Fin de siècle

***Fin de siècle*** ( fra. "kraj vijeka", također *fin-de-siècle*), je društveni izraz koji se koristi u kulturi i historiji ideja za opis specifičnog mentaliteta s kraja 19. vijeka, često korišten i za opis neoromanike koja se u umjetnosti i književnost bavila tjeskobom kraja vijeka, umorom društva, nervozom i dosadom. Ovaj mentalitet se obično povezuje i sa simbolizmom. Taj period se općenito smatrao vremenom društvene degeneracije, ali istovremeno i vremenom sa nadom za novi početak. "Duh" fin de sièclea često se odnosi na kulturne osobine koje su prepoznate kao istaknute u 1880-ima i 1890-ima, uključujući dosadu, cinizam, pesimizam i "široko rasprostranjeno uvjerenje da civilizacija vodi dekadenciji".

Izraz je vjerojatno prvi koristio Paul Bourget a koji se brzo širi kroz društvene debate o tadašnjem vremenu. Arthur Schopenhauer i Eduard von Hartmann su bili poznati filozofi tog doba i utjecali su na pesimističko raspoloženje u književnim i umjetničkim krugovima.

Poznati *fin de siècle* umjetnici bili su Edvard Munch i Gustav Klimt. U arhitekturi je Otto Wagner bio predstavnik ovog izraza. Pjesnici i književnici Charles Baudelaire, Paul Verlaine, Arthur Rimbaud, Joris Karl Huysmans i Oscar Wilde također se povezuju s *fin de siècle*.

Izraz *fin de siècle* obično se primjenjuje na francusku umjetnost i umjetnike, jer su se osobine te kulture prvi put pojavile tamo, ali pokret je utjecao na mnoge europske zemlje. Taj izraz postaje primjenjiv na osjećaje i osobine povezane s tom kulturom, za razliku od fokusiranja isključivo na početno prepoznavanje tog pokreta u Francuskoj. Ideje i zabrinutosti koje su razvili umjetnici *fin de sièclea* dale su poticaj pokretima poput simbolizma i modernizma.

Teme političke kulture *fin de sièclea* bile su vrlo kontroverzne i navode se kao glavni utjecaj na fašizam  i kao stvoritelj nauke geopolitike, uključujući teoriju Lebensrauma. Profesor historijske geografije na Univerzitetu u Nottinghamu, Michael Heffernan, i Mackubin Thomas Owens pisali su o porijeklu geopolitike:

"Novi svijet dvadesetog vijeka trebalo bi shvatiti u cijelosti, kao integriranu globalnu cjelinu.“ Tehnologija i globalna komunikacija učinile su svijet „manjim“ i pretvorile ga u unitaran sistem; to doba su karakterizirale pan-ideje i utopijski „jednosvijetizam“, koji je išao dalje od pan-ideja.

Glavna politička tema tog doba bila je pobuna protiv materijalizma, racionalizma, pozitivizma, građanskog društva i liberalne demokratije. Generacija *fin de sièclea* podržavala je emocionalizam, iracionalizam, subjektivizam i vitalizam, dok je način razmišljanja tog doba civilizaciju vidio kao u krizi koja zahtijeva masovno i potpuno rješenje.

## Sindrom Fin de siècle

Michael Heffernan u svom članku "Fin de Siècle, Fin du Monde?" [Kraj vijeka, kraj svijeta?] (2000.) u kršćanskom svijetu pronalazi ono što naziva "sindromom *fin de sièclea*". Godine 2000. to je poprimilo oblik problema godine 2000. *Fins de siècle* prate buduća očekivanja:

