open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Żołnierz królowej Madagaskaru (film, 1940)

***Żołnierz królowej Madagaskaru*** () je poljski crno-bijeli filmski mjuzikl snimljen 1940. u režiji Jerzyja Zarzyckog, poznat kao jedino ostvarenje poljske kinematografije u potpunosti napravljeno pod njemačkom okupacijom u drugom svjetskom ratu. Temelji se na istoimenog kazališnoj predstavi Stanisława Dobrzańskiego i Juliana Tuwima. Protagonist, koga glumi Michał Znicz, je stidljivi provincijski advokat koji se zaljubi u kćer svojih bogatih varšavskih klijenata te, ali koga, pak zavodi lijepa kabaretska zabavljačica. Kopija filma je uništena pred kraj rata, s izuzetkom inserta u trajanju od sedam minuta. Godine 1958. je snimljen istoimeni remake.

## Uloge
* Lena Żelichowska - Kamila
* Karin Tiche - Sabina
* Ludwik Sempoliński - stryj Władzia
* Michał Znicz - Mazurkiewicz - adwokat z Radomia
* Zbigniew Rakowiecki - Władzio Mącki
* Mieczysława Ćwiklińska - matka Sabiny
* Janina Sokołowska - matka Władzia Mąckiego
* Stanisław Grolicki - Grzegorz, lokaj Mąckich

## Povezano
* Żołnierz królowej Madagaskaru (film, 1958)

## Vanjske veze
* 
*
Endemsko ratovanje

**Endemsko ratovanje** u najširem smislu označava stanje rata, odnosno oružanih sukoba koje karakterizira njegova trajnost ili učestalo izbijanje na nekom području. U svom užem smislu se pod time podrazumijevaju oružani sukobi ili organizirano nasilje karakteristično za rodovske, odnosno plemenske zajednice, najčešće one čija kultura i običaji sadrže instituciju ratnika, odnosno ratničku kulturu.

Kao primjeri naroda i etničkih grupa koje prakticiraju ili su u bliskoj prošlosti prakticirali endemsko ratovanje se navode Nuer u Sudanu, Maori na Novom Zelandu, Dugum Dani na Novoj Gvineji, i Yanomamö u Amazoniji,.

## Povezano
* Prahistorijsko ratovanje
* *[[War Before Civilization]]*
* Sukob niskog intenziteta
* Permanentni rat
* Napoleon Chagnon

## Reference

## Literatura
* Zimmerman, L. *The Crow Creek Site Massacre: A Preliminary Report*, US Army Corps of Engineers, Omaha District, 1981.
* Chagnon, N. *The Yanomamo*, Holt, Rinehart & Winston,1983.
* Keeley, Lawrence. *War Before Civilization*, Oxford University Press, 1996.
* Pauketat, Timothy R. *North American Archaeology* 2005. Blackwell Publishing.
* Wade, Nicholas. *Before the Dawn*, Penguin: New York 2006.
* S. A. LeBlanc, *Prehistoric Warfare in the American Southwest*, University of Utah Press (1999).
* Guy Halsall, 'Anthropology and the Study of Pre-Conquest Warfare and Society: The Ritual War in Anglo-Saxon England' in *Hawkes (ed.), *Weapons and Warfare in Anglo-Saxon England* (1989), 155-177.
* Diamond, Jared. *The World Until Yesterday: What Can We Learn from Traditional Societies?*, Viking. New York, 2012. pp.&nbsp;79–129

## Vanjske veze
* Haida Warfare
* Tribal Warfare and Blood Revenge
* The Crow Creek Massacre
* Tribal warfare kills nine in Indonesia's Papua
Oslobođenje (film, 1940)

***Oslobođenje*** (; ) je sovjetski crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1940. u režiji Aleksandra Dovženka. Napravljen je nakon početka drugog svjetskog rata, te prikazuje ulazak Crvene armije na područja predratne Poljske istočno od Curzonove linije, odnosno kako se područje Galicije pripojilo SSSR-u u skladu s prethodnim sporazumom sa nacističkom Njemačkom. Dovženkov film, iza koga su stajale sovjetske vlasti, taj proces prikazuje kao ispravljanje historijske nepravde, odnosno pripajanje većinski ukrajinskih područja matičnoj zemlji – sovjetskoj Ukrajini. Iako se morao podvrći imperativu režimske propagande, film svejedno sadrži pojedine kadrove u kojima se indirektno može naslutiti kako tamošnje stanovništvo nije bilo pretjerano oduševljeno uspostavom sovjetske vlasti.

## Vanjske veze
* «Переваги того світу над сим моЇм світом…» // Кіно-Театр
Masakr u kafiću Panda

**Masakr u kafiću Panda** je bio teroristički napad na srpske mladiće u jednom kafiću u Peći, na Kosovu i Metohiji 1998. godine.

Miloševićevi mediji su za napad odmah okrivili Albance. Danas postoje indicije da je napad organizovala Služba državne bezbednosti (SDB) Srbije.

## Napad

Uveče 14. decembra 1998. godine, tokom sukoba na Kosovu i Metohiji, dvojica maskiranih napadača upali su u kafić Panda u Peći i otvorili rafal iz automatskog oružja po prisutnima. Prilikom napada 6 mladića je ubijeno a 15 ranjeno. Stradali su: Ivan Obradović (14), Vukota Gvozdenović (16), Svetislav Ristić (17), Zoran Stanojević (17), Dragan Trifković (17) i Ivan Radević (25). Svi ubijeni mladići su bili srednjoškolci, osim Radevića koji je bio student.

## Posledice

Prilikom sahrane ubijenih mladića, dugačka kolona Srba, predvođena patrijarhom Pavlom, prošla je kroz Peć i ispratila ubijene dečake do gradskog groblja.

Pripadnici MUP-a Srbije pokrenuli su opsežnu potragu za izvršiocima terorističkog napada. Dana 17. decembra u pećkom kvartu Kapišnica policija je uhapsila Agrona Kolčakua (1972). Rezultat policijske akcije bio je još desetoro uhapšenih. Pre toga uhapšeno je još trojica osumnjičenih: Gazmenda Bajramiji, Dževdet Bajrami i Verđeđa Vlaznimi. Objavljeno je da postoji i četvri pomagač. U potrazi u selu Glođane došlo je sukoba, pri čemu su ubijena dva pripadnika OVK. Otkriven je štab OVK u kome je nađena veća količina oružja, municije i uniformi. Ukupno je u Peći i Glođanima uhapšeno 34 osobe koje su navodno bile povezane sa napadom na kafić.

## Počinioci

Za masakr u baru “Panda“ srpski mediji odmah su proglasili odgovornima pripadnike OVK. Ubistvo 6 srpskih mladića smartalo se osvetom za ubistvo 34 članova OVK nekoliko dana ranije kada su na granici sa Albanijom upali u zasedu VJ.

Tek šesnaest godina kasnije, 17. januara 2014. godine, dnevne novine Kurir su objavile, pozivajući se na izvore bliske srpskoj vladi, da postoje konkretni dokazi da je zločin naredio Radomir Marković, šef Službe državne bezbednosti Srbije, a izvršio ga je komandant Jedinice za specijalne operacije (JSO) Milorad Ulemek Legija. Izvor Kurira prenosi da je cilj akcije SDB-a bio "da se u očima međunarodne javnosti OVK prikaže kao teroristička organizacija i opravdaju akcije srpskih snaga na području Kosova". Slične tvrdnje je izneo i Aleksandar Vučić, izjavljujući da ne postoje dokazi da su ubistva počinili Albanci, kako se prethodno verovalo.

