open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Libijsko more

**Libijsko more** (grčki: Λιβυκό Πέλαγος / *Livykó Pélagos*, arapski البحر الليبي) dio je Sredozemnog mora čije su granice na sjeveru grčki otoci Kitera, Kreta i Karpatos, te na jugu libijska obala sjeverne Afrike. Ovo more povezano je na sjeverozapadu s Jonskim morem, na sjeveru s Kretskim morem, na sjeveroistoku s Egejskim morem, te na istoku s Levantinskim morem. Za razliku od Egejskog mora koje je puno otoka, pomorci Libijsko more smatraju otvorenim morem.  

U Libijskom moru postoji samo mali broj otoka i to blizu južne obale Krete. Najveći i jedini naseljeni od njih je Gavdos koji se nalazi 30 km od obale Krete. Među manjim otocima nalaze se Gavdopula, Paksimadija, Krisi i Kufonisi, od kojih se svi nalaze unutar grčkih teritorijalnih voda. Libijsko more nešto je hladnije od ostatka istočnog Sredozemnog mora, najviše zbog velike dubine i morskih struja.
Univerzitet u Valenciji

**Univerzitet u Valenciji** (špa. *Universidad de Valencia*, val. *Universitat de València*) je javni univerzitet čije se sedište nalazi u španskom gradu Valencija. Jedan je od najstarijih do danas postojećih univerziteta u Španiji i najstariji je univerzitet u autonomnoj Valencijskoj Zajednici. Univerzitet je osnovan 1499. godine.

## Izvori

## Vanjske veze
* Službena stranica
Ålandsko more

**Ålandsko more** (; ) je vodena površina u južnom Botnijskom zaljevu, između Ålandskih ostrva i Švedske. Spaja Botničko more s ostatkom Baltičkog mora. Ovdje je more često nemirno. Najuži dio mora se naziva Južni Kvarken. Rov koji prolazi dnom Ålandskog mora sadrži drugu najdublju tačku Baltičkog mora, na dubini od 301 metra, koju jedino nadmašuje Landsort Deep.

Mnogi trajekti koji idu od Finske do Švedske prelaze Ålandsko more.

## Referenc e

## Vanjske veze
More kralja Haakona VII

**More kralja Haakona** je more koje čini krak Južnog okeana. Nalazi se duž obale istočnog dijela Antarktika. Nazvano je u čast prvog norveškog kralja Haakona VII, nakon što se Norveška odvojila od Švedske.

## Hidrografija
S međunarodne tačke gledišta, more kralja Haakon VII se nalazi između Weddellovog i Lazarevljevog mora, što znači da se proteže duž obale princeze Marthe, od Cape Norvegia na 12°18' zapadne geografske dužine, najistočnije tačka Weddellovog mora do Fimbul glečera u blizini nultog meridijana na 0° 0', koji se smatra zapadnom granicom Lazarevljevog mora.

S norveškog aspekta, koja ne priznaje postojanje Lazarevljevog mora, more kralja Haakona VII se proteže duž cijele Obale kraljice Maud, tj. između 20° zapadne i 45° istočne geografske dužine i proteže se na oko 10.090 km, od glečera Stancomb-Wills do glečera Shinnan.

## Reference
More kooperacije

**Kooperacijsko more** je more unutar Južnog okeana, između Enderby zemlje (čija se istočna granica nalazi na 59° 34'E) i Zapadnog ledenog grebena (85° E ), u blizini obale MacRobertson zemlje i Zemlje princeze Elizabete. 

Prostire se na površini od 258.000 km2. Omeđeno je Davisovim morem na istoku i morem kosmonauta na zapadu.

Kooperacijsko more je imenovano 1962. godine od strane sovjetske antarktičke ekspedicije u čast međunarodne naučne suradnje na Antarktiku. Ime se prvi put pojavilo kao prijedlog za Međunarodnu hidrografsku organizaciju (IHO) u nacrtu IHO-a 2002. godine. Ovaj nacrt nikada nije odobren od strane IHO-a (ili bilo koje druge organizacije) a na snazi ostaje dokument (koji ne sadrži naziv mora) iz 1953. godine.

Vodeći geografski autoriteti ne koriste ovaj naziv niti je naziv zastupljen u atlasima, uključujući i 10. izdanje svjetskog atlasa američkog *National Geographic Society* iz 2014. godine kao i 12. izdanje britanskog Times Atlas of the Worlda. Ali ruska izdanja atlasa koriste mape s ovim nazivom.

Davisova stanica se nalazi na samoj obali mora.

## Reference
Boothijski zaljev

**Boothijski zaljev** (IPA eng.: ) je vodena površina u Nunavutu u Kanadi. Upravno je podijeljen između regije Kitikmeot na zapadu i regije Qikiqtaaluk na istoku. Spaja se s prolazom Princa Regenta, s kojim zajedno sačinjava jedan zaljev sa različitim imenima za njegove dijelove. U smjeru kazaljke na satu, zaljev je okružen Baffinovim otokom, tjesnacem Fury and Hecla, poluotokom Melville, kanadskim kopnom, Boothijskim poluotokom i eventualno prolazom Bellot ako se smatra da se zaljev prostire toliko na sjever. Južni kraj je zaljev Committee, sjeverozapadno od koga se nalaze poluotok Simpson i zaljevom Pelly. Pored njegove veze s prolazom Princa Regenta, može se pomoću ledolomca ići na istok ka tjesnacu Fury and Hecla, ili, uz malo sreće, proći na zapad kroz tjesnac Bellot.

Godine 1822., zaljev su opazili neki ljudi Williama Edwarda Parryja koji su pješke prelazili tjesnac Fury and Hecla. Godine 1829. ušao je John Ross u zaljev koji je bio zaleđen četiri godine i nazvao ga po svom patronu Sir Felixu Boothu. Njegov južni kraj je istražio John Rae zime 1846/47 kada ga je dostigao s kopna na jugu.

## Literatura

* Barber, D. G., and J. Iacozza. 2004. "Historical Analysis of Sea Ice Conditions in M'Clintock Channel and the Gulf of Boothia, Nunavut: Implications for Ringed Seal and Polar Bear Habitat". *Arctic*. 57: 1-14. 
* Collin, A. E. *An Oceanographic Study of Prince Regent Inlet, the Gulf of Boothia and Adjacent Waters*. [S.l.]: Atlantic Oceanographic Group, 1958. 
* Markham, Albert Hastings, and Sherard Osborn. *A Whaling Cruise to Baffin's Bay and the Gulf of Boothia*. And an Account of the Rescue of the Crew of the "Polaris.". London: S. Low, Marston, Low, and Searle, 1875.
Arhipelaško more

**Archipelaško more** (fin. *Saaristomeri*, šved. *Skärgårdshavet*) je dio Baltičkog mora između Botnijskog zaljeva, Finskog zaljeva i Ålandskog mora, unutar finskih teritorijalnih voda. Po nekim definicijama sadrži najveće otočje na svijetu po broju otoka, iako su mnogi od otoka mali i gusto zbijeni.

Veći otoci su naseljeni i povezani trajektima i mostovima. Ålandski Otoci, uključujući najveće otoke u području, sačinjavaju autonomnu regiju unutar Finske. Ostali otoci su dio regije Jugozapadna Finska. Arhipelaško more je značajno turističko odredište.

