dosegla 1865. godine kada su narodnjaci i unionisti porazili Mažuranićevu proaustrijsku Samostalnu narodnu stranku.

Međutim, nakon Austro-ugarske nagodbe 1867. unionisti uz podršku Beču sami preuzimaju vlast u Hrvatskoj i godinu dana kasnije sklapaju Hrvatsko-ugarsku nagodbu kojom je bitno smanjena autonomija Hrvatske. Reakcija na sve to je poraz unionista na izborima 1871. i 1872. godine nakon kojih na vlast dolazi Mažuranićeva Narodna stranka i revidira Nagodbu.

Unionisti prestaju postojati kao samostalna stranka te se utapaju u Narodnu stranku, čije će mađaronsko krilo neko vrijeme uživati podršku autoritarnog režima bana Khuena Hedervaryja.
Miroslav Varžić

**Miroslav Varžić**, kulturni animator i pjesnik slavonskog izričaja iz Valpovštine. Idejni je tvorac i oživotvoritelj dviju manifestacija: Vatre na konjari (od 2002. godine) i Šokački korijeni (u Zelčinu od 2004).

## Djela
Godine 1996. izdao je u Zelčinu, u vlastitoj nakladi, zbirku pjesama:
* "Kruh naš slavonski" (71 str.) -- .

Zastupljen je i u sljedećim zbirkama poezije:
* "Plodovi marljivih ruku : antologija Poezijskog albuma III" (Vrbanja, 2003) -- ;
* "Zbornik 'Žetvenih svečanosti Cerna 2007.'" (Cerna, 2007) -- .
* "III Zbornik 'Žetvenih svečanosti Cerna 2009.' - 'U krilu Slavonije 2009.'" (Cerna, 2009)
* "Obala slobode : antologija Poezijskog albuma X" (Vrbanja, 2010)

## Napomene

## Vanjske veze i izvori
* Manifestacija ''Vatre na konjari'' 
* Stjepan Najman: "Velika priredba u malom selu", Dom Valpovo-Belišće, I, 1, 6 - Valpovo - Belišće, 8-9. XI. 2005.
Hrvatska katolička udruga

**Hrvatska katolička udruga**, odnosno **Hrvatska katolička zajednica** je naziv za klerikalnu političku stranku koja je početkom 20. vijeka djelovala u Bosni i Hercegovini, tada u sastavu Austro-Ugarske. Vođa joj je bio rimokatolički nadbiskup vrhbosanski dr. Josip Stadler, a okupljala je pretežno katoličko, odnosno hrvatsko stanovništva. Bila je bliska frankovačkoj Čistoj stranci prava u Hrvatskoj, te se zalagala za očuvanje BiH u sastavu Austro-Ugarske, odnosno čvrste veze sa vladom u Beču.

Zbog toga je Hrvatska katolička udruga došla u oštar sukob kako sa muslimanskom strankom MNO, tako i sa srpskom strankom SNO, koja je, svaka iz svojih razloga, tražila više autonomije za BiH. Međutim, najveći problem stranke je bio taj što nije imala bazu unutar među samim bosanskohercegovačkim Hrvatima, odnosno što su joj najveći broj članova činili katolici doseljeni iz drugih dijelova Monarhije. To se odrazilo na izborima za Bosanski sabor 1910. godine, na kojima je Hrvatska katolička udruga osvojila manje hrvatskih mandata od Hrvatske narodne zajednice koju je osnovao dotadašnji Stadlerov suradnik Ivo Pilar.
Stranka prava

**Stranka prava** je nacionalistička politička stranka koju je 1861. godine u Hrvatskoj osnovao Ante Starčević.

U Hrvatskoj su tada dominirale dvije političke stranke - Unionistička, koja se zalagala za što bliže veze s Mađarskom; i Narodna, koja je spas od mađarizacije vidjela kako u bliskim vezama s bečkim dvorom, tako i stvaranjem šire južnoslavenske zajednice.

Starčevićeva Stranka prava je odbacila oba stava i umjesto toga kao alternativu istakla koncept samostalne i suverene Hrvatske, koja, po njegovom mišljenju ne bi trebala imati ni bilo kakve veze s drugim južnoslavenskim narodima, pogotovo Srbima. Zbog toga se Starčević smatra ocem modernog hrvatskog nacionalizma, koji se često izjednačava ideologijom nazvana po njegovoj stranci - pravaštvo.

Uz nacionalizam, Stranka prava se u svojim ranim godinama isticala i po antiklerikalizmu, s obzirom da je Starčević i katoličko svećenstvo vidio kao oruđe odnarođivanja, odnosno da su mnogi svećenici bili dio establishmenta.

Uz Starčevića, jedan od vođa Stranke bio je i Eugen Kvaternik koji se zalagao za revolucionarno rušenje Austro-Ugarske po uzoru na mnoge slične pokrete u Evropi 19. vijeka. Njegova nastojanja su rezultirala neuspješnom Rakovičkom bunom 1871. godine koji mnogi hrvatski historičari danas smatraju prvim pokušajem stvaranja samostalne hrvatske države.

Stranka prava je 1870-ih i 1880-ih nastavila rasti, a poseban poticaj joj dao autoritarni režim Khuena Hedervaryja, koji je u mnogo čemu kompromitirao dotadašnju Narodnu stranku kao kompromisersku. Pravaštvo je posebno raslo u redovima inteligencije i radikalne omladine. 

Međutim, početkom 1890-ih dolazi do raskola u Stranci prava, na koju sve veći utjecaj ima Josip Frank kao predstavnik nove, pragmatične struje koja drži da će Hrvatska svoju državnost ostvariti s punim oslanjanjem na habsburški dvor. Frankovoj struji, koja će se odvojiti u Čistu stranku prava prišao je 1895. godine i Starčević. Ostaci Stranke prava su se, pak, 1903. s Neodvisnom narodnom strankom ujedinili u Hrvatsku stranku prava.

Na Stranci pravi i njenoj ideologiji svoj program u današnjoj Hrvatskoj temelje brojne stranke od kojih je najpoznatija Hrvatska stranka prava.
Frankovci

**Čista stranka prava** je naziv za nacionalističku političku stranku koja je u Hrvatskoj 1895. godine osnovana nakon raskola u Stranci prava. Raskol je izazvala struja na čelu s Josipom Frankom koja se zalagala za ublažavanje dotadašnjeg beskompromisnog zalaganja za nezavisnu hrvatsku državu, odnosno sve jače oslanjanje na Beč i carsku vladu. Toj struji, koja će se kasnije nazivati **frankovcima**, je pristupio i osnivač Stranke prava Ante Starčević.

Za razliku od ostalih pravaša, koji su zadržali oštar kurs prema Beču, a od 1905. ušli u Hrvatsko-srpsku koaliciju, frankovci postaju režimska stranka. 1908. sudjeluju u napadima na političare Koalicije za vrijeme Veleizdajničkog procesa, što je dio njenih članova natjerao da je napuste i stvore novu Starčevićevu stranku prava a 1910. napuštaju tradicionalni Starčevićev antiklerikalizam i 1910. se uz pomoć katoličkih intelektualaca transformiraju u Kršćansko-socijalnu stranku prava. Frankovci godinu dana kasnije mijenjaju ime u Stranka prava.