## Izvori

## Povezano
* Rat na Kosovu i Metohiji
* Ratni zločini u Kosovskom ratu
Prahistorijsko ratovanje

**Prahistorijsko ratovanje** je izraz kojim se opisuju oružani sukobi, odnosno organizirano nasilje između grupa pripadnika ljudske vrste u prahistoriji, tj. prije početka pisane historije i stvaranja država. Kada, kako i zašto je nastalo prahistorijsko ratovanje, odnosno može li se uopće izraz rat primjenjivati za ljudske aktivnosti prije stvaranja civilizacije je predmet rasprave među antropolozima i historiografima.

S obzirom na nedostatak drugih izvora, većina današnjih spoznaja o prahistorijskom ratovanju se temelji na arheološkim nalazima, koje nadopunjuju različite hipoteze izvedene iz antropoloških i etnografskih istraživanja, odnosno historijskih izvora o primitivnim plemenskim društvima u današnjici ili historijskom periodu. U manjoj mjeri to čine i studije ponašanja određenih vrsta primata kao što su čimpanze, pa postoje hipoteze kako je prahistorijsko ratovanje, odnosno rat kao fenomen nastao još prije nastanka *homo sapiensa* kao zasebne vrste.

Autori koji su skloni smještati rat u kontekst prahistorije obično pretpostavljaju kako se rat kao aktivnost razvio od lova, odnosno da je imao dosta sličnosti sa endemskim ratovanjem u suvremenim plemenskim društvima. Po tim hipotezama glavni uzrok rata su bili sporovi oko prirodnih resursa (lovišta, odnosno stoka i poljoprivredno zemljište u doba neolita), a taktika u tim sukobima se temeljila na prepadima i zasjedama.

## Povezano
* *[[War Before Civilization]]*
* Endemsko ratovanje

## Literatura
* Bouthoul, Gaston. *Traité de polémologie: Sociologie des guerres*. Paris: Payot, 1951 (2nd edition 1970).
* Guilaine, Jean. Jean Zammit. *Le sentier de la guerre : visages de la violence préhistorique*. Paris : Seuil, 2001.
* Guthrie, R. Dale. "The nature of Paleolithic art", University of Chicago Press, 2005, 
* Kelly, Raymond C. *Warless societies and the origin of war*. Ann Arbor : University of Michigan Press, 2000.
* LeBlanc, Steven A., *Prehistoric Warfare in the American Southwest*, University of Utah Press, 1999.
* LeBlanc, Steven A., Katherine E. Register. *Constant battles : the myth of the peaceful, noble savage*. New York : St. Martin's Griffin, 2004. 
* Otterbein, Keith F.. *How war began*. College Station : Texas A&M University Press, 2004
* Randsborg, Klavs. *Hjortspring : warfare and sacrifice in early Europe*. Aarhus, Denmark; Oakville, Connecticut. : Aarhus University Press, 1995.
* Roksandic, Mirjana ed.. *Violent interactions in the Mesolithic : evidence and meaning*. Oxford, England : Archaeopress, 2004
* Zimmerman, L. *The Crow Creek Site Massacre: A Preliminary Report*, US Army Corps of Engineers, Omaha District, 1981.
* Chagnon, N. *The Yanomamo*, Holt, Rinehart & Winston,1983.
* Keeley, Lawrence. *War Before Civilization: The Myth of the Peaceful Savage*, Oxford University Press, 1996. 
* Pauketat, Timothy R. *North American Archaeology* 2005. Blackwell Publishing.
* Wade, Nicholas. *Before the Dawn*, Penguin: New York 2006.
* Rafael Karsten, *Blood revenge, war, and victory feasts among the Jibaro Indians of eastern Ecuador*, 1923.
Sibila od Jerusalima

**Sibila** (Sibylla, o. 1160&ndash;1190) je bila grofica Jaffe i Ascalona od 1176. te kraljica Jeruzalema od 1186. do smrti. Bila je najstarija kćer kralja Amalrica I od Jeruzalema i Agnes od Courtenaya, sestre kralja Balduina IV i polusestra Isabelle I, odnosno majka Balduina V. Bila je unuka znamenite kraljice Melisende. Iskazala se kao neobično uspješna u dvorskim intrigama te tako osigurala vlast, ali je ona bila kratkog vijeka, s obzirom da je muslimanski vođa Saladin 1187. godine nakon opsade zauzeo Jeruzalem. Sibili je dozvoljeno da napusti grad, a tri godine kasnije je umrla u progonstvu u Akri, čekajući dolazak križara koju su joj trebali pomoći povratiti prijestolnicu.

## Literatura

* Hamilton, Bernard. "Women in the Crusader States: The Queens of Jerusalem." *Medieval Women*, edited by Derek Baker. Ecclesiastical History Society, 1978.
* Hamilton, Bernard. *The Leper King and his Heirs*. Cambridge, 2000.
Leeuwarden

**Leeuwarden** (zapadnofrizijski: *Ljouwert*) je glavni grad nizozemske provincije Friesland. Grad prema podacima iz 2019. ima 92.760 stanovnika.

## Geografija
Leeuwarden leži na sjeveru Nizozemske, na križanju kanala Harinxma i Dokkumer Ee.

## Historija
Leeuwarden se formirao u ranom srednjom vijeku kao luka na Middelzeeu, nekadašnjem plitkom estuariju koji je isušen još u 13. vijeku. Status grada dobio je 1435. godine, a od 1504. postao je prijestolnica Frizije. Od 1582. do 1747. grad je bio rezidencija frizijskih vladara dinastije Oranje-Nassau, predaka današnje nizozemske kraljevske porodice. Leeuwarden je od 16. do 18. vijeka bio poznati centar zlatarstva i svilarstva, a i danas je privredni centar Frieslanda.

## Znamenitosti
Najveće znamenitosti Leeuwardena su renesansni Kanselarij, palača koja je orginalno bila sjedište frizijske vlade i suda, stara tržnica Waag iz 1598. godine, Gradska vijećnica (Stadhuis) iz 1724. i nedovršeni zvonik Oldehove, crkve sv. Bonifacija iz 1529. godine, visok 40 metara i blago nagnut poput onog u Pisi. Grad ima i brojne muzeje od kojih su najznačajniji Muzej Frizije (Fries Museum), ujedno najveći provincijski muzej u državi, u kom se pored stalnog postava održavaju i brojne kvalitetne izložbe. Također, tu je i Muzej Princessehof koji izlaže keramičku orijentalnu umjetnost, te Muzej Pier Pander u kom su izložena djela tog kipara.

## Privreda
Leeuwarden je značajni željeznički čvor i poznato tržište stoke (Frieslandhal). Centar je kraja u kom se proizvode velike količine mlijeka, a ima i brojne pogone za njegovu preradu. Grad je i veliki administrativni, obrazovni i financijski centar.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice grada 
* ''Leeuwarden'' na portalu Encyclopædia Britannica
Josip Runjanin

**Josip Runjanin**, rođen kao **Josif Runjanin** (Vinkovci, 8. prosinca 1821. – Novi Sad, 2. veljače 1878.), hrvatski skladatelj i časnik u austrougarskoj vojsci. Najpoznatiji je po tome što je uglazbio pjesmu Antuna Mihanovića "Horvatska domovina", koja je 1891. godine proglašena hrvatskom himnom pod naslovom "Lijepa naša domovino".

