Ante Marković

**Ante Marković** (Konjic, 25. 11. 1924 - Zagreb, 28. 11. 2011), predsjednik Predsjedništva SR Hrvatske i posljednji predsjednik Saveznog izvršnog vijeća SFR Jugoslavije. Dana 19. decembra 1991. na konferenciji za štampu Ante Marković je "vratio mandat" građanima Jugoslavije, rekavši da ne postoji više nijedan državni organ u Jugoslaviji kome bi se mogla podneti ostavka.

## Porijeklo i školovanje
Ante Marković rodio se u Konjicu, 1924 godine u hrvatskoj obitelji. Prije Drugoga svjetskog rata pristupio je naprednom omladinskom pokretu, te je vrlo rano postao članom Saveza komunista Jugoslavije (SKJ). 1941 godine pristupio je Narodnooslobodilačkom pokretu. 1954 diplomirao je elektrotehniku na Tehničkom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu.

## Privredna i politička karijera
Nakon fakulteta zaposlio se u poduzeću »Rade Končar«. Generalnim direktorom postaje 1961 i na toj funkciji ostaje pune 23 godine, do 1984. U njegovo vrijeme »Rade Končar« je narastao s 2 tisuće na 25 tisuća zaposlenih, među kojima je bilo 4,5 tisuće inženjera.

U politiku je ušao 1982 godine, u doba dužničke krize, na položaj predsjednika Izvršnog vijeća Sabora (tj. vlade) SR Hrvatske. Po okončanju četverogodišnjeg mandata, izabran je, 1986 godine, na funkciju predsjednika Predsjedništva SR Hrvatske, umjesto Eme Derossi-Bjelajac. U SKH-u je bio poznat kao liberal, zbog čega je uvijek bio napadan od strane ideoloških komunista. Podržavao je reformu političkog sistema u višestranačje. Za predsjednika Saveznog izvršnog vijeća (SIV) izabran je 16. 3. 1989 godine, umjesto Branka Mikulića iz BiH, koji je podnio ostavku. Prilikom preuzimanja funkcije predsjednika SIV-a zahtjevao je da mu se nitko ne miješa u formiranje Vlade. Osim mjesta saveznog sekretara za unutrašnje poslove, ministarska mjesta u vladi mu nije formirao niti SKJ, niti Predsjedništvo SFRJ. Markovićev kanidat za funkciju saveznog sekretara za unutrašnje poslove je bio Janez Zemljarič, koji je prije bio predsjednik Vlade SR Slovenije, a u vrijeme Milke Planinc potpredsjednik SIV-a. Marković je Zemljariča dobro poznavo i cijenio. Međutim Slobodana Miloševića je odbio poduprijeti Zemljarića kao kandidata za sekretara. Nakon podosta Miloševićevih kandidata koje je Marković odbio, Marković je na poslijetku prihvatio prijedlog Miloševića da se na poziciju saveznog sekretara za unutrašnje poslove imenuje general Petar Gračanin. Gračanin je u tom trenutku obnašao dužnost predsjednika Predsjedništva Srbije, a mjesto saveznog sekretara za unutrašnje poslove iskljućivo je odobravalo Predsjedništvo SFRJ. Dana 28. 6. 1989. Marković je kao predsjednik SIV-a prisustvovao s Janezom Drnovšekom, tadašnjim predsjednikom Predsjedništva, govoru Slobodana Miloševića na Gazimestanu. Ni Marković ni Drnovšek nisu bili upoznati sa sadržajem Miloševićevog govora prije svečanosti. Nakon govora Marković i Drnovšek protestno su napustili svečanost helikopterom Jugoslavenskog ratnog zrakoplovstva (JRZ). Marković je zastupao stajalište da se Vojvodini, a posebice Kosovu, mora dati autonomija kakva je postojala u vrijeme Josipa Broza Tita. U siječnju 1990 godine nakon 14.-og izvanrednog kongresa SKJ, koji su protestno napustili hrvatski i slovenski izaslanici, Marković je izjavio novinarima: "*Pa što ako se Partija raspala, Jugoslavija može i bez nje!*" Ubrzo nakon toga osnovao je stranku Savez reformskih snaga Jugoslavije koja se je zalagala za nastavak postojanja Jugoslavije, tj. protiv izdvajanja republika i pokrajina iz sastava Jugoslavije. Markovićev program je doživio poraz, tj. njegovi potencijalni koalicijski partneri u Hrvatskoj (bivši komunisti) su poraženi na izborima, a Savez reformskih snaga Jugoslavije doživio je poraz u SR Bosni i Hercegovini, SR Makedoniji, SR Srbiji i SR Crnoj Gori.