## Reference
Sališko more

**Sališko more** (IPA eng. ) je kompleksna mreža obalnih vodotokova jugozapadnog dijela  kanadske provincije Britanska Kolumbija i sjeverozapadnog dijela američke savezne države Washington. Veće vodene površine u Sališkom moru su prolaz Georgia, prolaz Juan de Fuca i zaljev Puget Sound. Proteže se od Desolation Sounda na sjevernom  kraju prolaza Georgia do Oakland Baya na vrhu Hammersley Inleta na južnom kraju Puget Sounda. Unutarnji vodotokovi Sališkog mora su djelomično odvojeni od otvorenog Pacifika otokom Vancouverom i poluotokom Olympic, pa su stoga zaštićeni od tihooceanskih oluja. Veći lučki gradovi Sališkom mora su Vancouver, Seattle, Tacoma, Bellingham, Port Angeles i Victoria. Veći dio obale sačinjava megalopolis koji se proteže od West Vancouvera u Britanskoj Kolumbiji do Olympije u Washingtonu.

## Reference
Glomerul

**Glomerul** je klupko kapilara u nefronu. Početni je dio nefrona, osnovne anatomske i funkcionalne jedinice u bubregu. Nalazi se u udubljenom dijelu početnog dijela bubrežnih kanalića. Dovodna arteriola ulazi u glomerul. U njemu se pročišćava krvna plazma i stvara se primarna mokraća (glomerularni filtrat). Iz ovog klupka kapilara izlazi odvodna arteriola. Bowmanova čahura skupa s glomerulom tvori Malpighijevo tjelešce. Tih tjelešaca u svakom bubregu je od 1 do 2 milijuna.

## Izvori
Nefron

**Nefron** je osnovna jedinica za pročišćavanje krvi u bubregu. Svaki bubreg 
ima 1 do 4 milijuna nefrona. Sastoji se od bubrežnog tjelešca, kanalića, Henleove petlje i sabirnih cjevčica. Kanalići se nalaze u bubrežnoj srži. Sabirne cjevčice i cijevi skupljaju mokraću nastalu u nefronima i odvode je u bubrežnu nakapnicu. Nefron zajedno sa sabirnom cjevčicom čini mokraćni kanalić. 

## Bubrežno tjelašce

Bubrežno tjelašce ima promjer oko 200 mikrometara a sastoji se od glomerula okruženog Bowmanovom čahurom koja ima 2 lista. Glomerul je zapravo klupko krvnih kapilara. Unutrašnji list Bowmanove čahure obavija kapilare glomerula, sadrži ćelije-podocite a vanjski list čini granicu bubrežnog tjelašca, zove se još parijetalni list.
Ta 2 lista zatvaraju mokraćni prostor. Svako bubrežno tjelašce ima vaskularni pol i urinarni pol. Na vaskularni pol ulazi dovodna arteriola, i izlazi odvodna arteriolaa. Od mokraćnog pola polazi proksimalni zavijena kanalić građen od jednoslojnog pločastog epitela koji je karakterističan za ovaj kanalić. 

## Kanalići nefrona

U građu nefrona ulazi i proksimalni zavijeni kanalić, kao i distalni zavijeni kanalić. Proksimalni zavijeni kanalić koji polazi od mokraćnog pola bubrežnog tjelašca je duži od distalnog i ima velik lumen.

## Henleova petlja

Ansa nephronii ili Henleova petlja ima oblik slova U i sastoji se od 4 kraka: 2 tanka i 2 debela i također ulazi u građu nefrona - osnovne jedinice bubrega.
Henleova petlja sudjeluje u zadržavanju vode u organizmu.
Tatjana Krajač

**Tatjana Krajač** (Zagreb, 28. ožujka 1979. - Zagreb, 2. lipnja 2018.), bila je hrvatska novinarka i reporterka, koja je radila za Novu TV.

## Biografija
Tatjana Krajač rođena je u Zagrebu, 28. ožujka 1979. godine. Tijekom studija na Fakultetu političkih znanosti, počinje raditi na radiju Student gdje ju je privuklo političko novinarstvo u kojem je provela polovicu svoga života. Novinarsku karijeru 1999. godine gradi na Plavom radiju, gdje je osim novinarstva sudjelovala u kreiranju tjedne emisije "Rikverc"  i dnevnog pregleda tiska "Skener". Dio tima Nove TV postala je 2003. godine, a tijekom petnaest godina rada u informativnom programu specijalizirala se za praćenje unjutarne politike: rada Vlade, Sabora, predsjednika i političkih stranaka. Sudjelovala je u uređivanju Dnevnika te mnogim važnim projektima Nove TV. Od 2000. godine, odradila je sve predsjedničke, parlamentarne, europske i lokalne izbore, a kao jedini novinar iz Hrvatske pratila je dio američke predsjedničke utrke te prvu predsjedničku debatu Obame i Johna McCaina u Denveru. Kao reporter, pratila je hrvatski ulazak u Europsku uniju od vremena prije pregovora pa do punopravnog članstva, a o putu prema Europi izvještavala i u Hrvatskoj i usporedno u europskom parlamentu i parlamentima drugih zemalja članica. 2017. godine sudjelovala je u kreiranju uspješne rubrike Dnevnika Nove TV "(NE)FORMALNO" koju je uređivala i vodila zajedno s Mislavom Bagom. Umrla je u Zagrebu, 2. lipnja 2018. u 40. godini života nakon kratke bolesti.

## Izvori
Ariège (rijeka)

**Ariège** je rijeka na jugozapadu Francuske duga 163 km, desna pritoka Garonne.

## Karakteristike

Ariège izvire u planinama Pirineja nedaleko od granice sa Andorom u Departmanu Ariège.
Od tamo teče prema sjeveru preko gradova i općina; Ax-les-Thermes, Cabannes, Tarascon, Foix, Pamiers, Saverdun do ušća u Garonnu južno od Toulousa.

Sliv rijeke ima površinu od 4,135 km² i proteže se kroz departmane Ariège, Haute-Garonne i Pyrénées-Orientales.
## Reference

## Vanjske veze

* ''La LAriège''
Tomislav Krizman

**Tomislav Krizman** (Orlovac, 21. jul 1882. – Zagreb, 24. oktobar 1955.)  bio je hrvatski slikar i grafičar, jedan od najznačajnijih promotora secesije u Hrvatskoj. Krizman je bio pionir grafičkog dizajna, zapravo primijenjene grafike kako se tada zvala ta vještina, kreator prvih tako oblikovanih knjiga, plakata, brošura i predmeta.

## Biografija
Krizman se školovao na zagrebačkoj Trgovačkoj akademiji i paralelno pohađao tečajeve crtanja i slikanja kod Čikoša, Crnčića i Auera. Od 1903. do 1907. nastavlja školovanje u Beču najprije na Školi za primijenjenu umjetnost a nakon tog i na Akademiji. U Beču se upoznao sa secesijom i koja mu se toliko dopala da je postao i član grupe Secession.