Čvrsto stajanje u habsburšku dinastiju je teško pogodilo frankovce nakon prvog svjetskog rata i stvaranja južnoslavenske države kojoj su se žestoko bili protivili. Frankovci postaju ne samo progonjeni od strane novog režima, nego i marginalizirani u običnom narodu koji se uglavnom opredijelio za Hrvatsku pučku seljačku stranku. Od 1929. veliki dio frankovaca prelazi u redove ustaškog pokreta.

Današnja Hrvatska čista stranka prava, osnovana 1992. godine, se naslanja na tradicije Čiste stranke prave.
Starčevićeva stranka prava

**Starčevićeva stranka prava** je naziv za nacionalističku političku stranku koja je 1908. godine nastala raskolom unutar tadašnje Čiste stranke prava, odnosno otcjepljenjem frakcije na čelu s Milom Starčevićevim i dr. Antom Pavelićem. Razlog je bilo nezadovoljstvo politikom Josipa Franka koji je nastojao Hrvatsku što je moguće više vezati uz Beč i austrougarsku vladu, čak i po cijenu ukidanja Hrvatskog sabora i drugih institucija kojima je dominirala jugoslavenski orijentirana Hrvatsko-srpska koalicija. Starčevićanci su to držali izdajom načela Ante Starčevića o nužnosti stvaranja samostalne i suverene Hrvatske. 

Za vrijeme prvog svjetskog rata se stranka zalagala za Hrvatsku "bez skrbnika", što je bio eufemizam za nezavisnost. Međutim, nakon raspada Austro-Ugarske njeni čelnici prilaze Narodnom vijeću, sudjeluju u stvaranju Države SHS, a potom i Kraljevine SHS.
Kekavmen

**Kekavmen** (grč. Κεκαυμένος) bio je vizantijski aristokrata iz Tesalije, pod čijim su imenom sačuvana dva spisa koja datiraju iz druge polovine 11. veka.

U spisu *Strategikon* (Στρατηγικόν) autor daje svom sinu savete za vojničku i civilnu karijeru, kao i za život uopšte. U spisu *Opomena caru* (Λόγος νουθετητικός) Kekavmen ne iznosi nikakav sistematski opis dužnosti vladara, nego ukazuje na otvorene probleme vremena. Ti su spisi stilski često rogobatni, ali su istiniti i živi. Posebno su dragoceni po tome što se iz njih saznaje kako je živela i mislila vizantijska provincija. Približavaju nam svet onih malih ljudi koji su daleko od brušene istančanosti prestonog Carigrada davali carstvu njegovu životnu snagu i obavljali njegove poslove. Kekavmenovi saveti su od velike važnosti za istoriju, jer on svaki savet propraća i ilustruje konkretnim istorijskim događajima.

U *Strategikonu* je reč o mnoštvu saveta napisanih jednostavnim jezikom i upućenih piščevom sinu – gotovo jedini izvor prvoga reda za naše poznavanje onoga o čemu na zalasku života razmišlja jedan plemić na selu, bivši guverner ili bivši vojni zapovednik i pored toga što nije čovek od pera i što, kako sam kaže, nije okusio ništa od klasičnog grčkog obrazovanja. Kekavmen ne nastupa sa žestinom kritičara već prosto beleži. Suma njegove mudrosti je, gotovo bi se mogli reći, nepoverenje i samo nepoverenje: niko ne treba da ima poverenja ni u sudbinu niti u žene, a još manje u lekare, niti u cara, pa ni u najboljeg prijatelja. On je pesimista kao i pisci *Mudrosti Solomonove* i *Mudrosti Sirahove*, knjiga *[[Stari zavet|Starog zaveta]]*, iz kojih rado uzima citate. Njegov bog nije nikakav vizantijski pantokrator već pre bog moralista, pravičnog poravnjanja u svim okolnostima kada svako radi ono za šta je zadužen; istovremeno i bog s kojim se noću može zapodenuti razgovor; ni u kom slučaju bog moćnih bataljona, nego pre bog opreznih i mudrih zapovednika. Na Kekavmena ne ostavljaju nikakav utisak hiperbole carske ideologije: i car je samo čovek. On može znati mnogi, ali postoji još više toga što ne zna i bilo bi nerazmno da se neko pokorava bilo kojoj njegovoj naredbi. Kekavmen ne skriva svoje ogorčenje zbog ponašanja careva prema toparsima koji služe na granicama carstva, a još manje kada je u pitanju odnos careva prema dvoranima kojima je dopušteno da utiču na njih. Zna da prestonica živi od provincije, te smatra da je zanemarivanje provincije jedna od najvećih nesreća vizantijske politike. Impresivna je oštrica zapažanja; jer upravo su iz tog razloga, odmah zatim, za tren oka, izgubljene istočne provincije na koje se uglavnom usredsređivao pogled Kekavmenov. "Velika je letargija ovladala ljudima" – to su njegove reči. "Idi u provincije", opominje cara, "i pogledaj nepravde koje moraju da trpe tvoji podanici". Konstantin IX Monomah je za njega tipičan primer "carske usedelice". I "od tada romejsko carstvo nije videlo ničeg dobrog".

## Vanjske veze
* "Byzantine Siege Warfare in Theory and Practice"  by Eric McGeer from *The Medieval City under Siege*
* ''Logos Nouthetetikos, or Oration of Admonition to an Emperor'' by William North
Areta iz Cezareje

**Areta iz Cezareje** (grč. Ἀρέθας, oko 860–posle 932), rođen u gradu Patri u Grčkoj, bio je učenik Fotijev, koji je početkom 10. veka postao arhiepiskop u Cezareji i koji se danas smatra jednim od najučenijih teologa grčke crkve.

Od Arete su sačuvane sholije uz različite crkvene oce, dogmatički i polemički teološki spisi, spis o jurističkom sporu oko četiri braka cara Lava VI i dr. Autor je jednog od retkih vizantijskih komentara uz *[[Apokalipsa|Apokalipsu]]*, pri čemu je najvećim delom ponovo izneo komentar Andrije iz Cezareje, ali ga je ispravio i dopunio. Uostalom, u Vizantiji se problem originalnosti uopšte nije postavljao kao danas, jer se smatralo da pisac pokazuje svoju zrelost ako dobro pozneje stare pisce. U svojim teološkim delima vraća se na davno zaboravljenog cara Julijana i kritikuje njegovu kritiku Evanđelja. Pisao je i veliki broj pohvalnih govora, npr. jedno posvećeno prenosu mošti sv. Lazara u Carigrad i opisu crkve.