Ostavku na mjesto predsjednika SIV-a je podnio 20. 12. 1991, mjesec dana nakon što je počinjen zločin na Ovčari. Hrvatska javnost, ogorčena agresijom, to mu je jako zamjerila, pa od tuda Hrvatskom dominira uvjerenje da je Marković stao na Miloševićevu stranu. Već krajem 1991 razmišljao je kako pobjeći iz Beograda, preko Makedonije do Italije, o čemu se čak dogovarao sa predsjednikom Makedonije Kirom Gligorovim. Na kraju je uspio doći u Zagreb, gdje je ostao do odlaska u Austriju. Marković se preselio u Austriju zbog političkog stanja i lošeg tretmana u Hrvatskoj, te zato što je tadašnji kancelar Austrije Franz Vranitzky bio Markovićev dobar prijatelj. Odlučio se nastaniti Grazu jer je blizu Zagreba, te zato što je tako mogao lakše komunicirati sa svojom obitelji, koja je ostala u Zagrebu.

### Markovićeve ekonomske reforme
Marković je u saveznoj Skupštini SFRJ, 1989 godine, iznio ambiciozan program gospodarske reforme s osnovnim ciljem, obaranjem hiperinflacije. Naime, tada je, potkraj 1989 godine, inflacija dosegnula nevjerovatnih 2679% godišnje. Prilikom posjeta Americi, na poziv tadašnjeg predsjednika George H. W. Busha, Marković je pregovorao sa MMF-om (Međunarodni monetarni fond) o ekonomskim reformama u Jugoslaviji, tražeći potporu za svoju ekonomsku politiku. Nakon sastanka sa Markovićem, tadašnji direktor MMF-a Michel Camdessuso je zaključio da u svojoj praksi još nije čuo tako konzistentan i hrabar projekt. Zapadne banke su obećale financijsku podršku Markoviću i njegovim reformama, ukoliko bi se njegov koncept provodio.