Još dok je živio u Beču dizajnirao je neke keramičke predmete u duhu secesije, a i slike koje je naslikao tada (Autoportret, Portret Mary Delvard) jasno odaju taj uticaj. Nakon povratka u Hrvatsku od 1912. radi na zagrebačkoj Školi za umjetnost i obrt kao profesor, a od 1922. na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu na kojoj je radio do smrti. Krizman je bio i društveno angažiran, jedan je od osnivača Društva likovnih umjetnika Medulić 1908. i  Proljetnoga salona (1916) i Umjetničke zadruge Djela. Uz to što je bio osnivač moderne hrvatske grafike, bio je i pionir Industrijskog dizajna. Bio je i redovni član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti.

Kao slikar Krizman je slikao pejsaže, portrete, mrtve prirode u svim tehnikama. Nakon balkanskih ratova slikao je pesaže putujući Makedonijom, Kosovom, Bosnom i Hercegovinom. Puno je značajniji njegov opus koji je ostavio u grafici. Još dok je boravio u Beču 1907. izdao je grafičku mapu *Skitzzen und Eindrücke aus Dalmatien, Bosnien, Kroatisch Zagorien und Wien*. Nakon tog je 1909. objavio mapu; Motivi iz Beča, zatim 1910. mapu bakroreza sa motivima iz Bosne i Hercegovine , a nakon tog 1917. i 1918. Veliku i malu mapu sa motivima iz Makedonije. Puno kasnije 1936. i 1937. objavio je mape bakroreza Bosna i Hercegovina i Naš Jadran. Bavio se i scenografijom i kostimografijom za teatarska i operna djela.

## Bibliografija
* *O grafičkim vještinama* (1952), Zagreb: Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti

## Reference

## Vanjske veze
* ''Krizman, Tomislav''
Acmella

***Acmella***, rod glavočika kojemu pripada tridesetak vrsta jednogodišnjeg i višegodišnjeg bilja raširenog po Americi, te uvezenog po drugim kontinentima, Aziju, Afriku, Australiju i pacifičke otoke. 
## Vrste

# *[[Acmella alba]]*  
# *[[Acmella alpestris]]*  
# *[[Acmella bellidioides]]*  
# *[[Acmella brachyglossa]]*  
# *[[Acmella calva]]*  
# *[[Acmella caulirhiza]]*  
# *[[Acmella ciliata]]*  
# *[[Acmella darwinii]]*  
# *[[Acmella decumbens]]*  
# *[[Acmella filipes]]*  
# *[[Acmella glaberrima]]*  
# *[[Acmella grandiflora]]*  
# *[[Acmella grisea]]*  
# *[[Acmella iodiscaea]]*  
# *[[Acmella leptophylla]]*  
# *[[Acmella leucantha]]*  
# *[[Acmella lundellii]]*  
# *[[Acmella marajoensis]]*  
# *[[Acmella mutisii]]*  
# *[[Acmella oleracea]]*  
# *[[Acmella oppositifolia]]*  
# *[[Acmella paniculata]]*  
# *[[Acmella papposa]]*  
# *[[Acmella pilosa]]*  
# *[[Acmella poliolepidica]]*  
# *[[Acmella psilocarpa]]*  
# *[[Acmella pusilla]]*  
# *[[Acmella radicans]]*  
# *[[Acmella ramosa]]*  
# *[[Acmella repens]]*  
# *[[Acmella serratifolia]]*  
# *[[Acmella sodiroi]]*  
# *[[Acmella uliginosa]]* 

## Izvori
Gilbert od Genta, grof Lincolna

**Gilbert od Genta**, 1. grof Lincolna (o. 1126. – 1156.) bio je engleski plemić koji se borio na strani kralja Stjepana tijekom Anarhije. Bio je sin Waltera od Genta (sin Gilberta od Genta, koji je spomenut u *[[Knjiga Sudnjeg dana|Knjizi Sudnjeg dana]]*) i Matilde od Bretanje, kćeri Stjepana, grofa Tréguiera. Gilbert je tako bio nećak Alana, 1. grofa Richmonda, jednog od zapovjednika kralja Stjepana. Gilbertov stric je bio Robert od Genta, lord kancelar kralju Stjepanu.

Još dok je bio mlad, Gilbert se borio za Stjepana u bitci kod Lincolna, 1141. te je bio zarobljen zajedno s kraljem. Potom je oženio Rohese de Clare, kćer Rikarda Fitz Gilberta de Clarea i Adelize od Meschinesa te nećakinju Ranulfa od Gernona, 4. grofa Chestera. 1149. ili 1150., kralj je Gilberta učinio grofom Lincolna jer je Vilim od Roumarea, grof Lincolna, postao saveznik carice Matilde. 

Gilbert i njegova supruga imali su samo jedno dijete, kćer Alisu, koja se udala za Šimuna III. od Senlisa, sina Šimuna II. od Senlisa, grofa Huntingdon-Northamptona.
## Izvori i bilješke
Robert od Genta

**Robert od Genta** (o. 1085. – nakon 1154.) bio je lord kancelar Engleske i đakon Yorka. Najvjerojatnije je bio jedan od sinova Gilberta od Genta, koji je spomenut u *[[Knjiga Sudnjeg dana|Knjizi Sudnjeg dana]]*. Gilbert je bio iz Flandrije te je došao u Englesku 1069. Gilbert, koji je umro oko 1095., bio je oženjen Alisom, kćerju Huga od Montforta. Ako je Robert bio Gilbertov sin, vjerojatno je bio mlađe dijete, možda najmlađi od četvorice braće. Robert je vjerojatno bio stric Gilberta od Genta, grofa Lincolna.

Robert je služio kralju Stjepanu kao lord kancelar od proljeća 1140. do jeseni 1154. Prema povjesničaru Richardu Shermanu, Stjepan je postavio Roberta za kancelara jer je time htio zahvaliti Walteru od Genta, možda zato što se Walter borio za njega u bitci 1138. Robert je umro poslije 1154. godine.
## Izvori i bilješke
Ogrjevno drvo

**Ogrjevno drvo** je drvo (deblo) namijenjeno za grijanje prostorija. Radi se zimi i ljeti od stabala, dijelova stabala, odnosno komada, koji nisu tehnički uporabljivi (za celulozu, papir). Dijeli se na: 
* tvrdo oblo drvo bjelogorice (bukovina, grabovina, jasenovina, brjestovina, hrastovina, javorovina, klenovina, kestenovina, drvo voćaka), 
* meko oblo drvo bjelogorice (brezovina, topolovina, vrbovina, johovina, lipovina) i 
* meko drvo crnogorice (borovina, smrekovina i jelovina).

## Ogrjevna vrijednost

**Ogrjevna vrijednost** ili **ogrjevna moć** je toplina oslobođena pri izgaranju goriva s kisikom pod standardnim uvjetima. Kemijska reakcija je obično između ugljikovodika i kisika, a kao rezultat dobivamo ugljikov dioksid, vodu i toplinu. Jedinice mogu biti: J/mol, J/kg, J/m<sup>3</sup>. Ogrjevna vrijednost se mjeri s kalorimetrom.

