open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Trois-Évêchés

**Trois-Évêchés**, što prevedeno sa francuskog znači - **Tri [[biskupija|biskupije]]** je ime za historijsku i kulturnu regiju i nekadašnju 
administrativnu jedinicu Kraljevine Francuske koja je postojala od 1648. do 1790.

## Karakteristike i historija
To su bila tri biskupska grada sa okolicom Metz, Toul i Verdun, na sjeveroistoku zemlje, pored granice sa zemljama Svetog Rimskog Carstva.

Zahvaljujući neredu koji je vladao u Lorraini u 14. vijeku, Francuski kraljevi su željeli zauzeti ta tri strateški važna grada, na koje su takođe atakirali i 
vazali Svetog Rimskog Carstva, Lorenske vojvode, grofovi od Bara i Luksemburga te vojvode od Zweibrückena.

Francuski kralj Charles VIII je za kampanje na Lorrainu (1444.-1445.), zauzeo Toul i Verdun, ali ne i Metz koji je 
izdražao opsadu.

Nakon tog je Svetorimski car Karlo V 1544. pokrenuo invaziju na Lorrainu, i napredovao sve do Meauxa, 
što je navelo tri biskupska grada, preslaba da se brane, da zatraže zaštitu od francuskog kralja. 

Kralj Henri II koji je ionako želio anektirati te gradove, iskoristio je unutrašnje sukobe u Carstvu, i sklopio u Dvorcu Chambord 
15. januara 1552.dogovor sa protestanskim kneževima izbornicima (protivnicima Karla V). Oni su mu odobrili da zauzeme te gradove u zamjenu za njegovu 
podršku u borbi sa katoličkim carem.

Nakon tog je u aprilu 1552. ušao u Toul a nakon tog u junu i Verdun. 
Pobjedonosna opsada Metza (oktobar 1552. - januar 1553.) koju je vodio vojvoda François de Guise protiv trupa Karla V osigurala je Francuskoj domenu - Trois-Évêchés, 
ali je formalno i nadalje suveren ostao Svetorimski car.

Ta De facto aneksija pretvorena je u De iure stanje tek 24. oktobra 1648. nakon sklapanja  Westfalskog mira.
Nakon tog je Kraljevina Francuska postavila svog guvernera i intendanta u Metzu,, koji su u ime kralja upravljali tim gradovima.

Kao |Lorraina i Trois-Évêchés je nakon 1700. imao fazu prosperiteta, kako na demografskom tako i na ekonomskom planu, nakon demografske katastrofe 
u 17. vijeku zbog epidemije kuge (1630.-1640.) i Tridesetogodišnjeg rata.

Za Francuske revolucije i reforme državne uprave 1790. Trois-Évêchés je podjeljen na četiri departmana; Meurthe, 
Meuse, Vosges i Moselle, sa Metzom kao administrativnim centrom.

## Izvori

## Vanjske veze
{{Commonscat|Trois-Évêchés}
* ''les Trois-Évêchés''
Sainte-Marie-de-Ré

**Sainte-Marie-de-Ré** je općina od 3,372 stanovnika na zapadu Francuske u Regiji Nouvelle-Aquitaine u Departmanu Charente-Maritime.

## Geografija
Sainte-Marie-de-Ré se nalazi na jugoistoku Otoka Re, udaljen desetak km zapadno od La Rochella.

## Historija

Ime Sainte-Marie je prvi put dokumentirano krajem 12. vijeka, a odnosilo se na župnu crkvu. Vjerojatno je bio feud opatije iz Chantecorpsa 
koja je imala brojna imanja u toj župi.

Za vladavine kralja Louisa XIV, selo je utvrđeno zvjezdastim bedemom po nacrtima markiza Vaubana. 
Zbog tog je 2008. uvršteno na UNESCO-vu Listu svjetske baštine kao kolektivni lokalitet Vaubanove utvrde.

Sainte-Marie je osnovan kao općina za Francuske revolucije i reforme državne uprave 1790.pod imenom *Union*.

Tokom 19. vijeka doživila je ekspanziju vinogradarstva, od 350 hektara 1836. do 1,100 ha 1885., ali je to nakon pojave filoksere spalo na 
525 ha. Istovremeno je opao i broj stanovnika od 2,515 1836. na 1,868 1926.

Danas se općina sastoji od četiri sela (od zapada prema istoku), Grand-Village, Petit-Village, La Beurelière i centra općine Sainte-Marie.

Sainte-Marie-de-Ré je danas administrativni centar otoka i popularna turistička destinacija

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Sainte-Marie-de-Ré'' (službene stranice)
Meurthe (departman)

**Departman Meurthe** je nekadašnji Francuski departman koji je postojao od 1790 do 1871.

## Historija i karakteristike

Departman je osnovan za Francuske revolucije i reforme državne uprave 1790. Nazvan je po rijeci Meurthe, sa administrativnim centrom u Nancyu.

Kad je osnovan imao je 428,387 stanovnika, koji su živjeli u 5 arondismana (Nancy, Château-Salins, Lunéville, Sarrebourg i Toul), 29 
kantona i 714 općina.

Nakon poraza Drugog Francuskog Carstva u Francusko pruskom ratu (1870.-1871.) Francuska je igubila Alsace-Lorrainu. Tako je Departman Meurthe izgubio dva arondismana, a Departman Moselle jedan. 
Zbog tog je 7. septembra 1871. osnovan novi departman Meurthe-et-Moselle ujedinjenjem ta dva departmana.

## Reference
 
## Vanjske veze
* ''Département de la Meurthe avant 1870''
Meurthe (rijeka)

**Meurthe** je rijeka na sjeveroistoku Francuske duga 161 km desna pritoka rijeke Moselle.

## Hidrologija

Rijeka izvire u Masivu Vosges na nadmorskoj visini od 1,190 metara, na terenu općine Le Valtin.
Od tamo  teče  prema sjeverozapadu i Nancyu, do ušća kod mjesta Custines. Pritom prikuplja pritoke ; Fave (22&nbsp;km), Rabodeau (25,7), Plaine (34,3), Mortagne (74,6), Sânon (48,6) 
i Vezouze (75).

Porječje rijeke ima površinu 3085 km², i prostire se po departmanima; Vosges i Meurthe-et-Moselle.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Meurthe River'' (na portalu Mapcarta)
Gmajna (razvrstavanje)

Ime **Gmajna** može se odnositi na:

= Geografija =
* kanal Gmajna kod Jagodnjaka u Baranji;
* naselje Gmajna u Sloveniji jugozapadno od Krškog;
* naselje Gmajna u Sloveniji kod Slovenj Gradeca;
* vrh **Gmajna** u Sloveniji visok 693 m jugozapadno od Ljubljane i istočno od Trsta;
* nekoliko zaselaka **Gmajna** u raznim dijelovima Slovenije;
* nekoliko predjela **Gmajna** u raznim dijelovima Slovenije;
* predio istočno od Čakovca između sela Belica (Međimurje) i Držimurec;
= Generalno značenje =
Kao opšta imenica *gmajna* znači: općinski zajednički pašnjak, a naziv potječe od njemačke riječi *Gemeine*: opći, javni, zajednički (pašnjak). Od te riječi izvedena su i tri prezimena: Gmajner, Gmajnički i Gmajnić.

= Izvori =
**', **', **', **'

= Povezano =
*  
*
Re (otok)

**Re** (francuski: *Île de Ré*) je otok u Atlantiku na zapadu Francuske u Departmanu Charente-Maritime ispred grada 
La Rochelle.