Areta je istovremeno i jedan od pionira ponovnog oživljavanja klasičnih studija u Vizantiji. Posedovao je bogatu biblioteku i dao o sopstvenom trošku da se prepisuju rukopisi (Homer, Platon, Euklid, Aristid, Lukijan i dr.), i te je rukopise opremio dragocenim sholijama. Tematika njegovih mnogobrojnih pisama je vrlo različita: prijateljstvo, sudska terminologija, politika. Jedno pismo je posebno interesantno, jer predstavlja vid književne kritike. Aretin je stil komplikovan i često nerazumljiv. Areta je vodio književnu polemiku sa Lavom Hirosfaktom, koji je sastavljao književna pisma, epigrame, crkvene himne i teološka dela.

## Vanjske veze
*
Naprednjaci

**Naprednjaci** je naziv za neformalnu grupu pripadnika radikalne hrvatske nacionalističke omladine koji su 1895. godine sudjelovali u demonstracijama protiv autoritarnog režima bana Khuena Hedervaryja, odnosno paljenju mađarske zastave u Zagrebu. Nakon tog događaja je veći njih otišao studirati u Prag, gdje su došli pod snažan utjecaj češkog nacionalnog pokreta na čelu s Tomašom Masarykom. Nakon povratka u domovinu drže da se umjesto radikalnih akcija više treba usmjeriti na kulturno uzdizanje narodnih masa. U decembru 1904. su se formirali kao politička stranka, a sljedeće godine postali dio Hrvatsko-srpske koalicije.
Srpska radikalna stranka (Austro-Ugarska)

**Srpska radikalna stranka** je naziv za klerikalnu političku stranku koja je početkom 20. vijeka okupljala srpsko stanovništvo na području tadašnje Austro-Ugarske. Uglavnom je djelovala na području današnje Vojvodine, ali i dijelovima Hrvatske.

Dobar dio svog postojanja je vodila oštru borbu za prevlast sa Srpskom samostalnom strankom. Godine 1905. se priključila Hrvatsko-srpskoj koaliciji. Odatle je vrlo brzo izašla i počela surađivati s bečkim režimom i banom Pavlom Rauchom.
Srpska samostalna stranka

**Srpska samostalna stranka** je nacionalistička politička stranka koja je osnovana 1881. na području Hrvatske, tada u okviru Austro-Ugarske, a koja je okupljala srpsko stanovništvo.

Povod za osnivanje stranke bilo je ukidanje Vojne krajine, odnosno njeno inkorporiranje u Hrvatsku, tada u sastavu u mađarskog dijela Habsburške Monarhije. Mnogi od hrvatskih Srba su živjeli na tim područjima i bili nezadovoljni gubitkom privilegija, što je dobro iskoristila mađarska vlada, pronašavši u Srpskoj samostalnoj stranci saveznika u borbi protiv hrvatskih nastojanja da se razvrgne Hrvatsko-ugarska nagodba iz 1868. godine. Srpska samostalna stranka stoga inzistira ne samo na stvaranju zasebnog srpskog identiteta, nego i širi šovinističku propagandu, koja će s vremenom dobiti i hrvatski ekvivalent u pro-austrijskoj Čistoj stranci prava.

Godine 1903. na čelo stranke dolazi mlađa generacija na čelu sa Svetozarom Pribičevićem koja se počinje zalagati za približavanje hrvatskim političkim strankama, što će rezultirati stvaranjem Hrvatsko-srpske koalicije 1905. godine.
Hrvatsko-srpska koalicija

**Hrvatsko-srpska koalicija** je naziv za koaliciju hrvatskih i srpskih nacionalističkih stranaka koje su djelovale na području tadašnje Austro-Ugarske, a današnje Hrvatske početkom 20. vijeka. Njeni lideri su bili Hrvat frano Supilo, a u kasnije vrijeme Srbin Svetozar Pribićević.

Sklapanju koalicije, kojoj su prethodile Riječka i Zadarska deklaracija u oktobru 1905. godine, povod je bio narodni pokret protiv omraženog bana Khuena Hedervaryja 1903. godine, kome su se uz hrvatske priključile i srpske seljačke mase. Shvativši da od hrvatsko-srpskih podjela najviše profitiraju mađarska vlada, odnosno Beč, kao i italijanski iredentistički pokret u Dalmaciji, hrvatski pravaški političari na čelu s Franom Supilom su sklopili sporazum s Pribićevićevom Srpskom samostalnom strankom i formirali koaliciju kojoj je, između ostalog, program bio i stvaranje šire južnoslavenske zajednice - bilo u obliku jugoslavenske države, bilo u obliku trijalistički uređene Habsburške Monarhije.

Koalicija je formalno stvorena u decembru 1905. a pristupili su joj: 
* Hrvatska stranka prava
* Hrvatska napredna stranka
* Srpska narodna samostalna stranka, 
* Srpska narodna radikalna stranka 
* Socijaldemokratska stranka Hrvatske.

Socijaldemokrati i radikali nisu ostali dio koalicije.

Stvaranje te koalicije je 1908. godine od strane bečke vlade shvaćeno kao velika opasnost, pa je njeno čelništvo suđeno na Veleizdajničkom procesu. Supilo je nakon tog procesa marginaliziran, a Pribićević preuzima čelništvo i ublažava stav prema mađarskoj vladi, s kojom je 1913. godine sklopljen i formalni sporazum.

Za vrijeme prvog svjetskog rata Hrvatsko-srpska koalicija je bila lojalna prema vladi u Beču i sve do posljednjeg trenutka se zalagala za očuvanje Austro-Ugarske. Nakon stvaranja Države SHS, a potom Kraljevine SHS, većina njenih predstavnika se priključila vladi u Beogradu i zalagala za centralističko uređenje države i Vidovdanski ustav.

1919. godine Hrvatsko-srpska koalicija pod vođstvom Svetozara Pribićevića se sjedinjuje sa tri srpske partije: Samostalnom radikalnom strankom i dvije manje, Srpskom naprednom strankom i Liberalnom strankom, kao i sa slovenskim liberali, a novostvorenoj zajednici pristupaju raznorazne liberal-demokratski političari i grupacije iz Bosne i Hercegovine, Makedonije i Crne Gore. Simbolički je osnivačka skupština održana u Sarajevu, radije nego u Beogradu. Osnovana je Demokratska stranka pod vođstvom Ljubomira Davidovića, koja postaje shodno svojem širokom članstvu, najjača politička snaga u novostvorenoj Kraljevini Srba Hrvata i Slovenaca.
Liberalna stranka (Srbija)

**Liberalna stranka** je naziv za političku stranku koja je osnovana 1883. godine u Srbiji, a koja je potjecala od neformalnih grupa liberalnih intelektualaca aktivnih od polovice 19. vijeka. Sudjelovala je u mnogim vladama, a u vanjskoj politici se oslanjala na Rusiju. Postojale su dve grupe liberala:
* Liberali od 1858 (Svetoandrejska skupština):
** Stevča Mihailović
** Jevrem Grujić
** Milovan Janković i dr.
* Liberali od 1868:
** Jovan Ristić
** Radivoje Milojković i dr.

Liberalna stranka je obnovila rad 14.12.1989 godine u Valjevu u podrumu zgrade bivseg Socijalistickog saveza radnog naroda. Osnivači stranke su Predrag M. Vuletic. Aleksandar Stefanovic, Milan Ulm i Slaven Batocanin.