## Peći na ogrjevno drvo

### Kamini

Kamini su najstarije peći za grijanje s otvorenim ložištem. Zagrijavanje prostorije nastaje pretežno zračenjem topline. Stupanj iskoristivosti ovog grijanja jest svega od 10 do 15%, jer se najveći dio topline odvodi s dimnim plinovima kroz dimnjak. Grijanjem kaminom postizava se dobro provjetravanje, ali nedovoljno zagrijavanje prostorije. Kamini se danas rijetko upotrebljavaju, i to samo kao dodatno grijanje, a ponekad radi ukrasa (dekoracije).

### Peći s velikom akumulacijom topline ili kaljeve peći

**Kaljeve peći** se grade od posebnih keramičkih pločica i šamotnih opeka (odnosno ploča) u oblicima koji su prilagođeni različitim uvjetima i zahtjevima. Značajka je ovih peći da su stvaranje topline i odavanje topline vremenski pomaknuti. Dnevno se jedanput ili dva puta naloži ložište gorivom, koje će razmjerno u kratkom vremenu izgorjeti. Pri tome će se oslobođena toplina izgaranja upija (akumulirati) u zidovima peći. S povišenjem površinske temperature peći počinje postepeno odavanje topline zraku prostorije. Trajanja odavanja topline ovisi o debljini akumulacijske mase i veličini vanjske površine peći. Zbog velike mase koja sudjeluje pri izmjeni topline nije moguće s ovim pećima brzo ugrijati prostoriju, a niti su podesne za brzu regulaciju odavanja topline.

### Peći s malom akumulacijom topline

**Željezna peć** je peć s plaštem od lijevanog željeza ili čeličnog lima koja je s unutarnje strane obložena šamotom kako bi se zaštitila od prekomjernog zagrijavanja. Regulacija emisije topline u željeznim pećima postiže se reguliranjem dovoda zraka u ložište, čime se pospješuje ili usporava izgaranje goriva. Željezne su peći prikladne kako za kratkotrajni tako i za trajni pogon. Željezne se peći stalno usavršavaju. Nova nastojanja teže za što višim iskorištenjem topline dimnih plinova, i to različitim načinom njihovog vođenja.

## Izvori

## Vanjske veze
Hobiti

**Hobit** je rasa iz Tolkienovih knjiga (*[[Gospodar prstenova]]*, *[[Silmarilion]]*, *[[Povijest Međzemlja]]*...).

Hobiti su mala bića, upola ljudske visine, koji žive u rupama u zemlji. Nikad ne nose cipele jer imaju dlakave tabane i nesrazmjerno velika stopala. Oko 1050. godine Trećega doba došli su do Eriadora, a 1601. im Argeleb II. daruje zemlju zapadno od Brandywinea. Poznati su po pušenju duhana. Prvi ju je počeo uzgajati Tobold Hornblower iz Longbottoma u Južnoj četvrti, oko 1070. godine po hobitskom kalendaru. Većinom su živjeli u Shireu i bili izolirani. Uglavnom su se bavili zemljoradnjom. Većinom su živjeli u miru no dogodilo se nekoliko događaja koji su omeli taj mir:
*Velika kuga 37. godine Hobitskog računanja
*Napad orka između 1147 godine Hobitskog računanja
*Duga zima 1158. godine Hobitskog računanja
*Sarumanovo zauzimanje Shirea 1419. godine Hobitskog računanja

Sudjelovali su u bitkama Arnora protiv Angmara sa 100 strijelaca. Nakon pada Arnora okrug su štitili graničari(rangeri) sjevera, čiji je član bio i Aragorn. Hobiti su trgovali s ljudima iz Breeja.  Pričaju Vestronom no nekad su pričali Rohirricom. Rat za Prsten je završio u Shireu, 3. studenog 1419. godine Hobitskog računanja kad je u boju za Uzvođe poginuo Saruman.

Hobiti pamte postojanje tri plemena: Dlakonozi, Šturovi i Bljedoliki. 

Dlakonozi su tamnije puti, sitni i niski. Voljeli su brda i visoravni, nekada su živjeli u podnožju gorja i poznavali patuljke s kojima su dijelili ljubav prema planinama.

Šturovi su krupniji, vole ravnice i riječne doline. Još od boravka na obali Anduina su naviknuti na ljude i ne bježe od njih.

Bljedoliki su svijetle puti i kose, visoki i vitki, vole drveće i šume. Družili su se s vilenjacima i odlikuje ih ljubav prema jezicima, pjesmi i lovu.

Najpoznatiji hobiti bili su: Bilbo Baggins koji je proputovao kroz Međuzemlje i doživio mnoge pustolovine, Frodo Baggins koji je odnio Prsten u vatre Klete gore, Frodin vrtlar Sam Gamgee i član Prstenove družine te Merry i Pippin također članovi Prstenove družine.

Hobitski kalendar je isti kao i obični kalendar osim što je u Hobitskom kalendaru kreće od 1601. godine Trećega doba (npr.1601.=1., 1621.=20.)
Osmi amandman Ustava Irske

**Zakon o Osmom amandmanu na Ustav 1983. godine** () bio je amandman na Ustav Irske kojim je 1983. godine uvedena odredba kojom se izjednačavaju prava trudnice sa pravima nerođenog djeteta. Njime je stvorena ustavna zabrana abortusa za sve slučajeve izuzev onih u kojima bi nastavak trudnoće ugrozio život majke, odnosno potvrđena zabrana abortusa koja je bila prethodno utvrđena u krivičnom zakoniku iz 1861. godine. Glavni poticaj za ustavnu zabranu je bila bojazan konzervativnih krugova u irskoj javnosti da bi Vrhovni sud Irske, u kome su tada sjedili liberalni suci, mogao tu zabranu presudom staviti van snage, slično kao što je 1973. godine van snage stavio zabranu uvoza kontraceptivnih preparata. Referendumu su, osim Katoličke crkve koja je dominirala Irskom nakon sticanja nezavisnosti od Ujedinjenog Kraljevstva, podršku pružile sve etablirane stranke - Fianna Fáil čija je vlada pod premijerom Charlesom Haugheyem godine 1982. donijela zakon o održavanju ustavnog referenduma, te Fine Gael i laburisti čija je koalicijska vlada referendum održala 7. septembra 1983. godine. Tokom kampanje se izglasavanju referenduma suprostavio tek manji dio javnosti vezan uz ljevicu kao i pripadnike manjinskih vjerskih zajednica. Na samom referendumu se za prijedlog izjasnilo 66,9 %, a protiv 33,1 % glasača. Temeljem toga je irski parlament formalno izglasao amandaman 7. oktobra 1983. godine.

Odredbe Osmog amandmana će biti stavljene na snagu temeljem 36. amandmana na Ustav Irske koji je izglasan 2018. godine, i kojima su stvorene ustavne osnove za legalizaciju abortusa u Irskoj.

## Vanjske veze
* Eighth Amendment of the Constitution Act, 1983
* Full text of the Constitution of Ireland
Trideset šesti amandman Ustava Irske

**Trideset šesti amandman Ustava Irske** je amandman na Ustav Irske koji, temeljem referenduma održanog 25. maja 2018. godine, treba formalno odobriti irski Parlament, a kojim je omogućena legalizacija abortusa u Irskoj i van snage stavljene odredbe Osmog amandmana na Ustav izglasanog 1983. godine, koji je abortus izričito zabranio.