## Časnička služba

Rođen je u Vinkovcima, gdje je i kršten u pravoslavnoj crkvi Silaska Svetog Duha pod imenom Josif. Školu je pohađao u Vinkovcima i Srijemskim Karlovcima, a nakon toga odlučio se za vojničko zvanje.

Godine 1847. služio je kao kadet u 10. "Banskoj" graničarskoj pješačkoj pukovniji pod zapovjedništvom pukovnika Josipa Jelačića. U siječnju 1848. godine postao je poručnikom druge, a u svibnju poručnikom prve klase te u rujnu iste godine natporučnikom. U rujnu 1849. godine unaprijeđen je u čin kapetana druge klase, a kapetan prve klase postao je u travnju 1857. godine. Deset godina nakon toga dobiva čin majora, a 1871. godine unaprijeđen je u čin potpukovnika i umirovljen. Poznato je kako je između 1848. i 1866. godine sudjelovao u četiri ratna pohoda u Italiji te da se u svojoj 43. godini oženio kćerkom umirovljenog kapetana Tome Perakovića. 

Kao predstavnik Prve banske pukovnije ušao je 1865. godine u Hrvatski sabor. Nakon umirovljenja povukao se iz javnoga života i nakon toga živio je u Novome Sadu do smrti. Sahranjen je u Novome Sadu na pravoslavnom Uspenskom groblju.

## Skladanje hrvatske himne

Runjanin je glazbenu izobrazbu stekao kod vojnoga kapelnika u Glini, a svirao je i klavir. Kao carski kadet služio je u Glini, gdje je često zalazio u društvo ilirskih rodoljuba koji su održavali književne skupove i čitali radove ilirskih pisaca. Ondje je Runjanin prvi put čuo Mihanovićevu pjesmu "Horvatska domovina". Nije sasvim sigurno je li Runjanin skladao njenu melodiju, ali takvo mišljenje se uvriježilo u drugoj polovici 19. stoljeća. Točna godina nastanka nije poznata, ali se obično uzima 1848. godina.

U knjizi *[[Znameniti i zaslužni Hrvati]]* koja je izdana 1925. godine u Zagrebu na str. 232. stoji: *"...God 1840. bivši kadetom u Glini ishitrio je poznatu himnu "Lijepa naša domovina" prema melodiji Donizettieve arije "O sole piu ratto" iz 3. čina opere "[[Lucia di Lammermoor]]"..."*

Godine 1861., učitelj pjevanja i organist prvostolne crkve u Zagrebu Vatroslav Lichtenegger zapisao je napjev pjesme u obliku notnog zapisa. Čim ju je Lichtenegger zapisao i obradio za muški zbor, a glazbeno društvo duhovne mladeži u Zagrebu izdalo u svojim *Sbirkama*, pjesma je postala popularnom. Pjesma je pod nazivom "Hrvatska himna" prvi put izvedena prigodom otvorenja Hrvatsko-slavonske izložbe u Zagrebu 1891., kada nijedan od autora više nije bio živ.

## Ostali radovi

Osim hrvatske himne, Runjanin je skladao glazbu za još dvije pjesme:
* "Ljubimo te Naša Diko (Hrvati svome banu)" - pjesma spjevana u čast Josipa Jelačića.
* "Rado ide Srbin u vojnike"

## Reference

## Literatura
* *Znameniti i zaslužni Hrvati* - Hrvatski štamparski zavod d.d., Zagrebu, 1925., str. 232.
Zapadnofrizijski jezik

**Zapadnofrizijski jezik** (zapadnofrizijski: *Frysk*, holandski: *Fries*, ISO 639-3: fry) je jedan od tri frizijska jezika kojim govori oko 467 000 Friza naročito u historijskoj regiji Friziji (današnje provincije Friesland i Groningen) na sjeveru Nizozemske, uključujući i otoke Schiermonnikoog i Terschelling.

## Karakteristike
U samoj Nizozemskoj nitko ga ne zove *Zapadnofrizijski*, već samo *Frysk* ili *Fries*, taj jezik ima barem četiri dijalekta: westerlauwers fries, súdhoeksk, wâldfrysk i klaaifrysk.

U Nizozemskoj je pored holandskog i on službeni jezik u Provinciji Friesland.
## Reference

## Vanjske veze
* Englesko-zapadnofrizijski rječnik
Frizijski jezici

**Frizijski jezici** (zapadnofrizijski: *Fryske talen*, holandski: *Friese talen*) je jedna od četiri glavne podskupine zapadnogermanskih jezika kojima se služe etnički Frizi u primorskim predjelima Nizozemske i Njemačke (Frizija). Jezici koji pripadaju toj jezičnoj skupini su: sjevernofrizijski jezik [frr], zapadnofrizijski jezik [fry] i saterlandski jezik (saterfrizijski) [stq] .

## Karakteristike
Svoje porijeklo vuku od starofrizijskog jezika [ofs], a Istočnofrizijski [frs] im je nerazumljiv, pa se klasificira se u donjonjemačke jezike.

## Reference

## Vanjske veze

* Das Föhrer Friesisch: Fering
Kulturfilm

**Kulturfilm** ili **kulturfilme** (na njemačkom doslovno "kulturni film") je izraz kojim se opisuju filmovi proizvedeni u Njemačkoj u međuratnom periodu i drugom svjetskom ratu, a čija je glavna svrha bila "kulturno uzdizanje" publike, odnosno popularizacija nauke i visoke kulture. U pravilu su bili kratkometražni ili srednjometražni, a u dvoranama su se prikazivali su se obično prije glavnog filma, mada je od sredine 1920-ih bilo slučajeva da budu cjelovečernjeg trajanja. Obično su bili dokumentarnog žanra, mada su se pod time znali podrazumijevati i igrani filmovi kojima se adaptiralo klasične tekstove njemačke i svjetske književnosti, odnosno popularizirali određeni moderni naučni koncepti (poput psihoanalize). Sve njih je proizvodio poseban, Kulturni odjel vodećeg njemačkog (para)državnog studija Universum Film AG (UFA). Od 1933. su došli pod posebnu pasku nacističkog režima, odnosno Goebbelsovog Ministarstva propagande.

## Popis filmova
* Die Wirkung der Hungerblockade auf die Volksgesundheit (1919, propagandni film)
* Die Geschlechtskrankheiten und ihre Folgen (1919, rež. Nicholas Kaufmann)
* Negertänze (1919)
* Deutsches Turnen in Afrika (1920)
* Krüppelnot und Krüppelhilfe (1921, über die Pflege der Kriegsverwundeten)
* Der Hirschkäfer (1921, Ulrich K.T. Schulz)
* Schaffende Hände (1923-1933, Hans Cürlis, portreti umjetnikja) 
* Wein, Weib, Gesang (1924, Willy Achsel)
* *[[Wege zu Kraft und Schönheit]]* (1925, Wilhelm Prager, Nicholas Kaufmann; prvi cjelovečlernji kulturni film)
* *[[Geheimnisse einer Seele]]* (1925/26, Georg Wilhelm Pabst; prvi njemački film o psihoanalizti)
* Natur und Liebe. Vom Urtier zum Menschen (1927, Ulrich K.T. Schulz)
* Bunte Tierwelt (1931, Ulrich K.T. Schulz; prvi njemački film u boji)
* Heldentum - Volkstum - Heimatkunst (1931, Kulturfilm E. Puchstein)
* Rhythmus und Tanz (1932, Wilhelm Prager)
* Arbeitsdienst (1933, Hans Cürlis, nacistički propagandni film)
* Der Ameisenstaat (1934, Ulrich K.T. Schulz)
* Metall des Himmels (1934, Walther Ruttmann)
* Flieger, Funker, Kanoniere (1936, Martin Rikli)
* Alpenkorps im Angriff (1939, Gösta Nordhaus)
* Germanen gegen Pharaonen (1939, Anton Kutter)
* Deutsche Arbeitsstätten (1940, Svend Noldan, nacistički propagandni film)
* Deutsche Panzer (1940, Walther Ruttmann)
* Ausländer studieren in Deutschland (1944)