## Karakteristike
Otok je udaljen oko 1,6 km zapadno od kopna (7 km od luke La Rochelle). 
Taj niski močvarni otok ima površinu od 85 km², dug je oko 30 (sjeverozapad-jugoistok) i maksimalno širok (sjever-jug) 5 km.

Na otoku živi oko 17 503 stanovnika, u 10 naseljaa, a najveće je Sainte-Marie-de-Ré u kom živi 3,372 stanovnika.

Danas je Re, popularna turistička destinacija, zbog rezervata prirode Lilleau des Niges i 138 km biciklističkih staza..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Île de Ré''
Châtelaillon-Plage

**Châtelaillon-Plage** je ljetovalište  i općina od 6,227 stanovnika,na zapadu Francuske u Regiji Nouvelle-Aquitaine u Departmanu Charente-Maritime.

## Geografija

Châtelaillon-Plage se prostire duž obale Baskijskog zaljeva, udaljen 15 km južno od La Rochella.

## Historija

Chatelaillon je nastao pod imenom **Castrum Allionis**, vjerojatno je utvrđen oko 800. po naredbi Karla Velikog zbog zaštite od Normana.
U to vrijeme je bio veći i značajniji od La Rochella pa je bio prijestolnica Aunisa sve do 11. vijeka, kad su ga razorili Akvitanski vojvode.

Tako je uništen srednjovjekovni grad, smješten na litici, koji je vremenom nestao pred naletima oceana.
Od njega su ostali samo zidovi samostana Saint-Romard.

Arheološka iskapanja provedena krajem 19. vijeka otkrila su starije merovingško naselje iz 6. vijeka.

Današnji Chatelaillon ponovno je rođen dolaskom željeznce 1893. 
U to vrijeme bilo je moderno imati kuću na moru, pa su bogati buržuji pokupovali terene i podigli vile.
Nakon izgradnje kasina, restorana i promenada uz more, postao je popularna turistička destinacija.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Châtelaillon-plage'' (službene stranice)
Susid

**Susid** (Sused, Susjed) je utvrđeni objekat iz srednjeg vijeka i osmanlijskog perioda, opština Bugojno, Bosna i Hercegovina. 

Nalazio se na jednom brežuljku, koji se skoro okomito obara u dolinu rječice Gračanice, koja se ulijeva u Vrbas kod istoimenog sela, udaljenog 7 km od Bugojna idući prema Gornjem Vakufu. Od sela Gračanice udaljen je ovaj gradić 4 km.  

U poznatim dokumentima iz vremena bosanske samostalnosti nema spomena ovome gradu. Predpostavlja se da je Susid bio kraljevski grad. Nešto podalje od ulaza u grad ima u kamenu uklesana stolica, koju zovu kraljevom. Od 1444 do 1454 grad je bio u rukama Stjepana Vukčića Kosače. Potom ga je njegov sin Vladislav Hercegović, zajedno sa čitavom župom Uskoplje, dobio od ugarskog kralja Matije Korvina zbog zasluga prilikom osvajanja Jajca 1463. god.

Spomenut je u vakufnami Mustafabega Skenderpašića od 1517 god. u kojoj su date i granice oko grada. Napušten je prije 1833. god. Podgrađe Susida poznato je u osmanskim izvorima pod imenom Trg Gračanica, a status trga imala su i druga dva stara grada, Vesela straža i Prusac

Grad je četvorougaone osnove s jednom skoro porušenom kulom kvadratne osnove. Do 1940. god. kula je još bila pod krovom. U gradskom oboru vide se tragovi neke zgrade. 

## Literatura
* Ćiro Truhelka, Naši gradovi, opis najljepših sredovječnih gradova Bosne i Hercegovine, Sarajevo, izdanje knjižare J.  Studnička i drug., 1904. 
* Hamdija Kreševljaković, Prilozi  povijesti bosanskih gradova pod turskom upravom, Prilozi za orijentalnu filologiju i istoriju jugoslovenskih naroda pod turskom vladavinom, II/1951, Orijentalni institut u Sarajevu, Sarajevo, 1952,119-184. 
* Hazim Šabanović, Bosanski pašaluk, "Svjetlost", Sarajevo, 1982.

## Izvori
Meaux

**Meaux** je grad i općina od 55,616 stanovnika na sjeveroistoku Francuske u Regiji Île-de-France u Departmanu Seine-et-Marne.

## Geografija
Grad se prostire duž velikog meandra rijeke Marne, udaljen pedesetak km istočno od Pariza.

## Historija

Za Antičkog Rima bio je znan pod imenom *Latinum*, a kasnije po galskom plemenu *Meldi*.
Meaux je od 4. vijeka centar biskupije.

Kako se nalazi u ratarskom kraju, još od srednjeg vijeka je trgovište za poljoprivredne proizvode. 
U periodu između 923. - 1361. bio je domena grofova od Champagne.

Meaux je bio prva biskupija u Kraljevini Francuskoj koja je pružila azil protestanskim Hugenotima za Hugenotskih ratova. Zbog tog se za 
njega krajem 16. vijeka vodila velika borba.
Za Bartolomejske noći 1572., bio je poprište masakra Hugenota.

Meaux je danas pored tog što je administrativno- trgovački centar, i grad metalurške, prehrambene i elektroindustrije.

## Znamenitosti
Najistaknutija građevina je katedrala Saint-Étienne (12. - 16. vijek), sa raskošnom gotičkom fasadom. 
U njoj se nalazi grobnica sa dvije skulpture Jacquesa-Bénignea Bossueta, biskupa, teologa i književnika iz 17. vijek. 
Nedaleko od nje u bivšoj biskupskoj palači (12. - 17. vijek) danas je smješten muzej posvećen njemu.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville Meaux'' (službene stranice)
Acquabianca

**Acquabianca ** ima više značenja:
* Acquabianca, Savona
* Acquabianca II, Cosenza
* Acquabianca III, Cosenza
* Acqua Bianca, Potenza
Stari grad Jezero

**Stari grad Jezero** je utvrđenje iz srednjeg vijeka u oblasti Donjih Kraja, današnja opština Jezero, Bosna i Hercegovina. 

Nalazio se na brdu Vaganj na lijevoj obali rijeke Plive, a pod njim je bilo naselje s samostanom svetog Grgura i kućama i radnjama stranih trgovaca. U povelji kralja Stjepana Tomaša od 19. februara 1459. god. izdatoj braći Jurčinićima kaže se da je povelja izdata *na Ezeri*. U povelji kralja Stjepana Tomaševića iz 1461. god, kojom daruje strica Radivoja Ostojića, navode se darovani posjedi:
:*U Luci grad Komotin i polag njegu goru Bočac i on s otesom u goru Čurničku i Zdaljevac do Seoca; i Svitoviće i Podmilačje s obi strane [[Vrbas]]a. Sva ta sela s njimi pravimi mejaši i kotari; i u Jezeru kuće njegove i mline, vrtlovi i vinogradi... * 

Iz teksta povelje se zaključuje da su u župi Luci, pored starog grada Komotina bili i gradovi Jajce i Jezero, koje se spominje i 1492 godine, dok se jezerski samostan spominje nešto prije (1469). U ugarsko-osmanskim ugovorima iz 1503 i 1519 Jezero se navodi kao *castra*
## Gol-Hisar
Osmanlije su Jezero zauzeli 1518. Ovom godinom nestaje spomena gradu Jezeru. Na otoku Plive sagradili su Osmanlije novi grad koji se u osmanlijskim dokumentima zove Gol-Hisar (goljezero, hisar-grad). Grad je bio u osnovi pravilan četvorougao s visokim bedemima. Na sjevernoj strani bila su malena dvostruka vrata. S kopnom je bio povezan visećim mostom na lance koji su stražari noću dizali koloturom i uz vrata prislanjali.