## Izvori
Mavrikije

**Mavrikije** (rođen oko 539. - umro 602) bio je vizantijski car od 582. do 602. godine.

Mavrikije je poreklom bio Jermenin iz maloazijske oblasti Kapadokije. Istakao se kao vojskovođa tokom vladavine Tiberija II Konstantina koji ga je postavio za zapovednika dvorske garde eskubitora, a zatim ga učinio svojim zetom i naslednikom 582. godine.

Mavrikije je nasledio ogromno Carstvo ugroženo od spoljnih neprijatelja na svim frontovima. Car je pokrenuo velike reforme na Zapadu gde je vrhovnu vojnu i civilnu komandu stavio u ruke egzarha u Raveni i Kartagini. U Španiji je 584. Carstvo izgubilo svoje najznačajnije uporište, grad Kordovu, a u Italiji, izdeljenoj langobardskim posedima, se počela osećati i politička nezavisnost pape Grigorija I Velikog.

Ipak, na Istoku Mavrikije je postigao privremenu konsolidaciju. Mir sa Persijom je postignut nakon što je Mavrikije 591. pomogao zbačenom Hozroju II da se vrati na presto. Hozroje je oženjen carevom ćerkom i prepustio je Carstvu delove Jermenije i Mesopotamije. Na Balkanu je Mavrikije delimično povratio ravnotežu nakon što je od 592. vojska redovno upadala na teritorije severno od Dunava i uznemiravala avarske i slovenske naseobine. Mavrikijeva štedljiva politika, kao i naređenje da vojska prezimi na varvarskoj teritoriji izazvala je 602. pobunu i uzdizanje centuriona Foke na carski presto. Pobunjenici su potom krenuli na prestoni Konstantinopolj i pogubili Mavrikija i članove njegove porodice, čime je okončana vladavina Justinijanove dinastije.

Mavrikije je ostao upamćen kao zaštitnik pravoslavnih i sposoban vladar koji je započeo reforme koje su anticipirale uspostavljanje tematskog sistema u 7. veku. Pored toga, smatrao se i za autora jednog od prvih vizantijskih dela o vojnoj veštini *[[Strategikon]]a*.

## Vanjske veze
Mihajlo I Rangabe

**Mihailo I Rangabe** (grč. Μιχαήλ Α΄ Ραγγαβέ, Mihail o Protos Rangabé), (umro 11. januara 844) bio je vizantijski car (vladao od 811. do 813) koji je Ahenskim mirom priznao franačko Rimsko carstvo.

Mihailo je bio sin patricija Teofilakta Rangabea, admirala Egejske flote. Oženio se Prokopijom, kćerkom Nikifora Logoteta. Pošto mu je tast 802. postao car Nikifor I, Mihailo je imenovan kuropalatom. Posle pobeda u ratu koji mu je nametnuo bugarski kagan Krum Nikifor je 811. upao u bugarsku zasedu i poginuo, a naslednik Stavrikije je teško ranjen i paralizovan. 

Prokopija nije uspela nagovoriti cara Stavrikija da imenuje Mihaila za naslednika, pa je ikonodulsko crkveno vođstvo nateralo cara da abdicira u Mihailovu korist 2. oktobra 811. 

Mihailo se pokazao kao pobožan i pomirljiv vladar, po tvrdnjama svog hroničara Teofana Ispovednika. Odustao je od dela poreza koje je uveo Nikifor, izdašno je finansirao vojsku i državnu upravu, a i Crkvu. Progonio je ikonoklaste, naveo je patrijarha Nikifora da ustukne u sporu protiv Teodora, igumana manastira Studios. 

Odmah po stupanju na presto Mihailo je obnovio pregovore sa Francima. Za razliku od cara Nikifora, koji je 803 potpisao mir ne priznajući Karlu carsku titulu, Mihailo je 12. januara 812. sklopio Ahenski mir i njime priznao da je i Karlo Veliki "vasileos", dakle car Franaka. Za uzvrat je Karlo priznao Vizantiji suverenitet nad Venecijom, Istrom, Dalmacijom s ostrvima, te Zadrom, Trogirom, Splitom, Dubrovnikom i Kotorom na kopnu, kao i južnom Italijom.

Mihailo je odbio Krumove uslove za mir sa Bugarima. U nastavku ratovanja, nakon početnih uspeha, vizantijska vojska je u Trakiji blizu Drinopolja bila naterana u bekstvo u junu 813. Da bi predupredio već započetu zaveru, Mihail je abdicirao, pa ga je nasledio vođa zavere general Lav Armenac. Mihailo se zamonašio pod imenom Atanasije. Novi car je dao uškopiti i zamonašiti sve Mihailove sinove, od kojih je Ignatije (krsnim imenom Niketa) docnije postao carigradski patrijarh. Monah Atanasije umro je prirodnom smrću 11. januara 844.
Boxing Day Test

**Boxing Day Test match** (srpskohrvatski *Test meč na Dan Sv. Stjepana*) je naziv za test meč u kriketu koji se održava u Melbourneu (Australija) između australskog kriket tima i stranog tima koji tog ljeta (u južnoj hemisferi) gostuje u Australiji. Počinje na Boxing Day (anglosaksonski naziv za Dan sv. Stjepana) (26.12.) te se igra na Melbournskom igralištu kriketa.

## Historija
Prvi Boxing Day Test u Australiji je godine 1950. bio održan na Melbournskom igralištu kriketa. Između 1953. i 1967. se nije održavao u Melbourneu, a umjesto toga je australski kriket tim na Dan sv. Stjepana igrao u drugim zemljama svijeta. Godine 1980. su pak Melbournsko igralište kriketa i australski kriket tim osigurali prava na igranje meča svake godine. 

## Ostali Boxing Day Testovi
U Novom Zelandu godišnji test meč za Dan sv. Stjepana se igra u Basin Reserveu u Wellingtonu između novozelandskog kriket tima i suprotne strane. Posljednjih godiona se Boxing day Test manje igra radi *[[one day international]]* i *[[Twenty20]]* mečeva između novozelandskog i drugih nacionalnih timova na međunarodnoj turneji.

U Južnoj Africi Boxing Day Test se često igra ako u posjet dođe drugi nacionalni tim kako bi igrao protiv južnoafričkog kriket tima.

## Vanjske veze
* History of MCG Boxing Day Tests
Mentor

**Mentor**
* (Mentor) u Odiseji, lojalni Odisejev prijatelj i odgojitelj njegovog sina Telemaha. Usp. Mentor (Odiseja).
* Voditelj, odgojitelj, nastavnik, učitelj.
* Sveučilišni nastavnik zadužen za nadgledanje rada kandidata pri izradi magistarske ili doktorske radnje.
* Grčki toreutičar, izrađivač srebrnog posuđa (IV. st. pne.)
* Muško ime naših krajeva.
* List koji je izlazio u Ljubljani (1908-1941).
* Mjesto u SAD, na sjevernoj obali savezne države Ohio, nedaleko od Clevelanda.