## Teorija degeneracije

Teorija degeneracije B. A. Morela bila je teorija koja je tvrdila da iako društva mogu napredovati, ona također mogu ostati statična ili čak nazadovati ako su pod utjecajem nesavršenog okruženja, poput nacionalnih uvjeta ili vanjskih kulturnih utjecaja. Ova degeneracija opisana je kao da se prenosi s generacije na generaciju, što rezultira imbecilnošću i senilnošću zbog nasljednog utjecaja. Max Nordau u svojoj knjizi *[[Degeneracija (Nordau)|Degeneracija]]* smatra da dvije dominantne osobine degeneriranih u društvu uključuju egomaniju i misticizam. Prvi pojam shvatao se kao patološki stepen samozaokupljenosti i nerazumne pažnje prema vlastitim osjećajima i aktivnostima, što se može vidjeti u izrazito deskriptivnoj prirodi sitnih detalja; potonje se odnosilo na oštećenu sposobnost prevođenja primarnih percepcija u potpuno razvijene ideje, što je uglavnom zabilježeno u simbolističkim djelima. Nordauov tretman ovih osobina kao degenerativnih kvaliteta vodi do percepcije svijeta koji propada kroz *fin de siècle* korupciju mišljenja i utječe na pesimizam koji raste u europskoj filozofskoj svijesti. Kao građani kraja vijeka, stavovi su bili skloni nauci u pokušaju dešifriranja svijeta u kojem su živjeli. Fokus na psihofiziologiju, sada psihologiju, bio je veliki dio društva *fin de sièclea* jer je proučavalo temu koja se nije mogla prikazati kroz romantizam, već se oslanjao na osobine koje sugeriraju kako um funkcionira, kao što to čini i simbolika. Koncept genija vratio se u popularnu svijest otprilike u tom periodu kroz Max Nordauov rad o degeneraciji, što je potaknulo proučavanje umjetnika za koje se pretpostavljalo da su pogođeni društvenom degeneracijom i onoga što razlikuje imbecilnost od genija. Utvrđeno je da genij i imbecil imaju uglavnom slične karakterne osobine, uključujući *les delires des grandeurs* (iluziju veličine) i *la folie du doute* (ludilo sumnje). Prva, koja znači deluzije veličine, počinje s nesrazmjernim osjećajem važnosti u vlastitim aktivnostima i rezultira osjećajem otuđenja, kako Nordau opisuje kod Baudelairea, dok je druga karakteristika ludilo sumnje, koje uključuje intenzivnu neodlučnost i ekstremnu zaokupljenost sitnim detaljima. Razlika između degeneriranog genija i degeneriranog luđaka je opsežno znanje koje genij posjeduje u nekoliko područja, upareno s vjerovanjem u vlastitu superiornost kao rezultat toga. Zajedno, ove psihološke osobine vode do originalnosti, ekscentričnosti i osjećaja otuđenja, što su sve simptomi *le mal du siècle* (zla vijeka) koji je utjecao na francusku mladež početkom 19. vijeka sve dok se nije proširio prema van i na kraju utjecao na ostatak Europe približavajući se prijelazu na 20. vijek.

## Pesimizam

Na engleski ideološki prostor utjecali su filozofski talasi pesimizma koji su zahvatili Europu, počevši s radom filozofa Arthura Schopenhauera prije 1860. i postepeno utječući na umjetnike na međunarodnom nivou. R. H. Goodale je identificirao 235 eseja britanskih i američkih autora koji se bave pesimizmom, u rasponu od 1871. do 1900. godine, pokazujući istaknutost pesimizma u kombinaciji s engleskom ideologijom. Nadalje, Wildeove reference na pesimizam u njegovim djelima pokazuju relevantnost te ideologije za Engleze. U romanu Idealni muž, Wildeova protagonistica pita drugog lika je li "u srcu optimist ili pesimist? Čini se da su to jedine dvije moderne religije koje su nam danas preostale." Wildeovo promišljanje o ličnoj filozofiji kao kulturno značajnijoj od religije daje vjerodostojnost teoriji degeneracije, primijenjenoj na Baudelaireov utjecaj na druge nacije. Međutim, optimistični romantizam popularan ranije u tom vijeku također je utjecao na promjenjivi ideološki krajolik. Novopečeni pesimizam ponovno se pojavljuje u Wildeovoj knjizi Važno je zvati se Earnest, napisanoj iste godine:

Lane je filozofski aktuelan od 1895. godine, obuzdavajući optimizam svog učitelja u vezi s vremenom podsjećajući Algernona na to kako svijet obično funkcionira. Njegov pesimizam pruža zadovoljstvo Algernonu; Savršeni sluga gospodina je onaj koji je filozofski svjestan. Rad Charlesa Baudelairea pokazuje dio pesimizma koji se očekivao od tog vremena, a njegov rad s modernizmom primjer je dekadencije i propadanja s kojima se povezuje francuska umjetnost s prijelaza vijeka, dok je njegov rad sa simbolizmom promovirao misticizam koji je Nordau povezivao s umjetnicima *fin de sièclea*. Baudelaireovi pionirski prijevodi stihova Edgara Allana Poea podupiru estetsku ulogu prevođenja u kulturi *fin de sièclea*, dok su njegova vlastita djela utjecala na francuske i engleske umjetnike korištenjem modernosti i simbolizma. Baudelaire, Rimbaud i njihovi suvremenici postali su poznati kao francuski dekadenti, skupina koja je utjecala na svog engleskog pandana, estete poput Oscara Wildea. Obje skupine vjerovale su da je svrha umjetnosti izazvati emocionalnu reakciju i pokazati ljepotu svojstvenu neprirodnom, a ne pokušati publiku naučiti nepogrešivom osjećaju morala.