Ovaj se grad prvi put spominje 1660. Tada je u njemu bio dizdar sa 70 čuvara. U XVIII stoljeću pripadao je Ključkoj kapetaniji. Napušten je prije 1833. god. 

## Literatura
* Hamdija Kreševljaković, Prilozi  povijesti bosanskih gradova pod turskom upravom, Prilozi za orijentalnu filologiju i istoriju jugoslovenskih naroda pod turskom vladavinom, II/1951, Orijentalni institut u Sarajevu, Sarajevo, 1952,119-184. 

## Izvori
Malajski anali

***Malajski anali*** (malajski: *Sedžarah Melaju*; džavi: سجاره ملايو), izvorno naslovljena ***Sulalatus Salatin*** (srpskohrvatski: *Genealogija kraljeva*), književno je djelo koje daje romantizirani prikaz nastanka, razvoja i pada Malačkog Sultanata. Djelo su u XVII. vijeku satavili dvorski kroničari temeljem ranijih zapisa o historiji tog područja, a danas ga se smatra jednim od najboljih i najvažnijih djela na malajskom jeziku. 

*Malajski anali* sastoje se od niza rukopisa i povezanih tekstova, a sam izvornik prošao je kroz niz promjena. Rukopisi su raštrkani po bibliotekama u nekoliko zemalja (Malezija, Indonezija, Ujedinjeno Kraljevstvo, Nizozemska), međutim nemaju svi rukopisi jednaku važnost jer su neki od njih djelomični ili nepotpuno, odnosno samo kopije već postojećih rukopisa. Najstarija cjelovita verzija *Anala* datira iz 1612. godine, a radi se o tekstu koji je kompliriran zahvaljujući naporima radašnjeg džohorskog regenta Abdullaha Madžata-šaha; taj je rukopis kasnije dobio Sir Stamford Raffles, a danas je poznat pod nazivima *Raffles MS br.18* i *Rafflesov rukopis 18*. *Anali* su izvorni pisani na staromalajskom jeziku koristeći pismo džavi, ali danas postoje 32 verzije rukopisa na različitim pismima i jezicima. Ako se izuzme očito mitološki sadržaj, *Malajski anali* koriste se još uvijek kao historijski izvor za one događaje iz malajskog svijeta koji su potvrđeni i u drugim historijskim izvorima. Godine 2001., *Malajski anali* uvršteni su u indeks UNESCO-vog programa naziva Sjećanje svijeta. 

## Sadržaj

*Malajski anali* pisani su kao narativna proza, ali imaju i odlike nacionalnog epa. Tekst slavi veličinu i nadmoć Melake, a započinje tekstom koji slavi Boga, proroka Muhameda i njegove sljedbenike. Priča, iako naizgled samo prepričava historijske događaje iz historije Melake do njezinog pada 1511. godine, zapravo analizira temeljna pitanja malajske državnosti te odnose među vladarima koji su vladali u tom periodu. Priča započinje genealoškim iskazom o prvom sultanu Melake, nastavlja o značajnim historijskim događajima i bitkama, a završava portugalskim osvajanjem Melake 1511. godine.  

## Značaj

*Malajski anali* imali su značajan utjecaj na historiju, kulturu i razvoj malajske civilizacije, koja se kroz stoljeća suočavala s nizom važnih promjena. Zahvaljujući kronikama poput ove, melakaška tradicija iz XV. vijeka prenošena je diljem malajskog svijeta te je sačuvana kao dio malajskog nacionalnog identiteta. Također, bile su važan izvor spoznaja za države koje su nastale padom Melake jer su raširile uvjerenje u svetost i autirotet malajskog vladara (*daulat*) te u njegovu kohezivnu ulogu, što je davalo legitmitet izrazito apsolutističkim, ponekad i despotskim vladarima s tog područja. Također, Džohorski Sultanat koristio je tekst kako bi istaknuo činjenicu da su Melaka i Džohor bili centar malajskog svijeta usred sukoba s vlastima tadašnje Sumatre.

## Reference

## Literatura

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Riddell, Peter C. "Malay Annals" in ; Historiography.
* 
* 
* 
* 
*
Paulina Chávez

**Paulina F. Chávez** (El Paso, 22. 5. 2002.), američka filmska i televizijska glumica.

Poznata je po ulogama u Netflixovoj seriji *The Expanding Universe of Ashley Garcia* (2020. i kao Flora u drugoj sezoni Netflixove serije *Fate: The Winx Saga* (2022.). Godine 2024. Chávez je glumila u seriji *Landman*, tumačeći Arianu u stalnoj ulozi pod režijom Taylora Sheridana.

## Reference

## Vanjske veze

*
Vrbas (župa)

**Župa Vrbas** je naziv srednjovjekovne teritorije na području današnje opštine Banja Luka, Bosna i Hercegovina. Pripadala je oblasti Donjih Kraja.

Prostirala se od rijeke Moštanice na zapadu, gdje se graničila sa dubičkom župom, do Save na sjeveru i do Vrbasa na istoku. Južna granica je bila rijeka Crkvena na obroncima Kozare. Sjedište župe je bilo u starom gradu Vrbasu koji je identifikovan sa ruševinama Marijinog grada iznad današnjih Gornjih Podgradaca, koje je bilo podgrađe grada Vrbasa. Stari grad Vrbas, sa crkvom svetog Đorđa proglašen je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine

Vrbasom je dugo vremena upravljala ugarska i hrvatska vlastela iz slavonske banovine. Širenjem bosanske kraljevine, Veliki vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić pripojio je župu Vrbas Donjim Krajima i bosanskoj u vremenu iza 1383. kada se kao predhodni ugarski upravnik pominje Ivan, sin Vladislava, *commes et castellanus de Vrbaz*. Godine 1391. kao župan Glaža navodi se Dragiša Vukčić kao župan Glaža.

U periodu bosanske vlasti od jednog dijela župe Vrbas, istočno od rijeka Jurkovice i Osorne do rijeke Vrbasa i od Save na sjeveru do Crkvene na jugu, formirana je župa Glaž. U povelji Hrvoja Vukčića iz 1412. navedeni su svjedoci, *iz Glaža* - vojvoda Ivaniš Petrović, a iz Vrbasi - Peter Jočić. 

Već slijedeće, 1413. godine, Hrvoje je ostao bez vrbaške i sanske župe. Župu Vrbas je tada na upravu dobio kancelar Eberhard od Albena, a zatim je 1433, prešla u ruke kneza Ivana Blagajskog. Preudajom njegove udovice Doroteje do posjeda je došao knez Martin Frankopan. Župa Glaž je ostala u bosanskoj državi do njenog pada pod osmansku upravu 1463. god. Baštinili su je potomci Dragiše Vukčića - njegov sin vojvoda Ivaniš Dragišić, i unuci knez Pavle, knez Marko i knez Juraj.

## Izvori
Glaž (župa)

**Glaž** je naziv srednjovjekovne župe na području današnjih opština Gradiške i Laktaša, Bosna i Hercegovina. Prema istraživanju Miloša Blagojevića župa Glaž je formirana u periodu bosanske vlasti i to od jednog dijala župe Vrbas, istočno od rijeka Jurkovice i Osorne do rijeke Vrbasa i od Save na sjeveru do Crkvene na jugu. Pripadala je oblasti Donjih Kraja.