**Mentorica** - žena mentor.

## Izvori
*[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#ER6|ER6]]*
Ignac Stipanić

**Ignac Stipanić** (Požega, 1. II. 1925. - Osijek, 4. XIII. 2005), liječnik, urolog, primarijus, doktor. Medicinu je studirao u Zagrebu, gdje je specijalizirao kirurgiju, a urologiju je specijalizirao u Ljubljani. U osječkoj bolnici radio je od 1951. godine do penzionisanja 1. II. 1990. Bio je šef Urološkog odjela (1961), osnivač Urološkog odjela Klinične bolnice Osijek (KBO; 1963). Usustavio je drugu redovitu dijalizu u Hrvatskoj (1969), a posebno je zaslužan za osnutak Centra za hemodijalizu pri odjelu (1982).

Pod njegovim vodstvom urološki odjel KBO osposobljen je za veći obujam rada, za kvalitetniji i stručniji rad uz zavidnu opremljenost operacijskog bloka i endoskopskog instrumentarija. Zbog toga je svrstan u vodeće urološke odjele u Hrvatskoj i nekadašnjoj Jugoslaviji.

Učesnik je NOR-a te dobitnik mnogih priznanja i odlikovanja za svoj stručni rad, ali i za svoj doprinos zajednici u kojoj je živio.

----
**Izvor**:
* *In memoriam*, Osječki dom, VI, 729, 4 - Osijek, 6-8. VIII. 2005.
Ljerka Antonić

**Ljerka Bočanji Antonić** (Osijek, 19. III. 1942), hrvatska novinarka, književnica, haiku-pjesnikinja.

U Osijeku je završila osnovnu školu, gimnaziju i Ekonomski fakultet u Osijeku. Nakon toga zaposlila se kao novinar u redakciji "Glasa Slavonije". U novinarstvu je provela cijeli svoj radni vijek.

Odlaskom u mirovinu, nastavila se baviti publicističkim radom. Još kao gimnazijalka počela se javljati pjesmama, kratkim pričama te novinskim izvještajima u tadašnjim književnim časopisima i novinama.

## Haiku
Više desetljeća velika joj je radost haiku-poezija, koju i sama piše. Član je Društva hrvatskih haiku-pjesnika, a objavljuje kontinuirano radove u nekoliko hrvatskih haiku-zbornika.

## Bibliografija
Objavila je šest knjiga: 
* *"Osječka pričaonica"*, Osijek, 1995. (105 str.)
* *"Blues za šnajdericu Herminu : (osječka pričaonica 2)"*, Osijek, 1998. (252 str.)
* *"[[Sakadaš]] : haiku"*, Osijek, 2001. (123 str.)
* *"Žurim na Susret ugode"*, Osijek, 2001. (219 str.)
* *"Smijeh linotypa"*, Osijek, 2002. (188 str.)
* *"Klamerica esekerska"*, Osijek, 2014. (152 str.)

## Izvor
* Helena Sablić-Tomić, Goran Rem: *"Slavonski tekst hrvatske književnosti"*, Zagreb, 2003. (str. 450)
Ilija Jorga

**Dr Ilija Jorga**, univerzitetski profesor, doktor sportske medicine, majstor borilačkih veština, osnivač karate stila Fudokan 1980. godine. Pionir karatea SFR Jugoslavije, te njen najbolji instruktor karatea (Soke, 10. Dan).

Redovni profesor fiziologije Medicinskog fakulteta u Beogradu u penziji.

## Karate biografija
Prof. dr Ilija Jorga je počeo da se bavi karateom 1959. godine. Njegov prvi instruktor je bio njegov stariji brat prof. dr Vladimir Jorga, a kasnije njegovi učitelji su postali profesori Tetsuji Murakami, Taiđi Kaze i Hidetaka Nišijama.

### Napredovanje po pojasevima
* 1967 crni pojas prvi dan (šodan) kod Tetsuji Murakamija, u Zagrebu.
* 1968 crni pojas drugi dan (nidan) kod Taiđi Kazea.
* 1971 crni pojas treći dan (sandan) kod Taiđi Kazea u Parizu.
* 1975 crni pojas četvrti dan (jodan) kod Taiđi Kazea u Beogradu.
* 1978 crni pojas peti dan (godan) kod Taiđi Kazea u Beogradu.
* 1982 crni pojas šesti dan (rokudan) kod Taiđi Kazea u Parizu.
* 1987 crni pojas sedmi dan (šičidan) kod Hidetake Nišijame u Los Anđelesu.
* 1998 crni pojas osmi dan (hačidan) kod Hidetake Nišijame u San Dijegu.
* 2003 crni pojas deveti dan (kudan) dodeljen od strane VTFSKF -a u Veroni.
* 2008 crni pojas deseti dan (judan) dodeljen od strane IBMA u SAD-u

#### Takmičar, trener i selektor
Proslavljeni šampion Evrope u katama i 13 puta jugoslovenski majstor u otvorenoj sportskoj borbi i ponovljeni šampion Evrope, takođe je osvajač medalja na mnogim međunarodnim turnirima. Na međunarodnim turnirima osvojio je 18 medalja, među evropskim i svetskim šampionima (Jorga je prvi šampion koji nije iz Japana, koji je pobedio na šampionatu sveta u Tokiju).
Između 1968. i 1980. bio je selektor karate reprezentacije Jugoslavije i oni su osvojili 65 medalja na međunarodnim turnirima, takođe 12 evropski i svetskih šampionskih titula.

1981. napustio je Jugoslovensku karate federaciju i počeo samostalnu karijeru. Nekoliko godina živeo u Francuskoj trenirao je sa Taiđi Kazeom, bio mu asistent na međunarodnim trening kampovima i očekujući zvanično priznanje jošitaka stila. Godine 1987. Jorga počinje sarađivati sa Hidetakom Nišijamom i zajedno sa njim počeo je da popularizuje tradicionalni karate kao njegov učenik. Njegova organizacija fudokan je četvrta velika organizacija sveta. Autor je mnogih knjiga sa bratom Vladimirom.
(, st. 120)

## Osnivanje Fudokana
Na svoj rođendan, 15. novembra 1980. Dr. Ilija Jorga je prezentovao novi predavački sistem, moderan razvitak tradicionalnog karatea poznatog po nazivom Fudokan.
Kate koje je tada demonstirao su: Heian oi-kumi, Taiđi šodan, Kaminari.

## Privatni život
Profesor Dr. Ilija Jorga je otac troje dece: Tijane, Anamarije i Alekse.

## Izvori

## Vanjske veze
* World Fudokan Federation
Knežević

**Knežević**
# knežev sin, princ; 
# u Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori i Srbiji često prezime; u Hrvatskoj ima oko 11.720 nositelja tog prezimena u Lici, Kordunu, sjevernoj Dalmaciji i Slavoniji.