## Vanjske veze

**Službene:**
* Thirty-sixth Amendment of the Constitution Bill 2018 — Oireachtas index page with links to text of bill and debates
* Referendum Commission
* Referendum Returning Officer Results Page 

**Novinski izvještaji:**
* Abortion Referendum from *[[The Irish Times]]*
* Posts tagged with the Eighth Amendment from ''TheJournal.ie
Ustav Irske

**Ustav Irske** (; ) je ustav, odnosno temeljni zakon Republike Irske. Njegove odredbe su u skladu sa danas uobičajenim standardima liberalne, odnosno predstavničke demokracije u Evropi i zapadnom svijetu, te predviđaju zakonodavnu vlast u obliku dvodomnog parlamenta koji izabire izvršnu vlast po westminsterskom sistemu; državnog poglavara izabranog na neposrednim izborima od strane građana; te trodiobu vlasti u kojoj značajnu ulogu igra nezavisno sudstvo. Jedna od specifičnosti irskog Ustava jest da se može promijeniti jedino uz održavanje referenduma. 

Današnji je Ustav donesen 1937. godine temeljem plebiscita 1937. godine, kojim je van snage stavljen Ustav Slobodne Irske Države iz 1922. godine.
Bettino Ricasoli

**Bettino Ricasoli**, (Firenza, 9. ožujka 1809. – Rim, 23. listopada 1880.), bio je talijanski političar, premijer Italije u dva navrata 1861.-1862. i 1866.-1867.

## Biografija
Ricasoli je rođen u staroj toskanskoj plemićkoj obitelji. Poslije studija prvo se bavio zemljoradnjom i uzgojom vina. U časopisu "La Patria" 1847., pisao je članke u korist ujedinjenja Italije. Postao je gonfalonijer u svom rodnom gradu, ali poslije pobjede austrijske vojske nad talijanskim ustanicima, ponovo se posvećuje zemljoradnji.

Ricasoli postaje pristaša Camilla di Cavoura 1859. godine. U kolovozu iste godine postaje guverner Toscane do njenog ujedinjenja sa Sardinijom  (ožujak 1860.) Premijer Italije postaje 12. lipnja 1861., naslijedivši Cavoura na toj dužnosti i nastavljajući sa njegovom politikom. 
 
Giuseppe Garibaldi i Rimsko pitanje su mu u međuvremenu prouzročili poteškoće, tako da napušta premijersku poziciju i na tom mjestu ga u ožujku 1862. zamjenjuje Urbano Rattazzi. Nekoliko godina politički je djelovao u zastupničkom domu. Ricasoli drugi put postaje premijer 20. lipnja 1866. naslijedivši Alfonsa La Marmora na toj dužnosti. Tijekom rata držao je vjerno stranu Pruskoj, ali unutarnja politika donijela mu je neriješive poteškoće. Nakon neuspjele parlamentarne rezolucije, 4. travnja 1867., povlači se iz javnog političkog života. 
 
Ricasoli je bio ozbiljan, energičan i karakteran državnik. Zastupao je Cavourovu ideju o odvajanju crkve i države.

## Vanjske veze
Rimsko pitanje

**Rimsko pitanje** (talijanski: *La Questione romana*) naziv je za politički spor između Talijanske vlade i papa između 1861. do 1929. godine. Rimsko pitanje pojavilo se proglašenjem Rima glavnim gradom Italije 27. ožujka 1861. godine, a konačno je riješeno potpisivanjem Lateranskih ugovora. Od zauzimanja Rima 20. rujna 1870. pa do konačnog rješenja, pape su sebe smatrali "zatočenicima Vatikana" (prema riječima pape Pija IX.).

## Pozadina
Godine 1861. prvi talijanski nacionalni parlament u Torinu proglasio je Kraljevinu Italiju, za kralja proglasio Viktora Emanuela II., a Rim glavnim gradom. Međutim, papu je štitila francuska vojska, koju je tamo postavio Napoleon III. sa svrhom zaštite pape Pija IX.

Godine 1870. izbio je Francusko-pruski rat, zbog čega su Francuzi povukli svoje snage iz Rima. Pruskom pobjedom nad Francuskom, Italija je dobila mogućnost zauzimanja Papinske države, koja je bila pod francuskom zaštitom. Nakon kraćeg oružanog sukoba 20. rujna papa je predao Rim. Predajom je utvrđeno da se cijeli papinski teritorij mora predati Italiji, ali je neoglašeno da talijanska vojska ne smije okupirati Leonov grad.

## Garantni zakon
Talijanski parlament donio je 13. svibnja 1871. godine Garantni zakon koji se papi priznaje u posjed Vatikan, Lateransku palaču i Castel Gandolfo te odobrava godišnja apanaža od nešto više od 3 milijuna lira. Papa je odbacio sva prava koja su mu tim zakonom dodjeljena, jer bi to značilo priznanje gubitka teritorija te nadzor nad Rimom.

## Lateranski sporazumi
Rimsko pitanje konačno je rješeno Lateranskim sporazumima, koje ju 11. veljače 1929. u ime kralja Viktora Emanuela III. potpisao predsjednik Vlade Benito Mussolini, a u ime pape Pia XI. državni tajnik kardinal Pietro Gasparri. 

## Izvori
* Carlo Lottieri, "Vatican City as a Free Society", University of Siena and Istituto Bruno Leoni  
* Jacques Mercier, "Povijest Vatikana", Barbat, Zagreb, 2001.
Urbano Rattazzi

**Urbano Rattazzi**, (Alessandria, 29. lipnja 1810. – Frosinone, 5. lipnja 1873.), bio je talijanski političar, oženjen s Mariom Rattazzi.

Rattazzi je postao pravnik u Casaleu i izabran je 1848. za poslanika Sardinijskog zastupničkog doma. Njegova politika bila je patriotska i neprijateljski usmjerena prema Austriji. Poslije 1848. bio je član skoro svih ministarstava. Prvo je obnašao dužnost ministra školstva 1848. a zatim u prosincu iste godinepostaje ministar pravosuđa, a kasnije ministar unutarnjih poslova.

Zajedno sa svojom strankom lijevog centra 1852. pravi kolaciju *connubio* sa strankom desnog centra pod Camillom di Cavourom, uz čiju pomoć iste godine postaje predsjednik zastupničkog doma. U listopadu 1853. ulazi u Cavourovu vladu kao ministar pravosuđa a u ožujku 1854. postaje ministar unutarnjih poslova. U siječnju 1858. bio je primoran napustiti svoju dužnost pošto se nije slagao s Cavourovom vanjskom politikom, koja je bila prijateljski naklonjena prema Francuskoj.

Za dobrobit Italije ipak nastavlja suradnju s Cavourom, i kada je Cavour odstupio u srpnju 1859. sa svoje dužnosti poslije mirovnih pregovora u Villafrani di Verona, Rattazzi postaje premijer no ubrzo je i sam smijenjen. Rattazzi je u ožujku 1862. poslije pada vlade Bettina Ricasolia formirao liberalnu vladu no ubrzo gubi podršku naroda zbog intervencije protiv Giuseppea Garibaldija kod Aspromontea kada se ovaj spremao napasti Rim. Bio je primoran napustiti premijersku dužnost u prosincu 1862.
Luigi Carlo Farini

**Luigi Carlo Farini** (Russi, Ravenna, 22. listopada 1812. – Quarto, 1. kolovoza 1866.), bio je talijanski političar i povjesničar, član povijesne desnice. Obnašao je dužnost premijera u periodu od 1862. do 1863. godine.