## Vanjske veze
* www.deutsches-filminstitut.de  (Die Kulturabteilung der Ufa)
* Hilmar Hoffmann, „Und die Fahne führt uns in die Ewigkeit“  (kompletter Text des Buches)
Wege zu Kraft und Schönheit

***Wege zu Kraft und Schönheit*** () je njemački crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1925. u režiji Nicholasa Kauffmana i Wilhelma Pragera. Nastao je u produkciji Kulturnog odjela studija Universum Film AG (UFA) i svrha mu je bila popularizirati kulturu, nauku i zdravi život prikazujući prizore iz života poznatih sportaša, književnika, umjetnika, zabavljača i drugih javnih ličnosti. Historičarima filma je zanimljiv kao prvi cjelovečernji *[[Kulturfilm]]*, odnosno što prikazuje trupu učenica plesne škole Mary Wigman među kojima se nalazi Leni Riefenstahl, kojoj je to bio filmski debi.

## Vanjske veze
* 
* Weiterführende Informationen und Bilder bei Filmportal.de
* Weiterführende Informationen, Bilder und Zensurgutachten beim Deutschen Filminstitut 
* Zeitgenössische Rezensionen  (PDF-Datei; 1,65 MB)
* Filmplakat: Wege zu Kraft und Schönheit
Djetstvo Gorkogo

***Djetinjstvo Gorkog*** () je sovjetski crno-bijeli biografski film snimljen 1938. godine u režiji Marka Donskoja. Predstavlja adaptaciju autobiografske knjige Djetinjstvo ruskog i sovjetskog pisca Maksima Gorkog u kojoj je opisano njegovo odrastanje u siromašnoj porodici na obalama Volge. Naslovnu ulogu je tumačio Aleksej Ljarski, adolescent koji ju je ponovio sljedeće godine u filmu V ljudah, drugom dijelu trilogije koju je 1940. okončao film *[[Moji univerziteti (film)|Moji univerziteti]]*.

## Vanjske veze
* 
*
V ljudjah (film)

***V ljudah*** () je sovjetski crno-bijeli biografski film snimljen 1939. godine u režiji Marka Donskoja. Predstavlja nastavak filma Djetinjstvo Gorkog, odnosno adaptaciju knjige *[[V ljudah]]*, druge u autobiografskoj trilogiji ruskog i sovjetskog književnika Maksima Gorkog. Naslovnu ulogu ponavlja Aleksej Ljarski, koji ju je tumačio u prethodnom filmu, a radnja prikazuje kako se mladi Aleksej Peškov (budući Gorki) kao adolescent nastoji zaraditi za život i stiče ljubav prema knjigama. Ljarskom je to bila posljednja uloga; u sljedećem filmu *[[Moji univerziteti (film)|Moji univerziteti]]* je lik sada već odraslog Gorkog tumačio Nikolaj Valbert.

## Vanjske veze
* 
*
Aleksej Ljarski

**Aleksej Petrovič Ljarski** (; 26. august 1923 - 8. februar 1943) bio je sovjetski filmski glumac, najpoznatiji po tome što je kao tinejdžer glumio lik mladog Maksima Gorkog u biografskim filmovima *[[Djetinjstvo Gorkog]]* i *[[V ljudjah (film)|V ljudjah]]*. Nakon izbijanja drugog svjetskog rata mobiliziran je u Crvenu armiju te je kao artiljerac poginuo na Sjeverozapadnom frontu.

## Vanjske veze
* 
* Данные об актёре на сайте video.ru 
* Данные об актёре на сайте kinox.ru
* Статья в газете «Новгородские ведомости», 26 июля 2003
Rukometna reprezentacija Kube

**Rukometna reprezentacija Kube** predstavlja Kubu na međunarodnim rukometnim natjecanjima, a nalazi se pod ingerencijom FCBM-a. 

Kada se 1979. godine na području dvaju Amerika, u Meksiku, započelo Panameričko rukometno prvenstvo, Kuba se instantno nametnula kao dominantna rukometna sila na tom području. Od 1979. godine pa sve do 1998., Kuba je ukupno osam puta za redom bila prvak Amerike, što predstavlja kako kontinentalni, tako i svjetski rekord (ni na jednom kontinentalnom prvenstvu jedna reprezentacija nije bila prvak osam puta za redom). Dugujući izvrsnim nastupima na kontinentu, Kuba je izborila pravo nastupa na Svjetskom prvenstvu, kao i na Olimpijadi. Na Svjeskom prvenstvu prvi put nastupaju 1982., te uzastopno sudjeluju na tri prvenstva zaključno s onim 1990. godine. Godine 1993. nisu nastupili, ali su od 1995. do 1999. ponovo sudjelovali tri puta za redom. Na prvenstvu 1999. u Egiptu ostvaruju i svoj najbolji plasman - 8. mjesto. Na Olimpijadi sudjeluju 1980. godine u Moskvi, ali turnir završavaju na pretposljednjem, 13. mjesto, izborivši tek jedan remi i pobjedu protiv Kuvajta u utakmici za 13. mjesto. 

Kada su 2000. godine Kubanci izgubili u finalu od Argentine, započeo je pad kubanskog rukometa na kontinentalnom nivou. Od te godine samo su dva puta bili u polufinalima, ali svaki puta bi išli u razigravanje za treće mjesto. Godine 2008. uspijevaju pobijediti Čile, što im donosi nastup na Svjetskom prvenstvu 2009., dok 2010. godine gube od tog istog Čilea i završavaju turnir na četvrtom mjestu. 

;Poznati igrači:
* Ivo Díaz - 83 nastupa (od 2003. igrao za Mađarsku)
* Julio Fis - 28 nastupa (od 2005. igrao za Španjolsku)
* Jaliesky García - 11 nastupa (od 1999. igrao za Island)
* Carlos Pérez - 171 nastup (od 2002. igrao za Mađarsku)
* Rolando Urios - 79 nastupa (od 2004. igrao za Španjolsku)
* Vladimir Rivero Hernández igrao za Mađarsku)
* Julián Duranona
* Rafael Capote (od 2014. igrao za Katar)
Psihagogija

**Psihagogija** je psihoterapeutska metoda uticaja na ponašanje sugeriranjem poželjnih životnih ciljeva. U duhovnijem kontekstu može označavati vođenje duše. Uz mnoge druge metode, psihagogija je prethodila savremenoj psihologiji, a danas se smatra jednom od njenih komponenti.

Počeci evropske psihagogije sežu u vreme Sokrata i Platona. Psihagošku metodu usvojile su grupe kao što su stoici, epikurejci i kinici. Metodu su također usvojili apostol Pavle, Jakov i drugi ranohrišćanski mislioci. Zadržavši se sve do 20. stoljeća, psihagogija je počela uticati na druge psihološke discipline, ali su i na nju uticale mnoge discipline. Тokom sedamdesetih i osamdesetih godina 20. stoljeća termin *psihagogija* uvelikе је izumro. Međutim, koncept se nastavio prakticirati u modalitetima kao što su kognitivno-bihejvioralna terapija, lajf-koučing i pastoralno savjetovanje.