Značajnije osobe koje nose prezime **Knežević**:
:* 
* Antun Knežević, bosanski franjevac, historičar i nacionalni radnik (1834-1889)
* Boban Knežević, srpski pisac fantastike, stripski scenarista, urednik, izdavač i kulturni aktivista (rođen 1959)
* Bogić Knežević, projektant hidroelektrana (1891-1963)
* Božidar Knežević, filozof, književnik i prevoditelj (1862-1905)
* Branko Knežević, srpski pripovjedač i feljtonist (1891-1918)
* Dinko Knežević, enigmat (1955)
* Đuro Knežević, enigmat, anagramist (?-?)
* Grozdan Knežević, hrvatski arhitekt (1928)
* Ivan Knežević, operski pjevač, bas (1928)
* Ivo Knežević, knez Ivo od Semberije (oko 1760-1840)
* Jovan Knežević , glumac (1818-1864)
* Joko Knežević, slikar, kipar, mozaičar, karikaturist i pisac (1907-1988)
* Lierka Knežević, hrvatska redovnica (1922-2002) 
* Ljubomir Knežević, enigmat (1928-?)
* Milorad Knežević, šahovski velemajstor (1936)
* Milutin Knežević, profesor Šumarskog fakulteta u Beogradu (1905-?)
* Nada Knežević, beogradska pjevačica zabavne muzike i džeza (1940)
* Petar Knežević, hrvatski vjerski pisac (1702-1768)
* Rajko Knežević, baranjski pjesnik (1958)
* Slađana Knežević, baranjska pjesnikinja (1966)
* Stevan Knežević, grafičar (1940)
* Snješka Knežević, hrvatska povjesničarka umjetnosti i prevoditeljica (1938)
* Uroš Knežević, srpski slikar (1811-1876)
* Zoran Knežević, enigmat, križaljkaš (1943)

## Izvori
* *[[Izvori#ELZ|ELZ]]*, *[[Izvori#HOL|HOL]]*, *[[Izvori#LJM|LJM]]*, *[[Izvori#MEP|MEP]]*, *[[Izvori#Minerva|Minerva]]*
* Stjepan Horvat: "Leksikon zagonetača Jugoslavije", "Čvor", Bjelovar
Dragojević

Prezime **Dragojević** su nosili li nose:
* Aneli Dragojević, novinarka Novog lista (Rijeka)
* Danijel Dragojević, hrvatski pjesnik i esejist, brat-blizanac Ivana Dragojevića (r. 1934)
* Darko Dragojević, srpski filmski glumac (r. 1963)
* Drago Dragojević, pravnik, javni pravobranilac SR Srbije od 1967. (1918-?)
* Ivan Dragojević, hrvatski prozaik, brat-blizanac Danijela Dragojevića (r. 1934)
* dr Milisav Dragojević, profesor Tehnološko-metalurškog fakulteta u Beogradu (1923-?)
* Ljubica Dragojević-Buble, akademska slikarica iz Trogira
* Oliver Dragojević, hrvatski pop-pjevač i instrumentalist (r. 1947)
* Petar Dragojević, hrvatski pjevač, nastupio na Dori 2002.
* Rade Dragojević, novinar iz Hrvatske (r. 1967)
* Srđan Dragojević, srpski filmski režiser i scenarist (r. 1963)
* Žarko Dragojević, srpski filmski režiser i scenarist (*"Noć u kući moje majke"*)

----
**Izvori**: *[[Izvori#Ko je ko|Ko je ko]]*, *[[Izvori#EON|EON]]*, razne novine, internet
Dijeceza

**Dijeceza** (lat. *diacesis* od grč. *dioikesis*: gospodarstvo, kućanstvo, upravljanje, uprava), upravna jedinica Rimskog Carstva (od kraja 3. stoljeća), veća od provincije, manja od prefekture. Dioklecijan je Carstvo podijelio na 12 (kod **': 14) dijeceza sa 101 [[pokrajina|provincijom]]. Već za [[Konstantin Veliki|Konstantina Velikog]] počinje se naziv dijeceza upotrebljavati i za crkvenoupravno područje, posebno kad se poklapa s granicama dijeceze Carstva.

Danas je termin dijeceza u [[Katolička crkva|Katoličkoj crkvi]] naziv za područje kojim upravlja [[episkopos|biskup]] (tj. za [[dijeceza|biskupiju]]). Ponekad se ta riječ upotrebljava i za pravoslavnu crkvenu oblast pod upravom [[episkopos|episkopa]], tj. za [[eparhija|episkopiju]], ([[eparhija|eparhiju]] odn. [[vladičanstvo]]), kao i (kod [[protestantizam|protestanata]]) za [[parohija|parohiju]] koja stoji pod jednim [[superintendant]]om.

**Dijecezan** je onaj koji upravlja dijecezom, [[episkopos|biskup]] (rjeđe [[episkopos|episkop]]).

== Napomene ==
* U **' dijeceza se opisuje kao "(grč.) episkopija, biskupija; eparhija, parohija", iako su u pravoslavnoj crkvi episkopija i eparhija sinonimi, a parohija je manja crkvena oblast koja je dio eparhije.
* Usporedi arhidijeceza.

## Izvori
* **', **', **', **', **', **', **', **', **', **'
Arhidijeceza

**Arhidijeceza** (lat. *archidiocesis*; arhi- + dijeceza), područje pod upravom arhiepiskopa (arhiepiskopija) odn. nadbiskupa (nadbiskupija, metropolija).

----
**Izvori**: 
* *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#Klaić|Klaić]]*, *[[Izvori#RSANU|RSANU]]*, *[[Izvori#Vujaklija|Vujaklija]]*
Metropolija

**Metropolija** (grč. *mētrópolis* < *mētēr* : majka, *polis* : grad), sjedište i djelokrug rada i časti nadbiskupa, metropolita (*[[Izvori#HER|HER]]*). Područje (glavni grad, država ili pokrajina) kojim upravlja metropolit (*[[Izvori#HOL|HOL]]*).

## Povezano
*Mitropolija
Metropolit

**Metropolit** (metropolita) ili mitropolit (grč. *metropolites* : stanovnik metropole), visoki crkveni dostojanstvenik u katoličkoj i pravoslavnoj crkvi. U katoličkoj crkvi, **metropolit**, biskup glavnog grada neke države ili pokrajine ima i naslov nadbiskupa (grč. *arhiepiskopos*). Metropolit je na čelu neke crkvene provincije u kojoj ima više biskupskih dijeceza, pa je on prema tome starješina tih biskupa-sufragana. Metropolit ima u svojoj metropolitskoj (nadbiskupskoj) dijecezi ista prava kao svaki biskup u svojoj biskupskoj dijecezi. U katoličkoj hijerarhiji metropolitska čast dolazi (uz izuzetni položaj rimskog pape), iza patrijarha i primasa, a ispred biskupa. Metropolit (nadbiskup) ima pravo na palij, znak najviše pastoralne časti.