Farini je bio ministar obrazovanja Sardinije 1850. i član sardinijskog zastupničkog doma. Cavour ga šalje kao osobu od povjerenja u srednju Italiju, gdje je izabran za dikatatora u Modeni, Parmi i Romagni. Ujedinio je ove gradove u pokrajinu Emilia-Romagna. Poslije ujedinjenja Emilie-Romagne s Kraljevinom Sardinijom, Fraini je obnašao dužnost ministra unutarnjih poslova.

## Reference
Marco Minghetti

**Marco Minghetti**, (Bologna, 18. studenog 1818. – Rim, 10. prosinca 1886.), bio je talijanski političar.

## Biografija
Minghetti je sudjelovao u pokretanju umjereno-liberalnog časopisa "Il felsineo" u Bologni 1846., a od 1847. radio je kao savjetnik za Papinsku Državu. Papa Pio IX. imenovao ga je ministrom javnih radova u kratkotrajnoj vladi Giacoma Antonellija, no ubrzo odlazi do kralja Sardinije i na bojnom polju u Lombardiji iste godine dobiva mjesto u njegovom štabu.

Minghetti se sljedećih godina u Bologni posvećuje pisanju nacional-ekonomskih radova o slobodnoj trgovini i postaje 1859., na prijedlog svog prijatelja Camilla di Cavoura, tajnik vlade u sardinijskom ministarstvu vanjskih poslova, a kasnije je bio predsjednik narodnog vijeća Romagne, čiji je zadatak bio uspostavljanje privremene vlade u Emilii-Romagni za njeno kasnije spajanje s Kraljevinim Sardinijom. Između studenog 1860. i kolovoza 1861., Minghetti je bio ministar unutarnjih poslova italije. U prosincu 1862. postaje ministar financija a poslije odlaska Luiga Carla Farinija s premijereske dužnosti, postaje premijer 1863. godine. Dogovor s Napoleonom III. o Rimskom pitanju (15. rujna 1864.), i dogovor o preseljenju rezidencije u Firencu izazivaju nezadovoljstvo u narodu, posebice u Torinu, tako da daje ostavku zajedno sa cijelom vladom, 23. rujna 1864. Od srpnja 1868. do svibnja 1869. bio je poslanik u Londonu, od svibnja do studenog 1869. ministar poljoprivrede u vladi Luigija Menabre, i kratkotrajno ministar u Beču.

U ljeto 1873., kada pada vlada Lanza-Sellas, formira desničarsku vladu, i Italija ulazi u savez s Njemačkom i pomiruje se s Austro-Ugarskom. Minghetti je bio i vrlo sposoban ministar financija, ali dešavanja u unutarnjoj politici kada je optuživan za popustljivost prema Vatikanu, prisiljavaju ga na ostavku i na mjesto premijera dolazi vođa lijevice Agostino Depretis. U talijanskom parlamentu Minghetti je bio zastupnik grada Bologne.

Među Minghettijevim djelima značajna su *Della economia pubblica e delle sue attenenze colla morale e col diritto* (1859.), *La chiesa e lo stato* (1878.), (u kojem brani Cavourov crkvenopolitički program ("Slobodna crkva u slobodnoj državi")), Rafaelov životopis (1885.) i postumno objavljeno djelo *I miei ricordi* (tri dijela, 1888.-90.) kao i  *Discorsi parlamentari* (osam tomova, 1888.-90.) i *Scritti vari* (1896). Od 1875. bio je član švedske Akademije znanosti. U čast Minghettiju podignuti su kipovi u Rimu (1895.) i Bologni (1896).

## Vanjske veze
Alfonso Ferrero La Marmora

**Alfonso La Marmora** ili Alfonso Ferrero La Marmora, Alfonso Lamarmora i Alfonso Ferrero, Cavaliere La Marmora, (Torino, 18. studenog 1804. – Firenza 5. siječnja 1878.), bio je talijanski političar i general.

## Biografija
Rođen je u Torinu u bogatoj plemićkoj obitelji: otac mu je bio markiz. Vojnu akademiju u Torinu završio je 1822.; i onda započinje vojnu karijeru, da bi na kraju postao general 1856. godine. Za Kraljevinu Sardiniju obnašao je dva puta dužnost ministra obrane u vladama 
Massima D'Azeglia i Camilla Cavoura.

La Mramora uvodi 1854. zakon, kojim se poboljšava kvaliteta vojnih trupa, osniva nove akademije za časnike, mijenja sistem regrutacije (tako da je bilo oko 60 000 vojnika više, no samo je četvrtina bila u aktivnoj službi), udvostučio je broj pješadijskih jedinica i ojačao laku konjicu na uštrb teške. Obnovio je i artiljeriju, zdravstvo i administrativni aparat, kao i logističke usluge.

Napušta službu ministra obrane 1855., jer je želio sudjelovati u Krimskom ratu. Bio je predsjednik vlade Kraljevine Sardinije od 19. srpnja 1859. do 21 siječnja 1860. U periodu neposredno poslije ujedinjenja Italije, bio je guverner Milana i prefekt Napulja.

Bio je član stranke "Povijesna desnica", i premijer i ministar vanjskih poslova Italije od 18. rujna 1864. do 20. srpnja 1866. Podnio je ostavku na tu dužnost da bi se borio za neovisnost Italije: no ovaj put je napravio nekoliko strategijskih grešaka koje su bile veliki poraz za Italiju.

Iz političkog života povlači se 1870. godine. Umro je u Firenzi i sahranjen u Bielli, u crkvi sv. Sebastijana.

## Reference
Luigi Federico Menabrea

**Luigi Federico Menabrea**, kasnije **grof Menabrea** i **Markiz od Valdora** (Chambéry, 4. rujna 1809. – Saint-Cassin, 24. svibnja 1896.), bio je talijanski političar i general, državnik, matematičar i diplomat.

## Biografija
Menabrea je rođen u Chambéryju, tada dijelu Kraljevine Sardinije. Pohađao je sveučilište u Torinu, gdje se obrazovao za inženjera, i gdje je doktorirao matematiku.

Političku karijeru započinje 1848., kada je izabran za poslanika u pijemontskom parlamentu, kasnije je bio ministar obrane i ministar vanjskih poslova.

Menabrea je sudjelovao u 2. talijanskom ratu za neovisnost; postao je general pukovnik i sudjelovao je u opsadi Gaete: poslije ove bitke imenovan je senatorom i dobio je naziv grofa. 
 Bio je član stranke "Povjesna desnica", u kraljevini Italiji bio je ministar mornarice od 12. lipnja 1861. do 3. ožujka 1862. i ministar javnih radova od 8. prosinca 1862. do 28. rujna 1864.

Postao je premijer kraljevine Italije 27. listopada 1867. i tu dužnost je obnašao do 14. prosinca 1869. Njegova vlada upamćena je po tri stvari:
* Sukob s Garibaldijem, oko invazije na papinsku državu.
* Povećanje poreza, posebice onih koji su pogodili i najsiromašnije stanovništvo.
* Pokušaj okupacije, s dozvolom Argentine, oblasti u južnoj Patagoniji kada uhićuje talijanske pobunjenike.