Marković je prvo išao sređivati probleme bankarskog sektora, gdje je uspješno riješio kontaminiranu aktivu (bankarsko potraživanje koje se teško ili uopće ne može naplatiti). Sukladno Markovićevom programu odnos dinara i njemačke marke je bio zaleđen, tj. predviđeni su konvertibilni dinari. Srezao je vojni budžet Jugoslavenske narodne armija (JNA) sa 60 na 35 posto ukupnih sredstava proračuna sa kojima je raspolagala Jugoslavija. Srezao je izdatke za administraciju, ali povećao sredstva za carinu i policiju. Marković je inzistirao na znatnom povećanju plaća carinicima, iako su svi oko njega bili protiv tog poteza. Do tada se polovina budžeta financirala doprinosima republika i pokrajina, a druga polovina su bili vlastiti prihodi federacije. Pritom se misli na porez na promet, carinu i trošarine. Kad su se povećale plaće carinicima, prihodi od carine su toliko narasli da je Marković predložio ukidanje doprinosa republika i pokrajina. Marković je uredio poslovanje sa SSSR-om (Sovjetski Savez) tj. izdatke za klirinško poslovanje. Prije Markovićevih reformi bilo je dovoljno da neko poduzeće pošalje papire da je izvezlo robu u SSSR, te da mu savezna vlada Jugoslavije isplati novac. Nakon reformi bilo je potrebno da određeno poduzeće prvo dobije klirinške dolare (točnije papire, jer to je bio virtualni novac), za koje je Jugoslavija mogla kupovati u SSSR-u, pa su se tek onda ti dolari smjeli zamijeniti u Narodnoj Banci Jugoslavije za dinare i tako naplatiti svoj izvoz. Klirinški izdaci su se nakon toga žestoko smanjili. Milošević je tada napao Markovića da uništava srpsko gospodarstvo, iako su veliki klirinški izvoz imale i Slovenija i Hrvatska. Nakon reformi, društvene djelatnosti (kultura, zdravstvo, školstvo, itd.) financirale su republike, i to ne iz svojih proračuna već putem posebnih fondova, a koji su se punili doprinosima. Za Markovićevih reformi 1990 godine je izmijenjen "Zakon o privatizaciji", kasnije znan kao "Markovićeva privatizacija". Nakon izmjene zakona došlo je do pojedinačnih privatizacija. Ljudi unutar poduzeća su pritom bili preferirani time što je novi zakon izdavanjem internih dionica predviđao dalekosežne popuste za menadžment i radnike, dok je sa druge strane otežavao prodaju udjela u poduzećima vanjskim investitorima.

Markoviću je išla u prilog činjenica da je razina ekonomske integriranosti države bila prilično velika, tj. da je udio ekonomskih aktivnosti izvan područja matične republike bio razmjerno velik i značajan za ekonomsku situaciju u svim republikama SFR Jugoslavije. Markovićeve reforme su ubrzo nakon implementacije počele davati rezultate, životni standard je počeo rasti, dinar je stabiliziran, inflacija zaustavljena, te je uvedena konvertibilnost. Dinar je postao prva konvertibilna valuta u jednoj socijalističkoj zemlji. Za vrijeme Markovićevih reformi devizne rezerve su porasle sa 1,5 na 6,8 milijardi dolara. U roku godinu i pol dana smanjen je inozemni dug Jugoslavije sa 21,5 na 12,2 milijarde dolara. Markovićeva je vlada smanjila inflaciju sa 56 posto mjesečno u prosincu 1989 na 17,3 posto u siječnju 1990, te 8,4 posto u veljači i 2,4 posto u ožujku 1990.

Marković je nailazio na otpore na različitim stranama u državi, ne samo u pojedinim republičkim rukovodstvima, već i u saveznoj skupštini. Milošević je međutim od samog početka sabotirao Markovićeve reforme, sve je činio da ih sruši. Konstantni politički udari iz Beograda, mimo SIV-a, su razorili monetarnu stabilnost Jugoslavije. Naime, 8. 1. 1991 godine Milošević je izvršio monetarni udar na Narodnu Banku Jugoslavije. Udar je izvršen tako da je iz Narodne Banke Jugoslavije, preko Narodne banke Srbije, izvučeno 18,2 milijardi dinara tj. 2,5 milijarde njemačkih maraka. Iako je Marković nakon toga tražio sankcije za SR Srbiju i vraćanje novaca, ništa od toga nije sprovedeno u djelo. Taj monetarni udar je formalno označio kraj Markovićevih reformi i početak raspada Jugoslavije. Markovićeve reforme premda do tada gospodarski uspješne, nakon toga nisu uspijele zaustaviti zloslutan politički razvoj u Jugoslaviji, u kojoj je javnost bivala sve zagušenija govorom mržnje i prijetnjama oružjem iz Srbije. Kada se Jugoslavija počela raspadati, ona je zapravo bila na izlasku iz ekonomske krize.