## Etimologija
Termin potiče od starogrčke riječi ψυχαγωγία, koju čine komponente ψυχή – „duša” i ἄγω – „voditil”. Stoga je bukvalno značenje: „vođenje duše”.

## Reference
Moji univerziteti (film)

***Moji univerziteti*** () je sovjetski crno-bijeli biografski film snimljen 1940. u režiji Marka Donskoja. Predstavlja adaptaciju istoimene autobiografske knjige ruskog i sovjetskog književnika Maksima Gorkog, odnosno završni dio trilogije filmova posvećene njegovom životu. Treći dio se bavi njegovom mladošću, a naslovni lik tumači Nikolaj Valjbert, koji je zamijenio adolescenta Alekseja Ljarskog, koji je tumačio Gorkog u prethodna dva filma. Godine 1941. su Donskoj i članovi glumačke ekipe dobili Staljinovu nagradu za svoj rad na trilogiji.

## Vanjske veze
*
Zapadnofrizijski otoci

**Zapadnofrizijski otoci** (zapadnofrizijski: *Waastfresk eilunen*, holandski: *West Friese Eilanden*) je naziv za skupinu nizozemskih otoka u Sjevernom moru, koji su dio puno većeg arhipelaga Frizijskih otoka.
 
## Geografija
Lanac od 14 niskih otoka niže se od luke Den Helder prema istoku duž obala provincija Sjeverne Holandije, Frieslanda i Groningena, sve do estuarija rijeke Ems kod njemačke granice. Građeni su od pjeska i blata, od kopna su odvojeni uskim pojasom plićaka i nanosima plimnog blata, a nastali su zahvaljujući periodičnim slijeganjima, olujama i poplavavama. Naseljeni otoci tog arhipelaga su Texel, Vlieland, Terschelling, Ameland i Schiermonnikoog. Texel, najveći među njima, danas ima još veću površinu zahvaljujući izgradnji brojnih poldera. Za razliku od njega, otoci Terschelling, Ameland i Schiermonnikoog imaju puno manje poldera. Razbacane farme i rijetka naselja tipična je topografija na svih pet glavnih otoka.

## Privreda
Malobrojno stanovništo Zapadnofrizijskih otoka uglavnom se bavi ribarstvom, ovčarstvom, stočarstvom i uzgojem raži, zobi i krumpira. U novije doba brojne pješčane plaže i pitoreskna naselja privlače sve više turista, pa i to postaje sve važnija stavka u lokalnoj ekonomiji. Na arhipelagu se nalazi i rezervat prirode i to na sjeveru otoka Texel, u kraju zvanom Eierland. U njemu se gnijezdi na hiljade morskih ptica. Brojni stanovnici tog arhipelaga još uvijek govore zapadnofrizijski, jezik sličan holandskom, ali ipak poseban.

## Otoci arhipelaga

### Otoci unutar provincije [[Sjeverna Holandija|Sjeverne Holandije]]
* Noorderhaaks
* Texel (naseljen)

### Otoci unutar provincije [[Friesland]]
* Vlieland (naseljen)
* Richel
* Griend
* Terschelling (naseljen)
* Ameland (naseljen)
* Rif
* Engelsmanplaat
* Schiermonnikoog (naseljen)

### Otoci unutar provincije [[Groningen (provincija)|Groningen]]
* Simonszand
* Rottumerplaat
* Rottumeroog
* Zuiderduintjes

## Povezano
* Frizijski otoci

## Izvori

## Vanjske veze

* Službene stranice arhipelaga 
* ''West Frisian Islands'' na portalu Encyclopædia Britannica
Noordoostpolder

**Noordoostpolder** (prevedeno *Sjeveroistočni polder*) je polder i općina (gemeente) od 46.349 stanovnika u nizozemskoj provinciji Flevolandu. U davna vremena zvao se Urker Land (po nekadašnjem otoku Urk), a danas je po površini najveća nizozemska općina.

## Geografija
Noordoostpolder leži na sjeveroistočnoj strani jezera IJsselmeera, nekadašnjeg morskog zaljeva Zuiderzeea. Administrativni centar općine i najveće naselje je Emmeloord, a ostala manja naselja su Bant, Creil, Ens, Espel, Kraggenburg, Luttelgeest, Marknesse, Nagele, Rutten i Tollebeek.

## Historija
Noordoostpolder je bio prvi polder koji je otet od mora u IJsselmeeru, velikim melioracionim radovima izvedenim od 1939. do 1942. godine. Radove je izvodila organizacija Nederlands Onderduikers Paradijs (akronim: NOP, Nizozemski potopljeni raj). Prvo je podignut nasip do nekadašnjeg otoka Urka, a do septembra 1940. novi polder bio je isušen. 

Tek nakon Drugog svjetskog rata, odnosno 1947. pristupilo se urbanizaciji poldera. Grad Emmeloord izgrađen je točno u sredini poldera, a oko njega prsten naselja, udaljen sat vožnje biciklom iz centra Emmeloorda. Od 1962. Noordoostpolder ima status općine u provinciji Overijsselu, a nakon što je 1986. oformljena nova provincija Flevoland, postao je njenim dijelom.

## Znamenitosti
Najveća znamenitost Noordoostpoldera je nekadašnji otok Schokland koji je nakon što je 1995. uvršten na UNESCO-vu listu mjesta svjetske baštine u Evropi pretvoren u muzej na otvorenom.
* IJsselmeer
* Oostelijk Flevoland
* Zuidelijk Flevoland
* Zuiderzee
* Afsluitdijk

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice općine 
* ''Noordoostpolder'' na portalu Dronten Flevoland
Zuidelijk Flevoland

**Zuidelijk Flevoland** (Južni Flevoland) je posljednji polder napravljen u okviru projekta isušivanja Zuiderzeea u nizozemskoj provinciji Flevolandu.

## Geografija
Polder Zuidelijk Flevoland ima površinu od 430 km² i nalazi se na jugoistočnoj strani jezera IJsselmeera, koje je nekad bilo morski zaljev Zuiderzeea. Otet je od mora velikim melioracionim radovima izvedenim od 1959. do 1968. godine. Ideja o izgradnji tog poldera, koji je trebao zadovoljiti rastuće stambene potrebe Amsterdama, sazrila je 1958. godine. Kad je polder konačno isušen 1968. počela je izgradnja grada Almerea, a prvi stanovnici uselili su se u novembru 1976. godine. Do 1980. već ih je bilo 10.000, a do kraja 2000. preko 140.000. Drugo veće naselje na polderu je Zeewolde u kog su se prvi stanovnici uselili 1979. godine.

## Povezano
* IJsselmeer
* Noordoostpolder
* Oostelijk Flevoland
* Zuiderzee
* Afsluitdijk

## Reference

## Vanjske veze
* Geschiedenis van Flevoland
Ketelmeer

**Ketelmeer** (prevedeno *Kravlje jezero*) je slatkovodno jezero koje leži na sjeveroistoku nizozemske provincije Flevoland.

## Geografija
Ketelmeer je zaljev većeg jezera IJsselmeera, a leži između poldera Noordoostpolder i Oostelijk Flevolanda. U njega se ulijeva Rajnin rukavac IJssel. Jezero ima površinu od 35 km², dugo je 13 km i široko od 1,5 do 5 km.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Ketelmeer''
Sargaško more

**Sargaško more** je relativno mirni dio Sjevernog Atlantika, eliptičnog oblika, čuveno po slobodno plutajućim algama iz roda Sargassum.