Bio je strog u provođenju svojih zakona: naredio je generalu Raffaeleu Cadorni da u krvi uguši popularni ustanak.

Pad njegove vlade se desio kada su dva ministra odbila dati potporu. Manabra je kasnije bio veleposlanik u Londonu i Parizu. Umro je u Saint-Cassinu.

## Reference
Tarn (rijeka)

**Tarn** je rijeka na jugozapadu Francuske duga 380 km, desna pritoka Garonne.

## Karakteristike

Tarn izvire u planinama Cévennesa u Centralnom masivu u Departmanu Lozère.
Od tamo teče prema jugozapadu do ušća u Garonnu nešto južnije od Moissaca.

Sliv rijeke ima površinu od 15,753 km² i proteže se kroz departmane Aveyron, Haute-Garonne, Lozère, Tarn i Tarn-et-Garonne.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Le Tarn''
Agostino Depretis

**Agostino Depretis**, (Bressana Bottarone, 31. siječnja 1813. – Stradella, 29. srpnja 1887.), bio je talijanski političar.
 
Depretis je po zanimanju bio pravnik. Imao je istaknutu ulogu u talijanskoj težnji za ujedinjenjem i bio je izabran 1848. u zastupnički dom, u kom je bio prisutan kontinuirano do svoje smrti. Depretis je obnašao dužnost ministra javnih radova 1862., a poslije tog bio je i ministar pomorstva kao i ministar financija 1866.-67. Postaje predsjednik stranke radikalnog centra 1873., naslijedivši na toj funkciji Urbana Rattazzia. U periodu
1876.-78. bio je premijer, a istovremeno i ministar financija i ministar vanjskih poslova. Ponovo kratko postaje premijer 1879., a zatim ministar unutarnjih poslova 1879.-1881.  
I treći put je obnašao dužnost premijera od 1881. pa do svoje smrti 1887. godine.

Kroz česte rekonstrukcije ministarstava, Depretis je oslabio stranačke veze i na taj način zadržao vodstvo tranformističkog sustava. Zajedno s Pasqualeom Manciniem pridružuje Italiju 1882. Trojnom savezu, modificiran dodavanjem klauzule o kompenzacijama na Balkanu 1887., nešto što je kasnije dovelo ro raspada alijanse 1915. Depretisova ekonomska politika snažno je kritizirana i bila je povezana sa talijanskim financijskim poteškoćama sve do ranih 1900-ih.
Benedetto Cairoli

**Benedetto Cairoli**, (28. siječnja 1825. – 8. kolovoza 1889., bio je talijanski državnik i političar. Poslanik od 1860., Cairoli je od 1848. sudjelovao u borbi za ujedinjenje Italije pod Giuseppeom Garibaldijem, zajedno s četvoricom braće, koji su svi poginuli za jedinstvo talijanske države. Obitelj Cairoli postala je jedna od državnih "obitelji heroja" , odlikovana brojnim odlikovanjima. Poslanik od 1860., Cairoli se pridružuje militantnoj lijevici, postaje predsjednik zastupničkog doma 1878., a iste godine i premijer, kao i ministar vanjskih poslova i ministar trgovine nakon Agostina Depretisa. Poslije kraćeg izbivanja iz politike od prosinca 1878. do srpnja 1879., Cairoli se vraća kao premijer i ministar vanjskih poslova ali ga na toj funkciji premijera ubrzo ponovo naslijeđuje Depretis. 
Tijekom pregovora s Austrijom i Njemačkom o raznim iredentističkim pokretima, Cairoli nije dovoljno branio talijanske interese u Tunisu, koji dolazi u posjed Francuske. Cairoli je bio prisiljen dati ostvku, no osnovao je jaku opoziciju, posebno aktivnu tijekom Depertisovog mandata 1883.–1887.
Giovanni Lanza

**Giovanni Lanza** (Vienale, Pijemont, 15. veljače 1810. – Rim, 9. ožujka 1882.), bio je talijanski političar.

Lanza je završio medicinu u Torinu a kasnije je radio kao liječnik u svom rodnom gradu. Izabran je 1948. za zastupnika u Sardinijskom zastupničkom domu, u kojem je ubrzo imao veliki utjecaj. Pošto je nekoliko godina bio predsjednik zastupničkog doma, postaje ministar prosvjete u vladi Camilla di Cavoura a zatim i ministar financija 1858.

U nekoliko sljedećih vlada, Lanza je obnašao dužnost; ili ministra financija, ili ministra prosvjete ili pak ministra unutarnjih poslova. Potonju funkciju obnašao je u vladi Alfonsa La Marmore od rujna 1864 do kolovoza 1865., kada je odigrao značajnu ulogu u prenošenju funkcija glavnog grada iz Torina u Firencu. Kasnije je bio ponovo predsjednik zastupničkog doma. U prosincu 1869. dobio je zadatak formiranja nove vlade, u kojoj je sam obnašao dužnost premijera i ministra unutarnjih poslova.

Tokom njegovog premijerskog mandata je de facto završeno ujedinjenje Italije nakon što su talijanske trupe 1870. godine okupirale Papinsku Državu i nakon kraćeg oružanog sukoba zauzele Rim koji 1871. glavni grad Italije. Koalicija stastavljena od desnice i krajnje lijevice svrgnula je u lipnju 1873. Lanzinu vladu, tako da se njegove aktivnosti ograničavaju samo na zastupnički dom. Lanza je bio jedan od liberalno-konzervativnih političara iz Cavourove škole, kojoj je jedinistvo Italije bilo ispred svega ostalog poput osobnih i stranačkih interesa.
Francesco Crispi

**Francesco Crispi** (Ribera, 4. listopada 1819. — Napulj, 12. kolovoza 1901.), bio je talijanski političar, jedan od vođa borbe za ujedinjenje Italije sredinom 19. stoljeća, a kasnije premijer Italije.

## Biografija
Crispi je rođen i odrastao na Siciliji, gdje je studirao pravo. Kasnije se preselio u Napulj, gdje se počinje baviti politikom nezadovoljan  društvenim i političkim prilikama u Kraljevini Dviju Sicilija. Zagovarao je republikansko uređenje države. Sudjelovao je u ustanku na Siciliji 1848. godine. Nakon suzbijanja revolucije 1849. pronašao je utočište u Pijemontu, a četiri godine kasnije bio je prisiljen na bijeg, osumnjičen za sudjelovanje u neredima u Milanu.

Nakon 1853. Crispi obitava u Londonu, te se povezuje s Giuseppeom Mazzinijem. Priprema "marš tisuće", koji rezultira Garibaldijevim osvajanjem Sicilije 1860. godine a Crispi je imenovan ministrom unutarnjih poslova u revolucionarnoj vladi. Zbog sukoba s Cavourom, premijerom Pijemonta, podnio je ostavku iste godine, a Sicilija je pripojena Pijemontu.