Prije širenja bosanske kraljevine pod Tvrtkom I na račun Ugarske, jednim dijelom oblasti Donjih Kraja, a među njima i Vrbaškom župom, dugo vremena upravljala je ugarska i hrvatska vlastela. Veliki vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić pripojio je župu Vrbas Donjim Krajima i bosanskoj kraljevini u vremenu iza 1383, kada se kao predhodni ugarski upravnik pominje Ivan, sin Vladislava, *commes et castellanus de Vrbaz*. Godine 1391. kao župan Glaža navodi se Dragiša Vukčić. U povelji Hrvoja Vukčića iz 1412. navedeni su svjedoci, *iz Glaža* - vojvoda Ivaniš Dragišić, a iz *Vrbasi* - Peter Jočić. 

Već slijedeće godine, 1413. Hrvoje je ostao bez vrbaške i sanske župe. Župu Vrbas je tada na upravu dobio kancelar Eberhard od Albena, a zatim je 1433, prešla u ruke kneza Ivana Blagajskog. Preudajom njegove udovice Doroteje do posjeda je došao knez Martin Frankopan. Župa Glaž je ostala u bosanskoj državi do njenog pada pod osmansku upravu 1463. god. Baštinili su je potomci Dragiše Vukčića - njegov sin vojvoda Ivaniš Dragišić, i unuci knez Pavle, knez Marko i knez Juraj.
## Naselja
Stari grad Glaž sa podgrađem Sreda nalazio se na području današnja dva sela Sređana, udaljenih oko 20 km. jugoistočno od Gradiške, par kilometara zapadno od rijeke Vrbas. Kralj Stjepan Tomaš potvrdio je poveljom iz 1446. god. grad Glaž i podgrađe Sredu kao baštinu, sinovima vojvode Ivaniša Dragišića. Iz sadržaja povelje se vidi da su u župi Glaž postojala dva gradska naselja - Glaž i Tetumio. Predpostavlja se da se Tetumio nalazio na mjestu današnjih Laktaša. Istom poveljom Dragišićima (Hrvatinićima) je potvrđeno i *selo u Gradištih*, koje je pripadalo kotaru grada Gradiške, a ganičilo sa župom Glaž. Gradiška je bila centar tranzitne trgovine između Slavonije i sjeverozapadne Bosne.

Radivoj Ostojić, brat kralja Stjepana Tomaša, u Župi Glađ ženidbenim vezama dobio je posjed Levač, odnosno selo i zamak tog imena. Po ovom imanju dobilo je ime Lijevče polje, široka aluvijalna ravan uz lijevu obalu donjeg toka Vrbasa. U Lamincima postoje arheološki ostaci koji se identifikuju sa utvrđenjem Levač, udaljenim 7 km zapadno od Glaža i 8 km. jugoistočno od Gradiške.

## Izvori

## Literatura
* Jelena Mrgić, Sjeverna Bosna 13-16. veka , Istorijski institut (Posebna izdanja 55), Beograd, 2008, 98.
* Miloš Blagojević: Sjeverna granica, 63-63, ALBiH, 3.23, 3.96
* Pál Engel, Neki problemi bosansko-mađarskih odnosa", Zbornik Odsjeka za povijesne i društvene znanosti HAZU 16, Zagreb, 1998, 60.
Banjica (župa)

**Banjica** je naziv srednjovjekovne župe na području današnje opštine Ključa, Bosna i Hercegovina. Ime župe potiče od desne pritoke Sane, koja se u nju ulijeva kod sela Ljubinja.

U XIII stoljeću župa je bila u posjedu feudalne porodice kneza Hrvatina. Obuhvatala je dolinu rijeke Sane od sela Vrbljana u gornjem toku do ušća potoka Glibaje iznad Hrustova kod Sanskog Mosta. Odatle je granica išla prema zapadu ostavljajući dolinu rijeke Sanice u župi Banjici. Zatim je granica išla prema jugu, preko jugoistočnih obronaka Grmeča, Šiše i dolazila do naselja Vrbljani.

## Stari gradovi i utvrđenja

Stari grad Ključ podignut je krševitoj kosi na lijevoj obali Sane, gdje je na najvišem vrhu izgrađena kula Ljubica. Bio je to najprije zamak ili vlastelinska rezidencija podignuta na ostacima utvrđenja iz rimskog perioda negdje u XII vijeku. Dva kilometra jugoistočno, na lijevoj obali Sane bilo je manje utvrđenje, kao predstraža starom gradu i obezbijeđenje prelaza rijeke.

Na istoj, lijevoj strani Sane, 15 km. nizvodno, nalazila se tvrđava Kamičak, a kod ušća Sanice nalazila se tvrđava današnjem Vrpolju. Putopisac Kuripešić u XVI vijeku spominje dvije razrušene tvrđavice Kamenac i Liskovac, a dalje prema istoku dva pusta gradića, Sekulur i Gusrev. Vjerovatno se radi o utvrđenju u Gračanici i takozvani Perića-grad u Sokolovu što je i arheološki potvrđeno. U istom putopisu naveden je Prizren-grad čiji se ostaci nalaze na desnoj strani Sane iznad sela Slatine. Sjeveroistočno od njega, oko 7 km, na zapadnoj strani planine Dimitora postojalo je utvrđenje Prolom. U njegovom podnožju je selo Treskavac koje se spominje u povelji kralja Tomaša iz 1446. I ova dva utvrđenja su imala ulogu čuvanja komunikacije kojom je prošao Kuripešič, dalje prema Sokol gradu na rijeci Plivi. Osim ovih utvrđenja iz putopisa, arheološki je potvrđeno postojanje utvrđenja u Gornjim Vrbljanima i Gornjem Ribniku.

## Izvori

## Literatura
* Tihomir Glavaš, Ključ, Arheološki leksikon Bosne i Hercegovine, Tom II, Sarajevo 1988, 147.
* Ivo Bojanovski, Kamičak 1, Arheološki leksikon Bosne i Hercegovine, Tom II, Zemaljski muzej Bosne i Hercegovine, Sarajevo 1988, 147.
* Jelena Mrgić, Kamičak, Leksikon gradova i trgova srednjovjekovnih srpskih zemalja - prema pisanim izvorima, Zavod za udžbenike , Beograd 2010, 126.
Temasek

**Temasek**, u literaturi navođen i kao **Temasik** ili **Tumasik**, rani je naziv za naselje koje je postojalo na području današnjeg Singapura. Ime se susreće u starim malajskim i javanskim izvorima, a spominju ga i kineske kronike iz dinastija Yuan i Ming poput kronike *Danmaxi* (kineski: 單馬錫). Sam naziv potječe iz malajskog jezika, odnosno od riječi *tasik*, koja znači "jezero" ili "more", a u ovom obliku vjerojatno znači "mjesto okruženo morem" ili "Morski grad"; javanski oblik (Tumasik) ima vrlo slično značenje. Prema jednoj teoriji, ime je referenca na vladara Tan ma sa na hoa. 

Iako je rana historija Singapura prepuna mitova i legendi, arheološki dokazi upućuju na to da je na tom području već u XIV. vijeku postojalo naselje. Na svom vrhuncu, naselje je bilo opasano zidinama, a kuće su bile izgrađene od kamena. Također, pronađen je niz predmeta koji su bili lokalnog porijekla, ali i uvezeni iz okolnih zemalja. Kineski izvori navode da su na području Temaseka postojala dva distinktna naselja – Longyamen i Banzu. 