## Hidrografija
Sargaško more ima površinu od oko 8,635.000 km² i proteže se u dužinu nekih 3200 km, a široko je 1100&nbsp;km. Ono leži između 20° – 35° sjeverne paralele i 30° – 70° zapadnog meridijana. Golfska struja iz Meksičkog zaljeva formira njegovu zapadnu granicu, kanarska istočnu, a sjevernoekvatorijalna južnu, zbog čega gotovo da nema strujanja, pa mu je i površina gotovo posve mirna.

Ima dubinu od 1500 do 7000 m, odlikuje se slabim strujama, slabim oborinama, visokim isparavanjem, nedostatkom vjetrova i toplom slanom vodom. Ta kombinacija stvorila je od tog mora lišenog planktona, koji je osnovna hrane za ribe, pravu biološku pustinju.

Specifičnost Sargaškog mora - velike smeđe alge Sargassum, koje plutaju po površini zahvaljujući svojim malih, ali upadljivim bobičastim mjehurima. Nose ih struje i vjetrovi, kolonije im se dopunjuju manjim količinama iz priobalja jugozapada. Njihove kolonije omogućavaju život morskim bićima, koje inače žive u obalnom pojasu, tako da je ih se može naći samo na ovom području Atlantika.

Osim po algama, po kojima je i dobilo ime Sargaško more je značajno i za jegulje, koje se u njemu mrijeste i rađaju, a nakon tog plove do svojih domovinskih voda po Evropi i Sjevernoj Americi.

Prvi Evropljanin koji je doplovio do Sargaškog mora, koje se proteže do Bermudskog arhipelaga, bio je Kristofor Kolumbo, koji je u njega uplovio na svom prvom putovanju 1492. godine. Kad je ugledao alge razveselio se jer je mislio da je blizu kopno, pa je hrabro nastavio u tom smjeru. Brojni kasniji moreplovci neopravdano su strahovali od Sargaškog mora nastaviti, bojivši se da će im se brodovi uplesti u masi plutajuće vegetacije.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Sargasso Sea'' na portalu Encyclopædia Britannica
Mia May

**Mia May** (2. jun 1884 &ndash; 28. novembar 1980) bila je austrijska glumica, poznata kao jedna od prvih diva njemačke kinematografije. Rodila se u Beču pod imenom Hermine Pfleger, gdje je počela glumiti u teatru dobi od pet godina, te postala jedna od najpopularnijih dječjih glumaca. Godine 1902. se udala za kazališnog režisera Joea Maya, kome je rodila kćer Evu, koja će također postati popularna dječja glumica. Godine 1910. se vratila na pozornice, a od 1912. je počela nastupati u nijemim filmovima koje je režirao njen muž. Vrhunac popularnosti je imala početkom 1920-ih. Karijeru joj je prekinulo tragično samoubistvo kćeri, nakon čega se povukla iz javnosti. Nakon dolaska nacista na vlast 1933. je zajedno s mužem otišla u SAD gdje je provela ostatak života.

## Izabrana filmografija
* *[[Die geheimnisvolle Villa]]* (1914)
* *[[Das wandernde Bild]]* (1920)
* *[[The Indian Tomb (1921 film)|The Indian Tomb]]* (1921)

## Reference

## Vanjske veze
*
Das indische Grabmal (film, 1921)

***Das indische Grabmal*** () je njemački nijemi pustolovni film snimljen 1921. u režiji Joea Maya. Temelji se na istoimenom romanu Thee von Harbou, koja je također napisala scenario, zajedno sa svojim suprugom Fritzom Langom. Radnja prikazuje kako britanski arhitekt (čiji lik tumači Olaf Fønss) dolazi u Indiju kod bengalskog maharadže (čiji lik tumači Conrad Veidt), kako bi mu sagradio monumentalnu grobnicu, ali postane zarobljenik, te ga iz nevolja mora izvlačiti njegova zaručnica (koju tumači Mia May). Nastao nedugo nakon Mayevog ogromnog uspjeha - osmodijelne serije *[[Die Herrin der Welt]]* - *Das indische Grabmal* je predstavljao izuzetno raskošno i spektakularno ostvarenje; originalno ga je trebao režirati Lang, ali je May, koji je također producirao film, smatrao da je Lang previše neiskusan. *Das indische Grabmal* je, međutim, imao prilično mlak uspjeh. Danas je daleko poznatiji kao predložak za dva daleko poznatija remakea - iz 1938. godine i 1959. godine, pri čemu je potonji režirao sam Lang.

## Uloge
* Olaf Fønss – Herbert Rowland 
* Mia May – Irene Amundsen, Rowlandova zaručnica 
* Conrad Veidt – Ayan III, maharadža Bengala
* Erna Morena – Princeza Savitri 
* Bernhard Goetzke – Ramigani 'Rami', jogi
* Lya De Putti – Mirrjha 
* Paul Richter – MacAllan, engleski oficir 
* Georg John – Pokornik
* Max Adalbert – (van špice)

## Literatura
* Thea von Harbou: *Das Indische Grabmal*. Berlin 1918
* Thea von Harbou: *Das indische Grabmal. Roman*. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1987, 173 S., 
* Hörbuch „Das indische Grabmal“ bei MEDIA Net-Edition 
* Georges Sturm: *Die Circe, der Pfau und das Halbblut. Die Filme von Fritz Lang 1916–1921*. Trier 2001
* Michael Hanisch *Das indische Grabmal*. In Günther Dahlke, Günther Karl (Hrsg.): *Deutsche Spielfilme von den Anfängen bis 1933. Ein Filmführer.* Henschel Verlag, 2. Auflage, Berlin 1993, S. 59 ff. 

## Vanjske veze
* 
*
Moon of Israel (roman)

***Moon of Israel*** () je historijski roman britanskog književnika H. Ridera Haggarda, objavljen 1918. godine. Radnja je smještena u drevni Egipat i prikazuje zbivanja prethodno opisana u biblijskoj Knjizi izlaska, ali iz perspektive službenog egipatskog pisara po imenu Ana. Roman je Haggard posvetio uglednom francuskom egiptologu Gastonu Masperu.

Nekoliko godina kasnije je po njegovim motivima Ladislaus Vajda napisao scenarij za *[[Die Sklavenkönigin]]*, austrijski nijemi filmski spektakl snimljen 1924. a u SAD nekoliko godina kasnije distribuiran pod naslovom *The Moon of Israel*.

## Vanjske veze
*
Die Sklavenkönigin

***Die Sklavenkönigin*** (), također poznat i pod engleskim naslovom ***The Moon of Israel*** () je austrijsko-britanski nijemi historijski film snimljen 1924. u režiji Mihalyja Kertésza (u Hollywoodu kasnije poznatog kao Michael Curtiz). Predstavlja adaptaciju romana *[[Moon of Israel (roman)|Moon of Israel]]* britanskog pisca H. Rider Haggarda. Radnja je smještena u drevni Egipat oko godine 1230. pne. te prikazuje kako se jevrejska robinja Merapi (čiji lik tumači Maria Corda zaljubi u egipatskog princa, i u to upravo kada Mojsije (čiji lik tumači Hans Marr) vodi njene sunarodnjake iz sužanjstva. *Die Sklavenkönigin* je nastojao iskoristiti tadašnju "egiptomaniju", odnosno interes za drevni Egipat izazvan nedavnim arheološkim otkrićima Howarda Cartera. Producent Sascha Kolowrat-Krakowsky je njime također nastojao potvrditi kako je austrijska kinematografija, poput one u susjednim državama, sposobna proizvoditi spektakularne filmske epove. Drevni Egipat je tako rekonstruiran uz pomoć hiljada statista i raskošnim setovima. Kritičari su ga kasnije hvalili zbog toga što je, za razliku od De Milleovih *[[The Ten Commandments (film, 1923)|Deset zapovijedi]]* koji je bio koristio iste motive, bio koncentriran isključivo na prošlost, odnosno nije koristio okvir suvremene priče kako bi publici nudio nekakve alegorijske moralne pridike. U SAD je prikazan nekoliko godina kasnije i izazvao je veliku pažnju kod hollywoodskih producenata koji su Curtizu ponudili angažman.