## Izvori

* *[[Izvori#ELZ|ELZ]]* (glavni)
* *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#HOL|HOL]]*, *[[Izvori#Jurančič|Jurančič]]*, *[[Izvori#MEP|MEP]] - nema te natuknice*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#RSANU|RSANU]]*, *[[Izvori#Vujaklija|Vujaklija]]* (sporedni)
Mitropolija

**Mitropolija** (grč. *mētrópolis* < *mētēr* : majka, *polis* : grad)

**1.** veća pravoslavna crkvena oblast pod upravom mitropolita; može obuhvatati nekoliko episkopija (eparhija); oblik crkvene administracije na čelu s mitropolitom;

**2.** crkveno sjedište mitropolita; zgrada, dvor u kome on stanuje.

Srpska pravoslavna crkva (SPC) danas ima pet mitropolija: 
* Mitropolija crnogorsko-primorska
* Mitropolija dabrobosanska
* Mitropolija zagrebačko-ljubljanska
* Mitropolija srednjezapadnoamerička
* Mitropolija novogračanička (Eparhija američka i kanadska, Eparhija australijsko-novozelandska)

----
**Izvori**: 
* *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#RSANU|RSANU]]*

## Povezano
*Metropolija
Opijelo

**Opijelo**, pravoslavni crkveni obred (crkvena služba) praćena pojanjem i čitanjem molitava nad mrtvacem pri sahrani. Opijelo obavljaju sveštenik i pojac.

U zakazano vrijeme dolazi *sveštenik*. Njega dočekuje domaćin i vodi ga u prostoriju gdje je pokojnik. Nakon što *sveštenik* uzme potrebne podatke o umrlome, kovčeg (sanduk) s pokojnikom iznosi se u dvorište, gdje se vrši opijelo. U mjestima gdje postoji kapela, svi dolaze u zakazano vrijeme na sahranu, i u određeno vrijeme se vrši opijelo. Najprije se podijele svijeće svima prisutnima, koje se upale i drže u toku opijela. Za vrijeme opijela rodbina stoji s desne strane kovčega, a kovčeg je okrenut tako da pokojnik gleda prema istoku. Dok traje opijelo vlada potpuna tišina i potpuna ozbiljnost. Krst stoji kraj glave pokojnika. Također, kraj glave se postavlja manji stolić na koji se stavlja žito (koljivo), skuhano kao za slavu. U žito se stavlja jedna svijeća. Pored žita potrebna je i jedna bočica u kojoj je pomiješano vino i ulje (uspomena na svetu tajnu jeleosvećenja), kojim se poslije opijela preliva pokojnik.

Na stolić se stavlja i jedna čaša s čistim vinom i kašičicom da *sveštenik* na kraju opijela prelije žito. Tu se još stavlja pogača i tacna s medom. Pogača simbolizira samog Hrista, koji je hljeb života, dok je med sladost raja i vječnog blaženog života.

## Napomena
Riječ ***opijelo*** ima i ekavski oblik ***opelo***, koji se koristi i među izrazitim ijekavcima (npr. u Baranji). Postoji i glagol ***opojati*** (nesvršeni oblik: *opojavati*) sa značenjem: održati opijelo, opjevati mrtvaca.

## Povezano
* Smrt
* Panihida
* Parastos
* Zadušnice

## Izvori
* Episkop Nikolaj - protođakon Ljubomir Ranković: *"Srpske slave i verski običaji"*, Valjevo, 1995. (str. 119/120)
* *[[Izvori#Anić|Anić]]*, *[[Izvori#ARJ|ARJ]]*, *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#Jurančič|Jurančič]]*, *[[Izvori#Moslovljević|Moskovljević]]*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#Skok|Skok]]*
Osmoglasnik

**Osmoglasnik**, pravoslavna bogoslužbena knjiga, zbornik pjesama posvećenih Hristovom vaskrsenju. Sve pjesme Osmoglasnika razvrstane su prema osam crkvenih glasova - od I do VIII po slavenskom obilježavanju. Pjesme jednog glasa pjevaju se tokom jednog tjedna (jedne sedmice), a niz od osam tjedana, kad se izređaju svi glasovi osmoglasnika naziva se stolp. Ciklus počinje prve nejdelje poslije Pedesetnice prvim glasom, i obnavlja se do Lazareve subote.

## Vanjske veze
* Osmoglasnik, po notnim zapisima Nenada Baračkog 

----
**Izvori**:
* Episkop Nikolaj - protođakon Ljubomir Ranković: *"Srpske slave i verski običaji"*, Valjevo, 1995. (str. 119/120)
* *[[Izvori#Anić|Anić]]*, *[[Izvori#ARJ|ARJ]]*, *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#Jurančič|Jurančič]]*, *[[Izvori#Moslovljević|Moskovljević]]*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#Skok|Skok]]*
Panagija

**Panagija** (grč. *παναγία* = *svesveta, presveta, najsvetija*; engolpija, enkolpija, enkolpion, golfija, golpion, naprsnik, panađija), mala ikonica, dio episkopske odežde i - uz naprsni krst - znak episkopskog dostojanstva. Uglavnom je kružnog oblika, izrađena u emajlu odn. porculanu, metalu, srebru ili zlatu, katkad okovana i pozlaćena te ukrašena kamenjem i biserom. Na njoj je (na unutrašnjoj strani) predstavljena Bogorodica (Bogomatera) s malim Hristom na rukama, a na drugoj strani Isus Hristos ili Sveta Trojica u vidu tri anđela - kao Gostoljublje Avraamovo. Ranije je izrađivana u obliku diptiha.

Panagiju na prsima o lančiću nosi episkop (odn. arhijerej) kao stalno podsjećanje na svoj dug da u srcu svome nosi Gospoda i da se pouzda u zastupništvo Presvete Majke Njegove. Panagiju nose i neki arhimandriti (naime, nastojatelji stavropigijalnih manastira). Po starom običaju, kijevski mitropolit nosi dvije panagije.

## Vanjske veze
* Pravoslavni izvornik 
* Odežde
* Muzej Srpske pravoslavne crkve 
* Filigran Pokimica - Katalog panagija 

----
**Izvori**: 
* *[[Izvori#An-Gold|An-Gold]]*, *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#HOL|HOL]]*, *[[Izvori#Jurančič|Jurančič]]*, *[[Izvori#Klaić|Klaić]]*, *[[Izvori#Minerva|Minerva]]*, *[[Izvori#Pravoslavni rečnik|Pravoslavni rečnik]]*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#RSANU|RSANU]]*, *[[Izvori#SES|SES]]*, *[[Izvori#Skok|Skok]]*, *[[Izvori#Vujaklija|Vujaklija]]*, *[[Izvori#Vukov rječnik|Vukov rječnik]]*
Pojac

**Pojac**, crkveni pjevač, osoba (u pravilu muška) koja redovito na bogosluženjima u pravoslavnoj crkvi i na obredima izvan crkve pojanjem prati pojanje sveštenika i čita molitve. U bogosluženju može sudjelovati više pojaca, koji stoje za pijevnicom slijeva ili zdesna ispred oltara.

Nakon smrti, na opijelu, sveštenik uz ime pokojnog pojca spominje da je bio pojac, što se za ostale necrkvene osobe ne čini, već se samo kaže da je rab božji.