Danas se naziv "Temasek" koristi u nazivima nekoliko državnih odličja, ali i institucija u Singapuru. 

## Reference

## Vanjske veze
*A History of the Lion City – Chapter from an online textbook.
Kraljevina Singapura

**Kraljevina Singapura** (malajski: *Kerajaan Singapura*) bila je malajska hinduističko-budistička kraljevina koja se vezuje uz ranu historiju Singapura, a vjeruje se da je postojala od 1299. godine pa do najkasnije 1389. godine na području otoka Temaseka. Historiografija uglavnom smatra da je kraljevina osnovana (oko) 1299. godine, a kao osnivač se navodi Sang Nila Utama (ili Sri Tri Buana), čiji je otac bio Sang Sapurba, polulegendarna ličnost koja se smatra pretkom nekolicine vladara iz Malajskog svijeta. 

Glavni izvor za historiju kraljevine su *[[Malajski anali]]*, koji se generalno smatraju nepouzdanim izvorom te mnogi historičari smatraju kako je samo posljednji vladar, Parameswara, bio stvarna historijska ličnost, a kog historija pamti i kao prvog malačkog sultana. No, arheološki nalazi s brda Fort Canning te okolnih obala rijeke Singapur ipak su potvrdili postojanje razvijenog naselja i trgovinske luke u XIV. vijeku, čime je potvrđeno svjedočenje kineskog doseljenika Wanga Dayuana iz dinastije Yuan, koji je svjedočio o naseljima imena Longyamen i Banzu, a koja su se nalazila na Temaseku. 

Samo naselje razvijalo se kroz XIII. i XIV. vijek od malenog trgovinskog naselja do razvijenog središta međunarodne trgovine koje je u to dobra spajalo Malajski arhipelag, Indiju i Kinu pod dinastijom Yuan. Međutim, dvije međusobno sukobljene regionalne sile iz tog doba polagale su pravo na ovo područje – sjeverna Kraljevina Ayutthaya te južna monarhija Madžapahit. Sjedište kraljevine bilo je fortificirano, a pretrpilo je barem dvije strane invazije prije nego su ga 1389. godine konačno osvojile snage Madžapahita, prema *[[Malajski anali|Malajskim analima]]*, odnosno sijamske snage, prema portugalskim izvorima. Posljednji vladar, Parameswara, pobjegao je na zapadnu obalu Malajskog poluotoka, gdje će 1400. godine utemeljiti Malački Sultanat. 

## Reference

## Literatura

*
*
*
*
*
*
*
*
*
*

*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
* 
*
Dragiša Vukčić Hrvatinić

**Dragiša Vukčić** (XIV st. – cca 1404.) je bio bosanski vlastelin iz druge polovine XIV stoljeća. Sin je vojvode Vukca Hrvatinića i imao je trojicu braće (Hrvoje, Vuk, Vojislav).

O njegovom djelovanju sa kraja XIV i početka XV stoljeća svjedoči nekoliko pisanih tragova, ali je život ovog bosanskog velikaša slabo poznat. Zajedno sa braćom podržavao je Ladislava Napuljskog u borbama za ugarsko prijestolje. Zauzvrat, Ladislav mu je izdao povelju 17. jula 1391. godine gdje mu je potvrdio posjede, selo Zabić u domenu grada Ključa i selo Srida u župi Glaž, u srednjovjekovnoj oblasti Donji Kraji.

U historijskim izvorima knez Dragiša Vukčić posljednji put se spominje u povelji Ladisava Napuljskog izdatoj 1. aprila 1404. godine. Iz teksta same povelje vidi se da je knez Dragiša bio župan Glaža. Poslije njegove smrti naslijedio ga je sin Ivaniš Dragišić. 

## Izvori
Zrak

**Vazduh** ili **zrak**, smeša gasova od kojih su neki u vrlo promenljivom sastavu: azota ima 78,08%, kiseonika 20,95%, argona 0,93% i u vrlo malim količinama kriptona, ksenona, helijuma, neona i drugih. U promenljivim količinama u vazduhu može biti vodene pare, ozona, ugljen dioksida, radona i drugih. Sastav vazduha varira na različitim visinama. Pri većoj visini smanjuje se sadržaj kiseonika, a povećava se sadržaj vodonika.

Vazduh je neophodan za život ljudi, biljaka i životinja.

## Zagađenje vazduha

Do zagađenja vazduha dolazi prilikom sagorijevanja fosilnih goriva. Ugalj, nafta i plin sadrže sumpor, od koga sagorijevanjem nastaju oksidi sumpora. Zbog visoke temperature u motorima automobila, od azota i kiseonika nastaju oksidi azota. Oksidi sumpora i azota su zagađivači vazduha jer nadražuju sluzokožu. Ugljen(IV)-oksid i čestice prašine takođe zagađuju vazduh.
U supstance koje zagađuju vazduh svrstavaju se najpre one koje se u nezagađenom vazduhu ne nalaze. U zagađujuće supstance svrstavaju se i sva ona hemijska jedinjenja koja prirodno postoje u vazduhu ako je njihova koncentracija veća od one koja odgovara nezagađenom vazduhu. Veoma je malo hemijskih jedinjenja koji nisu zagađivači.

## Reference

## Vanjske veze

* NASA atmosphere models 
* NASA's Earth Fact Sheet 
* American Geophysical Union: Atmospheric Sciences
* Outreach of the GEOmon project  See how Earth atmosphere is observed and monitored by a European project that combines many approaches.
Ock

**Ock** može značiti:

* Okement (staro ime: *Ock*), pritok Torridgea, u Devonu, Engleska
* Ock (Temza), pritok Temze, u Oxfordshireu, Engleska
* Ock (Wey), pritok Waya, u Surreyu, Engleska
Vojislav Vukčić Hrvatinić

**Vojislav Vukčić Hrvatinić** (XIV st. – cca 1393.) je bio bosanski vlastelin iz druge polovine XIV stoljeća. Najmlađi je sin vojvode Vukca Hrvatinića i imao je trojicu braće (Hrvoje, Vuk, Dragiša).

Njegovo političko i vojno djelovanje pada u vrijeme snažnog teritorijalnog širenja bosanskog kraljevstva u kojem su aktivno učestvovali i Hrvatinići, prvenstveno nastojeći da povrate izgubljene baštinske posjede koji su njihovi prethodnici ustupili ugarskom kralju nekoliko decenija ranije. 

Hrvatinići su bili dosljedne pristaše Ladislava Napuljskog u borbi za ugarski tron, a protiv Žigmunda Luksemburškog. Vrijeme pojave i nastupanja Vojislava na historijskoj pozornici pada u vrijeme snažnog razvoja srednjovjekovne bosanske države, predvođene sposobnim i energičnim kraljem Tvrtkom I. 

Život Vojislava Vukčića je slabo poznat, ali postoji nekoliko pisanih tragova. Zajedno sa Hrvojem u Kninu je 1388. god. vodio pregovore sa Trogirom o prelasku ovog grada pod bosansku vlast. Među svjedocima u dvije isprave iz 1399. god. bosanskog kralja Ostoje, kojima je u "baštinu i plemenito" potvdio ranije povlastice Dubrovačkoj republici, *zemlje od Kurila deri do Stona*, navodi se pod imenom Vojislav Vojvodić. Vojislav je sa Hrvojem tada bio uz kralja Ostoju, najpre u Lišnici u Usori, a potom na kraljevskom dvoru u Sutjeski. Spominje se u Hrvojevoj ispravi Zadranima iz 1401. godine. Krajem avgusta 1402. godine Vojislav je u Hrvojevom taboru u Zemljaniku. Išao je u Zadar noseći Hrvojevu poruku Alojziju Aldemarisku, admiralu i namesniku Ladislava Napuljskog. Hrvoje je zakazivao sastanak sa ugarskim pretendentom na kome bi se dogovorili o zajedničkom ratovanju protiv Žigmunda Luksemburškog i njegovih pristalica.