## Uloge
* María Corda ... Merapi, Mjesec Izraelov
* Adelqui Migliar (kao Adelqui Millar) ... Princ Seti
* Arlette Marchal ... Userti
* Ferdinand Bonn ... Ana
* Oskar Beregi Sr. ... Amenmeses
* Adolf Weisse ... Faraon Menapta
* Hans Marr ... Mojsije
* Reinhold Häussermann ... Pampasa
* Georges Haryton ... Laban
* Emil Heise ... Khi, veliki svećenik
* Boris Baranoff ... Merapin otac
* Hans Thimig

## Reference

## Literatura
* Gottlein, Arthur, 1976: *Der österreichische Film - ein Bilderbuch*. Vienna: Österreichische Gesellschaft für Filmwissenschaft, Kommunikations- u. Medienforschung
* *Imaginierte Antike - österreichische Monumental-Stummfilme, Historienbilder und Geschichtskonstruktionen in Sodom und Gomorrha, Samson und Delila, Die Sklavenkönigin und Salammbô*. Vienna: Verlag Filmarchiv Austria, 2002

## Vanjske veze
* 
* Deutsches Filminstitut: censorship decisions on ''Die Sklavenkönigin''
Der Tiger von Eschnapur (film, 1938)

***Der Tiger von Eschnapur*** () je njemački crno-bijeli pustolovni film snimljen 1938. u režiji Richarda Eiberga. Predstavlja prvi dio adaptacije romana *[[Das indische Grabmal (roman)|Das indische Grabmal]]* Theee Von Harbou. Radnja se događa u Indiji gdje se nekoliko evropskih stručnjaka i pustolova upliće na intrige maharadže (čiji lik tumači Frits van Dongen, kasnije u Hollywoodu poznat kao "Philip Dorn"). *Tiger*, kao i njegov nastavak *[[Das indische Grabmal (film, 1938)|Das indische Grabmal]]* su bili snimani na lokacijama (u tada britanskoj) Indiji, pri čemu je ekipi posebnu pomoć pružio Bhupal Singh, maharadža od Mewara, te za potrebe snimanja ustupio svoju raskošnu palaču Jag Niwas (kasnije korištenu u filmu *[[Octopussy (film)|Octopussy]]* 1983. godine). Najveći dio materijala u Indiji, međutim, nije bio korišten, jer su se glumci, nenavikli na klimu i tamošnju prehranu, razboljeli i naglo izgubili na težini; Eiberg je pri povratku u Njemačku indijske scene morao rekonstruirati u studijima. Usprkos toga, *Tiger* je postigao veliki uspjeh, mada ga neki od današnjih kritičara prozivaju kao kopiju hollywoodskog kiča. Daleko više se hvali antologijska scena senzualnog plesa koju izvodi znamenita La Jana u ulozi maharadžine lijepe supruge Sithe.

Eichberg je istovremeno snimio i verziju na francuskom jeziku pod naslovom *La Tigre du Bengale*.

Godine 1959. je u tadašnjoj Zapadnoj Njemačkoj Fritz Lang snimio istoimeni remake u boji.

## Literatura
* Thea von Harbou: *Das Indische Grabmal. Roman.* Ullstein, Berlin 1918 (*Ullsteins 3 M.-Romane* 54), (Romanfassung des Drehbuchs).
* Thea von Harbou: *Das Indische Grabmal.* Unipart, Erftstadt 2005, .
* Christa Bandmann: *Es leuchten die Sterne. Aus der Glanzzeit des deutschen Films*. Heyne, München 1984, .
* Christa Bandmann, Joe Hembus: *Klassiker des deutschen Tonfilms 1930–1960.* Goldmann, München 1980, , S. 108–111 (*Ein Goldmann-Taschenbuch. Goldmann Magnum. Citadel-Filmbücher* 10207).
* Thomas Kramer (Hrsg.): *Lexikon des deutschen Films.* Büchergilde Gutenberg, Frankfurt am Main 1995, , S. 157 ff.

## Izvori


## Vanjske veze
* 
* "Der Tiger von Eschnapur bei filmportal.de
*  (francuska verzija)
Veritas vincit

**Veritas vincit** (na latinskom doslovno: "Istina pobjeđuje") je njemački nijemi film snimljen 1919. u režiji Joea Maya koje se često navodi kao prvo epsko ostvarenje njemačke kinematografije. Radnja je smještena u tri vremenska perioda - drevni Rim u doba cara Decija, Njemačku oko godine 1500. te neposredno pred prvi svjetski rat - te kroz alegorijske priče publici nastoji ukazati važnost iznošenja istine. Film u kome je nastupila Mayova supruga Mia, je započet pred kraj rata u studijima nedavno osnovane kompanije Universum Film AG te je Mayu, koji je također bio producent, na raspolaganju stajalo preko 1500 statista i raskošni setovi koje je osmislio Paul Leni. *Veritas vincit* je postigao veliki uspjeh te dokazao komercijalnu isplativost takvih ostvarenja, odnosno stvorio uvjete za procvat studija UFA kao i ekonomsku podlogu za razvoj njemačke kinematografije u weimarskom periodu.

## Izvori


## Vanjske veze
* 
* Veritas vincit in filmportal.de
Joe May

**Joe May** (Beč, 7. novembar 1880 - Hollywood, 29. april 1954) bio je austrijski kazališni i filmski režiser, poznat kao jedan od pionira njemačke kinematografije. Karijeru je započeo kao kazališni režiser u Hamburgu, gdje je upoznao pjevačicu Hermine Pfleger, za koju se oženio 1902. godine, i koja mu je rodila kćer Evu. Godine 1910. je suprugu, koja je uzela pseudonim Mia May, počeo režirati na pozornici, a 1912. je počeo snimati filmove, u kome su često nastupale i žena i kćer. Vrlo brzo je stekao uspjeh kriminalističkim serijalima *[[Stuart Webbs (filmska serija)|Stuart Webbs]]* gdje je nastupao Ernst Reicher, te *[[Joe Deebs (filmska serija)|Joe Deebs]]* gdje su nastupali Harry Liedtke i Max Landa. Godine 1917. je kao scenarista angažirao Fritza Langa, omogućivši mu tako početak karijere. Vrhunac uspjeha je imao početkom 1920-ih snimajući raskošno producirane i spektakularne pustolovne filmove. Nakon što mu je sredinom iste decenije kćer Eva počinila samoubistvo, preorijentirao se na "ozbiljne", realistične filmske drame. Početkom 1930-ih je radio kao producent u znamenitom studiju Universum Film AG (UFA), a 1933. je nakon dolaska Hitlera na vlast emigrirao u SAD. Tamo nije imao većeg uspjeha, te je uglavnom snimao B-filmove. Posljednjih godina života se izdržavao vodeći restoran u Los Angelesu.