### Uloga uoči i u toku ratova u Jugoslaviji
Marković se prvi put sastao sa Franjom Tuđmanom 1990 godine. Na tom sastanku Tuđman je tražio Markovićevu podršku  za svoju politiku i dolazak na vlast u SR Hrvatskoj. Marković je svoju potporu Tuđmanu uvjetovao time da se podupru započete reforme i demokratizacija zemlje, da se izbjegava revanšizam, da se pregovori sa Srbima vode u Hrvatskoj, a ne preko Miloševića i Beograda, da se ne ide u militarizaciju i naoružavanje Hrvatske, te da se Bosna i Hercegovina izuzme iz svih eventualnih budućih planova Hrvatske. Tuđman nije pristao na te Markovićeve uvjete.

Krajem 1990 godine Marković se sukobio sa saveznim ministrom obrane general Veljkom Kadijevićem oko Hrvatske i politike Slobodana Miloševića, a koju je Kadijević podupirao. Početkom 1991 godine Kadijević je Markoviću predložio plan koji je razradio Generalštab JNA, a za koji su trebali političku potporu i legitimnost. Tim planom su trebala biti uhićena rukovodstva Hrvatske i Slovenije, tj. Franjo Tuđman i Milan Kučan. Marković je energično odbio poduprijeti plan uz protupitanje zašto se ne uhiti Milošević.

Marković je u svibnju 1991 godine htio smjeniti Kadijevića, te za novog saveznog ministra obrane postaviti generala Antona Tusa, koji je tada još bio aktivan u Beogradu u JNA. Plan je bio da se, sa generalom Tusom na čelu JNA, Stjepanom Mesićem na čelu Predsjedništva i Markovićem na čelu Vlade, neutraliziraju promiloševićevske snage u JNA. General Tus se složio sa planom, a Marković je po dolasku u Zagreb o tome razgovarao sa Tuđmanom. Iako je Tuđman rekao da će razmisliti, plan je propao nakon što je general Tus imenovan prvim načelnikom Glavnoga stožera Oružanih snaga Republike Hrvatske.

Kako nikada nije podržavao nasilje, Marković je stalno inzistirao na jugoslavenskom integritetu. Formalni okvir za akciju JNA u Sloveniji je dao SIV odlukom da se zauzmu granični prijelazi, iako SIV prema zakonu nije bio ovlašten odlučivati o upotrebi vojske. Nakon odluke SIV-a o slanju jedinica JNA radi "*obezbeđivanja izvršavanja saveznih propisa o prelaženju državne granice i kretanju u graničnom pojasu na teritoriji republike Slovenije*" donesene u noći s 25. na 26. 6. 1991, i neuspjeha te vojne intervencije, Marković je postajao sve nemoćniji. Marković je odlučno negirao da je naložio intervenciju JNA u Sloveniji, ističući da je njegova vlada tada jedino naredila saveznom MUP-u da se uspostavi kontrola nad graničnim prijelazima u Sloveniji, u suradnji s jedinicama JNA. Stjepan Mesić je potvrdio da Marković i svi ministri SIV-a, uključujući i skupinu Slovenaca u SIV-u, nisu tražili akciju tenkova i ratne tehnike, već se samo zahtjevalo angažiranje MUP-a i graničnih jedinica JNA, i to samo na granici Jugoslavije tj. tada još SR Slovenije. Na sjednici SIV-a, održanoj 18. 9. 1991 godine, Marković je tražio ostavku Kadijevića i njegovog zamjenika admirala Stane Broveta. Kadijević je još u ožujku 1991 godine bojkotirao suradnju sa Markovićem tj. SIV-om. Marković je ustvrdio da je "*JNA zloupotrijebila položaj i zaratila protiv jedne republike (Hrvatske)*".

Na početku rata u Hrvatskoj Marković se zalagao za embargo na uvoz oružja na području cijele Jugoslavije.

1991 godine tokom diplomatskih pregovora, kojima je predsjedao Lord Peter Carington, Marković je oštro napao Miloševića zbog razaranja Vukovara i Dubrovnika. Isto tako je u otvorenom pismu tražio od Miloševića da zaustavi izvanrednu mobilizaciju JNA za rat protiv Hrvatske.