## Književne konvencije
U viktorijanskom fin de siècleu, teme degeneracije i tjeskobe izražavaju se ne samo kroz fizički krajolik koji je pružao kulisu za gotičku književnost, već i kroz samo ljudsko tijelo. Djela poput *[[The Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde|Čudnog slučaja dr. Jekylla i gospodina Hydea]]* (1886.) Roberta Louisa Stevensona, *[[The Picture of Dorian Gray|Slike Doriana Graya]]* (1891.) Oscara Wildea, *[[The Great God Pan|Velikog boga Pana]]* (1894.) Arthura Machena, Vremeplova (1895.) H. G. Wellsa, Drakule (1897.) Brama Stokera i Bube (1897.) Richarda Marsha istražuju teme promjene, razvoja, evolucije, mutacije, korupcije i propadanja u odnosu na ljudsko tijelo i um. Ove književne konvencije bile su izravan odraz mnogih evolucijskih, naučnih, društvenih i medicinskih teorija i napredaka koji su se pojavili krajem 19. vijeka.

*Fin de siècle* izazvao je lavinu književnosti koja je zamišljala rat. Priče o budućem ratu pokazale su se trenutnim uspjehom kod čitatelja na svim nivoima diljem Europe i postale glavna tema europske štampe. Najpopularnije priče prodane su u desetcima hiljada primjeraka, brzo su doživjele više izdanja i prevedene na brojne strane jezike. Od 1890. godine priče o budućem ratu raznolike su na razne načine. Popularnost tog motiva nije karakteristična za svaki kraj vijeka. Umjesto toga, on je bio reakcija na sve veću zabrinutost i odražavao dominantna očekivanja i pretpostavke svog vremena. Štoviše, scenariji budućeg rata trebali su djelovati, i djelovali su, kao snažan oblik političkog zagovaranja. Duncan Bell objašnjava popularnost tog žanra kolektivnim strahom specifičnim za to vrijeme. On se poziva na mnoge suvremene posmatrače koji izražavaju masovnu tjeskobu, poput *Contemporary Reviewa* koji je 1876. primijetio da "puls Europe nesumnjivo kuca prilično brzo".

## Umjetničke konvencije

Djela dekadenata i esteta sadrže obilježja tipična za umjetnost *fin de sièclea*. Djelo Holbrooka Jacksona "The Eighteen Nineties" opisuje karakteristike engleske dekadencije, a to su: perverznost, umjetnost, egoizam i znatiželja. Prva osobina je interes za perverzno, nečisto i neprirodno. Romantizam je poticao publiku da fizičke osobine promatra kao pokazatelje vlastitog unutrašnjeg ja, dok su umjetnici *fin de sièclea* prihvatali ljepotu kao osnovu života i stoga cijenili ono što nije konvencionalno lijepo.

To vjerovanje u ljepotu u abjektu dovodi do opsesije umjetnošću i simbolizmom, jer su umjetnici odbacivali neopisive ideje ljepote u korist apstraktnog. Kroz simboliku, esteti su mogli izazvati osjećaje i ideje kod svoje publike bez oslanjanja na nepogrešivo opće razumijevanje svijeta.

Treća značajka kulture je egoizam, termin sličan "egomaniji", što znači nesrazmjerna pažnja posvećena vlastitim nastojanjima. To može rezultirati vrstom otuđenja i tjeskobe, kao u Baudelaireovom slučaju, i pokazuje kako su estetski umjetnici birali gradske pejzaže umjesto sela kao rezultat svoje averzije prema prirodnom.

Konačno, znatiželja se može prepoznati kroz diabolizam i istraživanje zla ili nemoralnog, fokusirajući se na morbidno i makabrezno, ali bez nametanja ikakvih moralnih pouka publici.

## Povezano
* *[[Belle Époque]]*
* Impresionizam
* Postimpresionizam
* Dekadentni pokret
* Futurizam
* Vesele devedesete
* Izgubljena generacija
* Simbolizam

## Dodatna literatura
* Schwartz, Hillel. *Century's End: A Cultural History of the Fin de Siècle—From the 990s Through the 1990s*. New York: Doubleday, 1990.
* 

## Reference