Godina smrti Vojislava Vukčića je nepoznata, kao i njegove bračne veze. Jedino je poznato da je imao sina Juraja Vojsalića koji je poslije smrti svog strica Hrvoja Vukčića Hrvatinića bio najistaknutiji član vlastelinskog roda Hrvatinića. 

Upravo po Vojislavu Vukčiću ova grana Hrvatinića prozvana je Vojsalićima i imala je ulogu u posljednjim decenijama bosanske samostalnosti. Posljednjeg Hrvatinića Osmanlije su postavile za svoga kralja u Bosni. 

## Izvori
Povelja Vukoslava Hrvatinića 1315.

**Povelja Vukoslava Hrvatinića iz 1315.** je sudska bilješka Vukoslava Hrvatinića, sina Hrvatina, kneza župe Banjice i predsjedavajućeg sudije lokalnog suda. Njome se utvrđuje izmirenje Vuka, sina Obrada, i njegovih srodnika iz naselja Sanice, u istoj župi. Teško je reći da li se radilo o opštoj bosanskoj praksi ili o specifičnostima Donjih Kraja kao područja koje se nalazilo između bosanskih i ugarskih vlasti. Hrvatinići su od početka XIV vijeka svoje posjede držali kao vazali hrvatskih Šubića Bribirskih i slavonskih Babonića, u čijem su okrilju djelovali.

## Opis
Dokument, koji predstavlja original, danas se čuva u Mađarskom nacionalnom arhivu u Budimpešti (*Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára*), u Predmohačkoj zbirci *(Mohács Előtti Gyűjtemény*) pod signaturom *Diplomatica i Levéltár* (DL) 66496. Prvobitno je pripadala porodičnom arhivu knezova Blagajskih (potomci Babonića), koji je neko vrijeme bio u Mađarskom nacionalnom muzeju. Povelja je napisana na glatkoj strani pergamenta bijele boje, neispravno isječenog, koji prema orijentaciji teksta ima oblik obrnutog pravougaonika. Dimenzije su oko 120&nbsp;mm dužina i širina oko 187&nbsp;mm. Vanjska, hrapava strana, mjestimično je zaprljana.

Čvrsto zbijeni tekst je napisan latinskim jezikom u formi između kancelarijske i kurzivne gotike, u 12 redova, bez tragova liniranja, mastilom zagasito smeđe boje. Gornja margina gotovo da i ne postoji i iznosi svega nekoliko milimetara. Desna je neravnomjerna, negdje tekst ide do ruba pergamenta, a negdje je uvučen. Lijeva margina je relativno pravilna i iznosi oko 10–12&nbsp;mm. Ispod teksta ostalo je oko 10&nbsp;mm nenapisanog prostora, odnosno oko 22–25&nbsp;mm sa otvorenom plikom.

## Prevod povelje
:*Mi, knez Vukoslav, sin pokojnog kneza Hrvatina, dajemo kao podsjetnik svima onima kojih se to tiče putem sadržaja ove isprave da je izvjesni Vuk, sin Obrada, vodio spor sa svojim plemenom iz Sanice pred plemenitim muževima, zajedno sa Vukoslavom, u njegovom prisuetvu, i oni su postigli sporazum između sebe. I ovo je učinjeno pred Radoslavom, sinom Bricija, i pred Lepom iz Lušca i pred Negojem iz Bahulane. I ako neki od njih bude proturiječio ovom činu plemenitih muževa, i ako koji iz njegovog plemena Vuku, sinu Obrada, bude načinio štetu, da zbog toga uplati sudu: pedeset maraka gospodinu i još pedeset Vuku, sinu Obrada. I ovoj stvari prvi pristav [bio je] Zaladol, sin Herelka iz Lušci, a drugi Juraj, sin Duvana. I da se niko od njih ne usudi da tome protivriječi. Dato u Sanici, Ljeta Gospodnjeg 1315.*
## Izvori
Tjumenj

**Tjumenj** () je grad u Sibiru u Rusiji. Upravno je sjedište Tjumenjske oblasti. Tjumenj je osnovan 1586. godine, i najstariji je grad u Sibiru. Prema popisu stanovništva iz 2021. godine, ima 847.488 stanovnika.

## Etimologija
Ime Tjumenj je izvedeno od mongolskog *Tümen*, što znači 10.000.

## Historija
Tjumenj je osnovan 1586. godine na mjestu gdje je se do 1581 nalazio Tatarski grad Čimgi-Tura. Tjumenj je na početku bio mala drvena tvrđava. na početku XVI. vijeka, imao je 2.000 stanovnika. 1616. godine je izgrađen manastir u Tjumenju. Tjumenj je od osnivanja grada bio važan centar za trgovinu i u gradu trgovalo se s trgovcima iz Srednje Azije. Tjumenj je bio jedan od glavnih sibirskih centara trgovine robljem u XVIII. vijeku. Tokom drugog Svjetskog rata Tjumenj je dobio veliki poticaj industrije zbog evakuacije industrije iz Evropske Rusije. Sovjetska vlada je čuvala tijelo Lenjina u gradu od jula 1941. do marta 1945 u sklopu evakuacije. Otkriveni su velike rezerve nafte i plina u Sibiru u 60-ih. 1965. godine je otkrivena deseta najveća rezerva nafta na svijetu u Samotloru u Tjumenjskoj oblasti. Tjumenj je tada postao administrativno središte ruskog izvoza nafte i plina.

## Geografija
Tjumenj je smješten na rijeci Tura koja je pritok Tobola.

## Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2021. godine, Tjumenj ima 847.488 stanovnika. Tjumenj je imao 2011. godine imao 581.900 i 1989. godine 476.900 stanovnika. Etnički sastav:

## Ekonomija
Glavne industrije grada su obrada metala, inženjerstvo, brodogradnja, klade te hemikalije.

## Obrazovanje
U Tjumenju nalazi se Tjumenjski državni univezitet za naftu i plin, osnovan u 60-ih.

## Pobratimski gradovi
Pobratimski gradovi Tjumenja su:

* Daqing, Kina
* Celle, Njemačka
* Houston, SAD
* Brest, Bjelorusija

## Reference
Povelja Stjepana II Vukoslavu Hrvatiniću 1326.

**Povelja Stjepana II Vukoslavu Hrvatiniću** je darovnica koju je izdao bosanski ban Stjepan II Kotromanić Vukoslavu Hrvatiniću zbog njegovih zasluga tokom uspješnog nastojanja Kotromanića da učvrste vlast u srednjovjekovnoj Bosni, nakon predhodne prevlasti Šubića u Bosni.
## Historija
Za vrijeme vladavine bana Stjepana I (vladao 1287. - 1314), Bosna je najvećim dijelom bila pod vlašću Šubića, dok je bosanski ban držao manji dio, uglavnom kod Srebrenika. Najveće zasluge za dolazak Šubića imali su Hrvatinići, koji su se priklonili hrvatskom banu. U Skradinu je 2. februara 1301. ban Pavle Šubić garantovao knezu Hrvatinu mir i sigurnost obećavši, i da će, radi vjernosti i velikih usluga, štititi njega i posjede mu od ma koga.