7. 10. 1991 godine Marković je bio žrtvom pokušaja atentata kada je JRZ raketiralo Banske dvore gdje se nalazio na zajedničkom ručku s Tuđmanom i Mesićem. Očito da je nakon zahtjeva za ostavkom vrha JNA i on postao meta odmetnute vojske.

Marković je zagovarao "Bruxellessku Deklaraciju" vjerujući da je to jedini mogući način da se miroljubivo razriješe odnosi u SFR Jugoslaviji. "Bruxellesskom Deklaracijom", od 17. 12. 1991, je konstatirana disolucija SFR Jugoslavije, te su tadašnje republike pozvane da se do 23. 12. 1991 izjasne o neovisnosti.

Marković je tokom sjednice "Saveznog izvršnog vijeća" prozvao Slobodana Miloševića i Radovana Karadžića vezano za akciju "RAM", a koji se odnosio na plan srpske politike o vojnom zauzimanju teritorija Bosne i Hercegovine koji bi ostao u reduciranoj "srpskoj Jugoslaviji". Snimak razgovora između Miloševića i Karadžića o planu "RAM", Markoviću je osobno donio ministar unutarnjih poslova Bosne i Hercegovine Alija Delimustafić.

1992 godine Alija Delimustafić je u Grazu posjetio Markovića, te mu je predložio da za BiH organizira nabavu oružja preko svojih ruskih veza. Iako je Delimustafić tim poslom Markoviću ponudio veliku zaradu, on je odbio ponudu sa riječima: *Vi od mene možete svašta tražiti, ali nemojte tražiti da nabavljam oružje. Ja sam zbog oružja otišao iz Beograda.*

## Kasniji život i smrt
Po dolasku u Austriju kancelar Vranitzky je ponudio Markoviću austrijsko državljanstvo, što je Marković odbio ističući da je on Hrvat, te da ne želi umrijeti kao Austrijanac. U Austriji se bavio konzultantskim poslovima za velike tvrtke i vlade, između ostaloga i za Vlade BiH i Republike Makedonije. Posljednjih 20 godina Marković je živio na relaciji Zagreb-Beč-Sarajevo, s time da je većina njegovih poslova bila vezana uz rodnu mu BiH. Poslije rata u BiH je razvio privatni posao. Poznato je da je gradio luksuzne stanove u Sarajevu koji su sve do izbijanja krize bili jako traženi, osobito zato što je Marković u Sarajevu imao kultni status. Nakon stanova, s hrvatskim poduzetnikom Brankom Roglićem krenuo je graditi mini hidroelektrane, ali su se poslovno razišli.

2003 godine bio je svjedok na suđenju Slobodanu Miloševiću na Međunarodnom sud za ratne zločine počinjene na području bivše Jugoslavije. Miloševića je tada izravno optužio kao glavnog krivca za ratove na prostoru bivše Jugoslavije.

Ante Marković umro je u snu u Zagrebu 28. 11. 2011 godine. Posljednji ispračaj je bio na zagrebačkom groblju Mirogoju, a sahranjen je u Dubrovniku u kojem je proveo mladost.

## Djela
* *Ekonomisti o krizi: razgovor ekonomista s mandatorom za SIV, dipl. ing. Antom Markovićem*, Beograd, 1989. (surad. i ur. Tomislav Popović) 
* *Jugoslovenske promene: govori i izlaganja Ante Markovića, Predsednika Saveznog izvršnog veća*, Beograd, 1990. (engl. izd. *Yugoslav Changes: addresses and statements by Ante Marković, Yugoslav Prime Minister*, Beograd, 1990.)
* *The Laws on Economic Reform in Yugoslavia* (gl. ur. Josip Druker)

## Reference

## Literatura
* 

## Vanjske veze
* Članak o Anti Markoviću 
* Članak BBC-a o svedočenju Ante Markovića pred Haškim tribunalom