----
**Napomena**: 
Riječju **pojac** nekad je označavala pjevača uopšte.
Mitropolit

**Mitropolit** ili metropolit (grč. *metropolites* : stanovnik metropole), visoki crkveni dostojanstvenik u pravoslavnoj i katoličkoj crkvi. U pravoslavnoj crkvi mitropolitom se zove arhiepiskop na čelu manje, nezavisne crkvene provincije. Većima je na čelu patrijarh.

Srpska pravoslavna crkva (SPC) trenutno ima četiri mitropolita: mitropolita zagrebačko-ljubljanskog **Jovana**, mitropolita crnogorsko-primorskog Amfilohije, mitropolita srednjezapadnoameričkog **Hristofora** i mitropolita dabrobosanskog **Nikolaja**. Poglavar SPC nosi titulu **arhiepiskop pećki, mitropolit beogradsko-karlovački i patrijarh srpski**. Titulu mitropolit nosi i mitropolit veleški i povardarski **Jovan**, patrijaršijski egzarh autonomne Ohridske arhiepiskopije.

----
**Izvori**: 
* *[[Izvori#ELZ|ELZ]]* (glavni)
* Srpska pravoslavna crkva 
* *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#HOL|HOL]]*, *[[Izvori#Jurančič|Jurančič]]*, *[[Izvori#MEP|MEP]] - nema te natuknice*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#RSANU|RSANU]]*, *[[Izvori#Vujaklija|Vujaklija]]* (sporedni)
Čirak

**Čirak** (tur. *çirak* < perz. *čirag* : svijeća, fitilj, kandilo), stalak za svijeću; svijećnjak, kandelir. Riječ se koristi u terminologiji pravoslavne crkve.

Figurativno, u jeziku bogatom turcizmima ta riječ označavala je onoga koji je dobio kakav položaj ili činovničku službu s određenom plaćom. Imala je također i značenje: šegrt, učenik (u privredi); kalfa; sluga, momak.

## Izvori

* *[[Izvori#HER|HER]]*, *[[Izvori#Jurančič|Jurančič]]*, *[[Izvori#Klaić|Klaić]]*, *[[Izvori#Minerva|Minerva]]*, *[[Izvori#RMS|RMS]]*, *[[Izvori#Turcizmi|Turcizmi]]*, *[[Izvori#Vujaklija|Vujaklija]]*
Odežda

**Odežda** (ruski i staroslovenski: odjeća) je svečana odeća pravoslavnih sveštenika u bogosluženju. Takođe, u istom značenju ovu reč koriste i unijati. U istorijskom i regionalnom kontekstu, ova reč se koristila za svečanu odeću vladara, vitezova, kraljeva, plemića; 

U ranom hrićanstvu sveštenoslužitelji su nosili odežde po kroju slične svakodnevnoj odeći, ali izrađene od skupocenog materijala, i odevali su je samo pri bogosluženjima. Postojale su i odežde nalik starozavetnim. Crkva, čuvajući predanje, u kasnijim vekovima nije bitnije menjala oblik starih odeždi.

Crkvene odežde su određenih boja, od kojih svaka ima posebno značenje. Bela boja je simbol radosti, čistote i prosvećenja. Crvena boja ima značenje krvi koju su prolili Hristos i njegovi učenici, apostoli, svetitelji i mučenici. Zelena boja je simbol nade na večno blaženstvo, stečeno zaslugom Isusa Hrista i darom Svetoga Duha. Crna i tamno crvena boja predstavljaju kajanje i žalost.

Same odežde opominju sveštenika da pobožno obavlja bogoslužbene radnje i podsećaju ga na vrline kojima treba da se odlikuje.

Svaka sveštena odežda obavezno se osvećuje od strane episkopa ili sveštenika. Kad se odežde oblače, izgovaraju se Tipikom propisane molitve. Odežde se mogu upotrebiti samo u bogoslužbene svrhe. Što se tiče boje crkvenih odeždi u početku je dominirala bela boja. Kasnije su uvedene u vreme posta purpurne ili crne odežde, a tokom godine i crvene, zelene, zlatne i druge. Obično su vezene i ukrašene.

Pošto kod pravoslavnog sveštenstva ima tri stepena, to i svaki stepen ima svoje određene odežde. 
* **đakonske odežde** su: stihar (obično beo sličan grčkoj haljini hitonu, prekriva celo telo od vrata do dole), narukvice i orar (dugačka traka koju đakon nosi na levom ramenu i daje znak za zajedničku molitvu tokom bogosluženja); 
* **prezviterske (svešteničke) odežde** su: stihar, epitrahilj (orar čija su oba kraja napred sastavljena, sveštenik ga stavlja oko vrata), pojas, narukvice i felon (ogrtač bez rukava sa otvorom da se preko glave obuče, oblači se preko stihara); 
* **arhijerejske (episkopske) odežde** su: stihar, epitrahilj, pojas, narukvice, nadbedrenik (četvorougaono platno koje se za jedan ugao veša oko pojasa na desno bedro; nadbedrenik takođe nose i zaslužni sveštenici), sakos (odeća nastala kombinovanjem odeće vizantijskih imperatora i odeće starozavetnih prosveštenika, razrezan sa strane i povezan zlatnim praporcima; oblači se preko stihara), omofor (nosi ga arhijerej preko oba ramena prebačenog), mitra (na grčkom: pojas, šal kojim se obavija glava; kapa) i žezal (matealni štap koji se dodeljuje arhijereju na rukopoloženju). Znaci episkopskog dostojanstva su još i panagija i naprsni krst.

## Povezano
* Kamilavka, sveštenička kapa
Zadušnice

**Zadušnice**, praznik u pravoslavnoj crkvi koji je posvećen mrtvima (upokojenima). Praznuje se uvijek u subotu jer je u bogosluženjima po crkvenom pravilu subota dan za pomen svim mučenicima i upokojenima pa se stoga i u bogoslužbenim pjesmama vjernici molitveno obraćaju za spasenje svojih upokojenih.

U crkvenoj godini, koja počinje 1. X., određeni su zaupokojeni dani četiri puta godišnje i to: zadušnice u prvoj polovini mjeseca listopada / oktobra (11. X. po novom, 28. IX po starom kalendaru), u narodu poznate kao **Miholjske zadušnice** zato što bivaju o Miholjdanu (Sv. Kirijak Otšelnik). Druge zadušnice uvijek se služe u prvu subotu mjeseca studenog / novembra i u narodu su poznate kao **Mitrovske zadušnice**. Te zadušnice uvijek su u subotu prije praznika Sv. velikomučenika Dimitrija. Treće zadušnice su pokretne i vezane su uz pripremu za početak uskršnjeg posta. One su u posnom triodu uoči Nedjelje mesopusne. I četvrte zadušnice uvijek su u subotu uoči praznika Silaska Sv. Duha na apostole (Duhovi).

Različiti su običaji u narodu povodom zadušnih praznika. U svoj vaseljeni u te se dane moli na svetoj liturgija, na parastosima, prekađivanjem grobova i pomenima za spasenje svih onih koji usnuše s nadom na *"vaskrsenje"* i život vječni. 

----
**Izvor**:
* Parohijske vijesti, Glasnik Srpske pravoslavne opštine zagrebačke