Nakon smrti Pavla I Šubića, 1. maja 1312. godine, hrvatskog bana  i gospodara Bosne i Humske zemlje, njegove funkcije i titule prešle su na njegovog sina Mladena II. Mladen je veoma brzo, već 1319. došao u sukob sa susjednim hrvatskim velikašima, Babonićima, Kurjakovićima, Nelipčićima i krčkim vladarima (budućim Frankopanima), zatim s gradovima na obali (Šibenik, Trogir), kojima se na poziv pridružio i Stjepan II Kotromanić sa bosanskom vojskom.

U kasno ljeto 1322. godine velika se koalicijska vojska, kojoj je na čelu bio slavonski ban Ivan Babonić, pojavila u blizini Skradina, gdje se kod Bliske, odigrala odlučujuća bitka. Mladen II je bio poražen i odveden u Ugarsku, gdje je proveo u zatočeništvu dvadesetak godina, sve do svoje smrti.

Ovim porazom Šubići su izgubili i gospodarenje Bosnom. Hrvatinići su opet promijenili stranu i vratili se svom pravom vladaru.

Stjepan II je iza toga nastavio dalje širenje banovine Bosne, priključujući veći dio Huma, na istoku do Gacka i Tropolje. Velike zasluge za njegove uspjehe imao je Vukoslav Hrvatinić koji je bio nagrađen sa dvije župe, Banjicom i Vrbanjom.
  

## Opis
Na osnovu sticanja Humskog zemljišta u vlasništvu, povelja se datira u vrijeme neposredno poslije pobjede bana Stjepana II i Dubrovnika nad humskom vlastelom Branivojevićima, što se dogodilo 1326. god. Povelja je dio porodične arhive Hrvatinić, pronađene u arhivu grofova Baćanja u Kermendu u Ugarskoj.

Radi se o originalnom dokumenta na pergamentu, na kojem visi pečat bosanskog bana na zeleno-crveno-ljubičastom trakom. Dimenzije su joj dužina 28&nbsp;cm a širina 26,5 i 28&nbsp;cm, sa plikom od 4&nbsp;cm o koju je vrpcom pričvršćen voštani pečat bana Stjepana. Pečat nije vidljiv ali se predpostavlja da se radi o velikom obostranom pečatu, prečnika 8&nbsp;cm, s prikazom oklopljenog konjanika.

### Tekst povelje

### Druga povelja
Stjepana II izdao je knezu Vukoslavu u kratkom vremenu drugu poovelju istoga sadržaja. Pisana je u kući gosta Radoslava. Ova druga darovnica je značajna, jer govori o odnosu Stjepan II prema Crkvi bosanskoj. Pisana je u prisustvu velikog djeda Radoslava, velikog gosta Radoslava i starcima Radimirom, Žunborom i Vučkom.

## Reference
Povelja Vukoslava Hrvatinića iz 1325.

**Povelja Vukoslava Hrvatinića iz 1325.** je dokument kojim je Vukoslav Hrvatinić, knez župe Banjice, oslobodio sina Jurja Hranića i sluškinje Marice od obaveze da mu služi. Povelja je izdata u starom gradu Ključu, središnjem župskom gradu, koji se ovom prilikom prvi put pominje i to u vrijeme nesređenih prilika na granici Ugarske i bosanske banovine.

Hrvatinići su od početka XIV vijeka svoje posjede držali kao vazali hrvatskih Šubića Bribirskih i slavonskih Babonića, u čijem su okrilju djelovali.

## Opis
Dokument, koji predstavlja original, danas se čuva u Mađarskom nacionalnom arhivu u Budimpešti (*Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltára*), u Predmohačkoj zbirci *(Mohács Előtti Gyűjtemény*) pod signaturom *Diplomatica i Levéltár* (DL) 66502. Prvobitno se nalazio u porodičnom arhivu knezova Blagajskih (potomci Babonića), koji je neko vrijeme bio u Mađarskom nacionalnom muzeju.

Povelja je napisana na glatkoj strani pergamenta bijele boje, koji prema orijentaciji teksta ima oblik položenog pravougaonika. Dimenzije su oko 158&nbsp;mm dužina i širina oko 254&nbsp;mm.

Tekst je napisan latinskim jezikom u formi kancelarijske gotice, u 12 redova, mastilom smeđe boje. Gornja margina  iznosi 17&nbsp;mm, desna je 17&nbsp;mm,  lijeva margina iznosi oko 23&nbsp;mm. Ispod teksta ostalo je oko 60&nbsp;mm nenapisanog prostora. Isprava je snabdjevena visećim pečatom, istim kao i na povelji iz 1315. god. To je prvi sačuvani pečat Hrvatinića.

## Prevod povelje
:*Mi, knez Vukoslav, sin kneza Hrvatina, dajemo na znanje svima kojih se to tiče kroz sadržaj ove isprave su, došavši pred nas, Čeprnja, Juraj i Budec zatražili od nas slobodu za sina gore navedenog Jurja, sina Hranića, budući da je ist narečeni Juraj dobio sina koji se zovi Hranić, sa našom sluškinjom zvanom Marica. Stoga smo mi, razmotrivši službe rečenog Jurja, koje je zajedno sa svojom braćom Andrijom i Budecom, našoj ličnosti vjerno i efikasno vršio, navedenog sina Jurja i Marice imenom Hranić našom vjerom učinili slobodnim i izuzetim iz svakog služenja. Ako, pak, neke riječi protivljenja u vezi sa rečenim Hranićem poslije moje smrti ispostave moji sinovi - Vlatko, Vuk i Pavle, neka gnjev božiji padne na njih i nanese očinsku osudu. U akladu, pak, sa običajem naše zemlje, utvrđujući neopozivost čvršćom vjerom, istog rečenog Hranića osigurali smo kroz prisustvo valjanih i vjere dostojnih ljudi, magistra Damjana, Radoslava sina Radca, Čeprnje, Jurja našeg kapelana, Vukoslava sina Vukmira, Budonje iz plemena Kolunića, Budislava sina Grdomila. A pristavi ove stvari su Dragoš, sin Miroša, i Radec naš knez. Za svjedočanstvo i osnaženje ove stvari dadosmo da se pričvrsti naš pečat. Dato u našem gradu Ključu, na praznik pape Urbana, ljeta Gospodnjeg 1325.*
## Izvori
Gradonačelnik Moskve

**Gradonačelnik Moskve** () je čelnik i najviši dužnosnik grada Moskve, koji vodi Vladu Moskve, glavno izvršno tijelo grada.

Moskva je istovremeno grad i zasebni federalni subjekt, prema Ustavu Rusije. Većinu federalnih subjekata vode guverneri, ali ured načelnika Moskve naziva se gradonačelnik grada Moskve, prema Povelji grada Moskve ().

U januaru 1905. službeno je uvedena institucija gradskog guvernera, odnosno gradonačelnika.