## Filmografija

## Vanjske veze
* 
* Filmografie auf film-zeit.de 
* Biographie der Filmfamilie May
*
Dylan and Cole Sprouse

**Dilan Tomas Spraus** () i **Kol Mičel Spraus** (; rođeni 4. avgusta 1992, Areco, Italija) su američki glumci. Oni su blizanci i zajeno ih nazivaju Dilan i Kol Spraus ili *Spraus Bros*. Njihova prva poznata velika uloga je u filmu *Veliki tata*, gde igraju sa Adamom Sandlerom. Kasnije su se pojavili u nekoliko televizijskih serija.

Godine 2005. stekli su popularnost širom sveta, zahvaljujući ulogama u seriji TV kanala Disney *[[The Suite Life of Zack & Cody]]* *(Apartmanski život Zeka i Kodija)*.

Godine 2006. braća su pokrenula franšizu poznatu kao "Sprouse Bros" brend, koji je uključivala linije odeće, knjiga i magazina.

Krajem 2008. godine, glumili su u seriji *[[The Suite Life On Deck]]* *(Ugodan život na palubi)*.

U aprilu 2009. godine pojavili su se na naslovnoj strani magazina *[[People]]*, u šezdeset stranica specijalnog izdanje na temu serije *Apartmanski život na palubi*.

U 2010. godini, braća Sprouse postali su najplaćeniji glumci tinejdžeri Dizni kanala, s obzirom na to da su bili plaćeni 40.000 dolara po jednoj epizodi serije.

Godine 2010. počeli su studije na univerzitetu u Njujorku i usresredili se na školovanje.

## Rani život

Braća Spraus su rođena u Arecu u Italiji, od američkih roditelja Metjua Sprousa i Melani Rajt, koji su u to vreme predavali engleski jezik u Arecu.

Dilan je dobio ime po pesniku Dilanu Tomasu, a Kol po džez pevaču Nat King Kolu. Dilan je stariji od Kola 15 minuta.

Četiri meseca nakon rođenja vratili su se u rodno mesto njihovih roditelja u Kalifornij.

Njihovi su se roditelji razveli 1997. godine.

## "Spraus Bros" brend

Godine 2005, braća Sprouse su potpisali ugovor o licenciranju sa *Dualstar*, za proizvodnju "Sprouse Bros" brendirane robe za pretežno tinejdžersko tržište. "Sprouse Bros" brend uključuje linije odeće, strip serijala i časopisa.

## Vanjske veze

* Zvanična prezentacija  
* 
*
Hrvatski enciklopedijski rječnik

***Hrvatski enciklopedijski rječnik***, enciklopedijski rječnik tiskan 2002. kao jednosveščano izdanje nakladnika Novi Liber. Drugo, dopunjeno izdanje u 12 svezaka objavljeno je 2004. u suizdavaštvu Novog Libera i Europa Press Holdinga, kao izdanja uz dnevnik "Jutarnji list".

Glavni urednici: mr. Ljiljana Jojić i prof.dr. Ranko Matasović. Uz njih su autori: prof.dr. Vladimir Anić, dr. Dunja Brozović-Rončević, prof.dr. Ivo Goldstein, Slavko Goldstein, prof.dr. Ivo Pranjković. Uz njih je navedeno dvadeset troje stručnih suradnika.

Sadrži 175.000 obrađenih pojmova. Od toga 47.000 hrvatskih imena, prezimena i mjesta njihove rasprostranjenosti, te 18.000 obrađenih imena iz geografije, povijesti, mitologije i opće kulture.

Skupina autora i stručnih suradnika radila je na pripremi Rječnika 1999-2002. godine. Oslonac i izvor građe bili su *Rječnik hrvatskoga jezika* Vladimira Anića (prvo izdanje 1991., zatim dva proširenja izdanja 1994. i 1998.) i *Rječnik stranih riječi* Vladimira Anića i Ive Goldsteina (prvo izdanje 1999, drugo dopunjeno 2000. godine).

Također je korišten Hrvatski nacionalni korpus, elektronski korpus hrvatskoga jezika dostupan na internetu .

Koncepcija Rječnika je, po riječima autora, izrazito deskriptivistička: cilj je bio prikupiti i leksikografski na nov način obraditi rječničko blago suvremenoga hrvatskog jezika, a ne propisivati koje se riječi trebaju smatrati standardnima. Ipak, ni u jednom se rječniku elementi preskriptivnosti ne mogu posve izbjeći.

## Svesci

Hrvatski enciklopedijski rječnik u II. izdanju kao cjelina nosi . U prvom se svesku nalazi 83 uvodne stranice obilježene rimskim brojevima. U zadnjem, dvanaestom svesku nalaze se *Dodaci* od str. 223. do str. 335. Zadnja riječ obrađena u rječniku je *žvrljotina*. Uz Hrvatski enciklopedijski rječnik dolazi i Pravopisni priručnik koji je priredila Ljiljana Jojić uz stručne suradnike: Ljiljanu Cikotu, Ivu Pranjkovića i Vesnu Zečević. Rječnik ima ukupno 4286 stranica, što zajedno s Pravopisnim priručnikom iznosi 4474 stranica.

Prve 83 stranice sastoje se od ovih naslova:


#Prvi *Hrvatski enciklopedijski rječnik* (iz predgovora izdanju 2002. godine)
#Uz ovo izdanje
#Uvod
#Kako se služiti *Rječnikom*
##Struktura natuknice
##Naglasci i dužine
##Gramatički opis
##Etimologija
##Slojevi hrvatskoga leksika
###Naslijeđene riječi
###Stare posuđenice
###Paleobalkanizmi, dalmatizmi i riječi posuđene iz vulgarnolatinskoga
###Venecijanizmi i talijanizmi
###Orijentalizmi
###Germanizmi i hungarizmi
###Europeizmi i egzotizmi
###Anglizmi
##Onomastika
###Antroponimija
###Toponimija
##Biografska građa
#Kratice i popis jezika
#Kratice i odrednice
##Znakovi
#Prefiksi
#Sufiksi


## Reference

## Vanjska veze
* Hrvatski jezični portal
Veluwemeer

**Veluwemeer** je duguljasto slatkovodno jezero koje leži na granici nizozemskih provincija Flevoland i Gelderland.

## Karakteristike

Jezero ima površinu od 30 km² i duboko je 3 metra.

Veluwemeer je nastao 1956. za melioracije istočnog Flevolanda, kad je građe poldera Oostelijk Flevoland.
Zajedno sa povezanim jezerima; Gooimeer, Eemmeer, Nijkerkernauw, Nuldernauw, Wolderwijd, Drontermeer, Vossemeer i Ketelmeer, formira pojas *Graničnih jezera* (Randmeren), koja trebaju osigurati da se tlo ne osuši i slegne.

Jezero je dio rekreacijskog pojasa *Granična jezera*.

Na južnom kraju jezera leže gradovi Zeewolde na Polderu Zuidelijk Flevoland u Provinciji Flevoland, a preko puta  Harderwijk u Provinciji Gelderland.

Kod Harderwijka na spoju sa Jezerom Wolderwijd 2002. podignut je akvadukt Veluwemeer, širok 35 metra. To neobično djelo arhitekture i Inženjerstva je zapravo vodeni most dubok 3 metra po kom plove brodovi plićeg gaza, a ispod njega prolazi cesta N302 po 
kom dnevno prođe oko 28.000 automobila između Poldera Zuidelijk Flevoland i kopna u Provinciji Gelderland.

Veluwemeer je zajedno sa 14 drugih jezera uvršten 2000. u Ramsarsku konvenciju kao važno stanište ugroženih vrsta bilja, riba i ptica.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Veluwemeer''