Crispi je 1861. izabran za člana parlamenta ujedinjene Italije a predsjednik parlamenta postaje 1876. godine. Kratko je bio ministar unutarnjih poslova. 1879. godine 

U kolovozu 1887., obnašao je dužnost premijera, ministra unutarnjih i vanjskih poslova. Provodi liberalnu reformu, ali njegovi napori nisu se mogli nositi s krizom i proračunskim deficitom u zemlji. Njegova vanjska politika bila je pro-njemački orijentirana - obnovio je savez s Njemačkom i Austro-Ugarskom, a 1889. godine Italija prekida trgovinske odnose s Francuskom. Njegova vlada pada nakon neuspješnog pokušaja provođenja porezne reforme.

Krajem 1893. Crispi ponovno postao premijer. Njegov drugi mandat okarakteriziran je unutarnjim represijama i pokušajem stvaranja kolonijalnog imperija u Africi, što završava 1896. s katastrofalnim porazom u Etiopiji  1896. godine.

Umro je u Napulju 1901. godine.

## Reference
Moissac

**Moissac** je općina i grad od 12,581 stanovnika na jugozapadu Francuske u Regiji Occitanie (Midi-Pyrénées) - Departman Tarn-et-Garonne.

## Geografija

Moissac leži na ušću rijeke Tarn u Garonnu, udaljen tridesetak kilometara sjeverozapadno od Montaubana (sedamdesetak do Toulousa).

Kroz sam grad prolazi kanal, spojen sa Kanalom Midi, tako da je Moissac spojen sa Atlantikom i Mediteranom.

## Historija

Moissac je izrastao uz benediktinsku Opatiju Saint-Pierre, koju je po legendi osnovao kralj Klodvig I.

Tokom srednjeg vijeka bio je važna usputna stanica hodočasnika na putu za Santiago de Compostela.

U 15. vijeku - Moissac je izrastao u važan grad, njegova Tarnu, bila je puna brodova koji su prevozili do Bordeauxa, različite proizvode, naročito vino i brašno samljeveno u velikim lokalnim mlinovima. Tokom 18. vijeka brodski promet na rijeci trgovina dosegao je maksimum, većina velikih palača u centru podignuta je
u tom periodu.

Za Francuske revolucije ukinuta je opatija, a mjesto je dobilo status općine. Krajem 19. vijeka desio se preokret u tradicionalnom vinogradarstvu tad se počelo uzgajati bijelo grožđe - *Chasselas*, koje od 1971. ima status zaštite (Appellation d’Origine Protégée).

Velike poplave oštetile su grad 1930., pa je nakon tog velik dio obnavljan. Šesdesetih godina prošlog vijeka podignut je novi kvart - Sarlac.

## Znamenitosti

Najveće znamenitosti su romanički portal opatijske crkve osnovane još u 7. vijeku, sa reljefom - posljednjeg suda.

I monumentalni opatijski klaustar okružen stupovima koje ukrašava 76 čipkasto isklesana kapitela.

## Gradovi pobratimi

*  Astorga, Španjolska

## Reference

## Vanjske veze

* ''Moissac''
Giuseppe Saracco

**Giuseppe Saracco**, (Bistagno, Pijemont, 8. listopada 1821. – Bistagno, 19. siječnja 1907.), bio je talijanski pravnik i političar.

Saracco, koji je bio pravnik, ulazi u politički život 1849. kao zastupnik u sardinijskoj narodnoj skupštini, u kojoj je bio pristaša Camilla di Cavoura. U ministarstvu Urbana Rattazzia imenovan je podsekretarom 1864. U senat ulazi 1865., gdje je smatran uvaženim članom kao i financijskim autoritetom. Obnašao je dužnost ministra javnih poslova u vladama Agostina Depretisa (1887.–1889.) i Francesca Crispia (1893.) Za predsjednika senata izabran je 1898. godine. 
Umjereno liberalno ministarstvo Saracco je formirao u lipnju 1900., u kom je bio ministar unutarnjih poslova, no smijenjen je već u veljači 1901., glede posljedica svoje politike u velikom lučkom štrajku u Genovi. Ponovo je bio predsjednik senata u periodu 1902.–1903.
Giuseppe Zanardelli

**Giuseppe Zanardelli**, (Brescia, 29. listopada 1826 – 26. prosinca 1903.), bio je talijanski političar i nacionalist. Obnašao je dužnost premijera Italije od 15. veljače 1901. do 3. studenog 1903.

Zanardelli je postao pravnik 1859., a iste godine izabran je u parlament. Bio je kraljevski komesar 1866. u pokrajini Belluno. U vladi Agostina Depretisa bio je ministar javnih poslova 1876.–1877., u vladi Benedetta Cairolija bio je ministar unutarnjih poslova 1878.–1881. i ministar pravosuđa u Depretisovoj novoj vladi 1881.–83., u kojoj je imao zasluge za prihvatanje pravičnijeg izbornog zakona. Iz te vlade istupa, jer je bio liberalnih stajališta i anti-iredentist, kada se Depertis približio političkoj desnici i Silama Osovine.

Zanerdelli je zajedno s ostalim članova "pentarhije" (5 članova) (Francescom Crispijem, Benedettom Cairolijem, Giovannijem Nicoterom i Alfredom Baccarinijem) predstavljao jaku opoziciju protiv Depretisa. Kada je Depretis prekinuo veze s desnicom, Zanardelli ponovo ulazi u Depretisovu vladu kao ministar pravosuđa, a kasnije je tu dužnost obnašao i u Crispijevoj vladi sve do veljače 1891.

U periodu 1891.–94. bio je predsjedavajuči zastupničkog doma a kasnije ministar pravosuđa u vladi Antonia di Rudinìja 1897.–98. Kasnije je bio predsjednik vlade Italije od 1901. no tu dužnost napušta 1903. zbog bolesti.
Tommaso Tittoni

**Tommaso Tittoni**, (Rim, 16. studenog 1855. – Rim, 7. veljače 1931.), bio je talijanski političar i diplomat. Bio je sin Vincenza Tittonija.

Tittoni je studirao pravo u Rimu, Oxfordu i Liègeu. Od 1882. sudjeluje u političkom životu Rima, a bio je poslanik 1886.–1897. u talijanskom zastupničkom domu.

U periodu 1897.–1900. bio je prefekt u Perugi, 1900.–1902. u Napulju. U studenom 1902. postao je senator, a u vladi  Giovannija Giolittija počinje obnašati dužnost ministra vanjskih poslova 1903. Istu dužnost obnašao je i u vladi Alessandra Fortisa, pošto je vrlo kratko 1905. bio premijer tijekom duge ministarske krize, koja je prethodila formiranju Fortisove vlade. U novoj vladi u prosincu iste godine ga je naslijedio Antonino Paternò-Castello di San Giuliano, ali ponovo je bio ministar vanjskih poslova od lipnja 1906. do ožujka 1910. u Giolittijevoj vladi. Bio je kratko i talijanski veleposlanik u Londonu.

Tittoni je kao ministar vanjskih poslova imao kontakte s Trojnim savezom, imajući nekoliko sastanaka s ministrom vanjskih poslova Austro-Ugarske, Aloisom Lexom von Aehrenthalom i njemačkim kancelarom Bernhardom von Bülowom. Njegova vanjska politika je težila pak ka približavanju Francuskoj. Upravo zbog toga imenovan je veleposlanikom u Parizu, što je bila važna dužnost tijekom Prvog svjetskog rata i na toj dužnosti ostaje do 1916.