## [[20. vijek]]
* od 1. januara 1905. do 16. januara 1905. : Ivan Rudnjev
* od 16. januara 1905. do 18. aprila 1905. : Jevgeni Volkov
* od 18. aprila 1905. do 28. juna 1905. : Pavel Šuvalov
* od 28. juna 1905. do 16. jula 1905. : Ivan Rudnjev (drugi mandat)
* od 16. jula 1905. do 30. decembra 1905. : Georgi Petrovič von Medem
* od 7. januara 1906. do 11. decembra 1907. : Anatoli Rejnbot
* od 7. februara 1908. do 30. maja 1915. : Aleksandr Adrianov 
* od 17. februara 1916. do 1. marta 1917. : Vadim Šebeko

## Predsjednici moskovskog Izvršnog odbora (1917–1991)
* od septembra do novembra 1917. : Viktor Nogin (K.P.S.S.)
* od novembra 1917. do marta 1918. : Mihail Pokrovski (K.P.S.S.)
* od marta 1918. do oktobra 1918. : Pjotr Smidovič (K.P.S.S.)
* od oktobra 1918l do 16. januara 1926. : Lav Kamenjev (K.P.S.S.)
* od 16. januara 1926. do 1931. : Konstantin Uhanov (K.P.S.S.)
* od 1931. do 22. jula 1937. : Nikolaj Bulganjin (K.P.S.S.)
* od 22. jula 1937. do 3. novembra 1938. : Ivan Sidorov (K.P.S.S.)
* od 3. novembra 1938. do 14. aprila 1939. : Aleksandr Jefremov (K.P.S.S.)
* od 14. aprila 1939. do 7. decembra 1944. : Vasili Pronin (K.P.S.S.)
* od 7. decembra 1944. do 18. januara 1950. : Georgi Popov (K.P.S.S.)
* od 18. januara 1950. do 2. februara 1956. : Mihail Jasnov (K.P.S.S.)
* od 2. februara 1956. do 1961. : Nikolaj Bobrovnikov (K.P.S.S.)
* od 1961. do 1963. : Nikolai Digaj (K.P.S.S.)
* od 1963. do 1986. Vladimir Promislov (K.P.S.S.)
* od 3. januara 1986. do 14. aprila 1990. : Valeri Sajkin (K.P.S.S.)
* od 26. aprila 1990. do 2. jula 1991. : Jurij Lužkov (K.P.S.S.)

## „Gradonačelnici Moskve” (od 1991. godine)
* od 12. juna 1991. do 6. juna 1992. : Gavril Popov (D.R.)
* od 6. juna 1992. do 28. septembra 2010. : Jurij Lužkov (neovisan, O.V.R., E.R.; pet uzastopna mandata)
* od 28. septembra 2010. do 21. oktobra 2010. : Vladimir Resin (E.R.)
* od 21. oktobra 2010. do danas : Sergej Sobjanjin (E.R., pet uzastopna mandata)

## Povezano
* Moskva

## Vanjske veze
*  Službena stranica Gradonačelnika Moskve
*  Ustav grada Moskve
Sjevernokavkaski federalni okrug

**Sjevernokavkaski federalni okrug** () jeste jedan od osam ruskih federalnih okruga. Sjevernokavkaski federalni okrug broji 10.171.434 stanovnika i površina okruga iznosi 172.400km².

Sjevernokavkaski federalni okrug obuhvaća iduće subjekte:

* Dagestan,
* Ingušetija
* Kadarbsko-Balkarska
* Sjeverna Osetija-Alanija
* Stavropoljski kraj
* Čečenija

## Reference
Zlatá Idka

**Zlatá Idka** () je naseljeno mjesto u okrugu Košice-okolina, u Košičkom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Štapići (razvrstavanje)

***Štapići*** se može odnositi na:
* Markovi štapići ili Kortinilja (instrument štapići)
*Štapići za jelo

## Povezano
*Štapićasta ćelija
Kortinilja

**Kortinilja** (: **'; : ***Markovi štapići**') je [[Muzički instrumenti|muzički instrument]], [[Udaraljke|udaraljka]] kojoj je primarna svrha boja [[Muzika|muzičkoga]] izraza odnosno [[Tonski sistem|tona]]. Čini ga tuce manjih stakličastih štapića (cilindar), koji vise ispod gornje osnove, pri čemu je dodatni sličan štapić u ruci svirača. Materijal od kojega se instrument izrađuje je [[Aluminijum|aluminijum]] (ili [[Mesing|mesing]]); cilindar je prečnika  ;  cilindara je ravnomjerno različita (nepravilni [[Trapez (geometrija)|trapez]] omogućava visinu ili opadanje [[Glissando|glisandoa]]). Instrument se može svirati i samim prstom umjesto dodatnoga cilindra. Skuplji modeli imaju poseban dodatak. Za razliku od [[Cjevasto zvono|cjevastoga zvona]], podvrsta kortinilje, ne dobija se definitivan tonski vrh.

Instrument je dobio naziv [[eponim]]no (, 1967. godine, izumio je instrument; nije osmislio naziv, pa je  nazvao instrument po Stevensu). Markovi štapići kolokvijalno se zovu *podveska'', posebno za moderni repertoar; štapići i podveska su dva različita instrumenta, a razlikuju se po načinu izrade i načinu davanja zvuka.

## Povezano
*Orgulje

## Izvori


## Vanjske veze
*
Linux Mint

**Linux Mint** je računalni operativni sustav iz obitelji UNIX-a, pruža laku instalaciju, pogotovo korisnicima koji nemaju postojećeg iskustva sa Linux-om. Aktualno je nekoliko izdanja sustava koja su temeljena na distribucijama Ubuntu, a zasebno izdanje temeljeno je na Debianu.

## Opis
Kao i mnogo drugi Linux distribucije Linux Mint se sastoji od mnoštva programskih paketa, od kojih se velika većina distribuira kao programska podrška sa slobodnom licencom (također poznat kao open source). Glavne licence koje se koriste je GNU Opća javna licenca (GNU GPL) koja, zajedno s GNU Lesser General Public License (GNU LGPL), izričito izjavljuje da korisnici mogu slobodno pokretati, umnožavati, rasparčavati, mijenjati odnosno razvijati ili poboljšati postojeći softver. Linux Mint je financiran od strane svoje zajednice korisnika. Individualni korisnici i poduzeća koja koriste operacijski sustav djeluju kao donatori, sponzori i partneri distribucije. Financijska potpora zajednice i oglašavanje na webu pomaže u održavanju distribucije.

## Nastanak i razvoj operacijskog sustava
Linux Mint je započeo u 2006. s beta inačicom koja se zvalo 1.0 "Ada". Projekt nije bio poznat u vrijeme i ova inačica nikada nije bila izdana kao stabilna. S izlaskom inačice 2.0 "Barbara", nekoliko mjeseci kasnije, distribucija je privukla pozornost mnogih ljudi u Linux zajednici te je počela prikupljati publiku. Inačica 2.0 "Barbara" je bazirana na Ubuntu 6.10, koristeći iste repozitorije i koristeći ga kao osnovu.

Nazivi i brojevi inačica su sljedeći: 2.1 "Bea", 2.2 "Bianca", 3.0 "Cassandra", 3.1 "Celena", 4.0 "Daryna", 5 "Elyssa", 6 "Felicia", 7 "Gloria", 8 "Helena", 9 "Isadora", 10 "Julija", 11 "Katya", 12 "Lisa", 13 "Maya", 14 "Nadia", 15 "Olivia", 16 "Petra", 17 "Qiana", 17.1 "Rebecca", 17.2 "Rafaela", 17.3 "Rosa", 18 "Sarah", 18.1 "Serena", 18.2 "Sonya", 18.3 "Sylvia", 19 "Tara", 19.1 "Tessa", 19.2 "Tina", 19.3 "Tricia", 20 "Ulyana", 20.1 "Ulyssa", 20.2 "Uma" i 20.3 "Una"...

## Reference
Ljubica (razvrstavanje)

**Ljubica ** ima više značenja:
* Ljubica
* Ljubica (film)
* Ljubica (Kežmarok)
* Ljubica (Šenoa)
* Ljubica (TV film)