open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Isavrijski rat

**Isavrijski** ili **Izaurijski rat** je naziv za ustanak Izaurijaca protiv vlasti bizantskog cara Anastazija I, koji je trajao od 492. do 497. godine i završio Anastazijevom pobjedom.

Uzroci rata su svoje korijene imali u politici Anastazijevog prethodnika Lava I (vl. 457-474), koji je sredinom u siromašnoj, brdovitoj i zabačenoj Izauriji pronašao ne samo dragocjen izvor ljudstva za carsku vojsku, i protutežu germanskim najamnicima koji su sve više dominirali carskom vojskom te tako prijetili da potkopaju Istočno, isto onako kao što su potkopali Zapadno Carstvo. Izaurijci su tako brzo napredovali u redovima carske vojske i uprave, sve dok 474. na prijestolje nije stupio izaurijski general Zenon. Međutim, u prijestolnici Konstantinopolu su Izaurijci bili omraženi kao neobrazovani i sirovi "barbari", te su se još prije Zenonovog dolaska na prijestolje na njegovim ulicama bilježile demonstracije i ustanci protiv izaurijske vlasti. Nakon što je Zenon u proljeće 491. umro, narod je na Hipodromu demonstrirao tražeći "rimskog cara", a protiv Zenonovog brata Longina koji se smatrao najizglednijim izaurijskim nasljednikom. Te zahtjeve je poslušala Zenonova udovica Arijadna, koja je udajom za relativno anonimnog, ali "domaćeg" službenika po imenu Anastazije istome omogućila da zauzme prijestolje.

Anastazije je svoj položaj nastojao osigurati tako što je proveo čistku izaurijskih kadrova u upravi, te konfiscirao i na dražbi prodao njihovu imovinu. Zbog svega toga su godine 492. Izaurijci na čelu sa Longinom digli ustanak. Ustanicima se priključio i izaurijski general Longin od Kardale. Anastazije je na njih poslao vojsku kojima su komandirali generali Jovan Skit i Jovan Grbavac (Flavije Jovan); carska je vojska ustanike iste godine porazila u bitci kod Kotieja. Oni su se međutim, povukli u Izauriju i brdske tvrđave. Godine 493. su se u Kapadokiji vodile i borbe sa promjenjivim ishodom za grad Klaudiopolis. Od 494. do 497. su ustanici uspješno pružali otpor zahvaljujući opskrbi iz kilikijske luke Antiohija Lamotis koju je omogućio general Longin od Selina. Dugotrajni rat je, prema vlastitim riječima, "izmorio" Anastazija, ali mu također pružio i priliku da 496. svrgne "pravovjernog" patrijarha Eufemija s kojim je došao u sukob zbog svojih mijafizitskih uvjerenja. Godine 497. je Jovan Grbavac zarobio Longina od Selina, a potom i druge ustaničke vođe koji su dovedeni u Konstantinopol i prisiljeni da izvedu proskinezu pred pobjedničkim carem. Anastazije je u čast pobjede dao sagradio kapiju Halke, a pjesnik Hristodor ispjevao danas izgubljeni ep *Isaurica* (Ἰσαυρικά).

## Literatura
* John Bagnell Bury, *History of the Later Roman Empire*, BiblioBazaar, LLC, 2009, , p. 433.
* Brian Croke, *Count Marcellinus and His Chronicle*, Oxford University Press, 2001, , pp. 137-138.
* Jones, Arnold Hugh Martin, John Robert Martindale, John Morris, "Fl. Ioannes qui et Gibbus 93", *[[The Prosopography of the Later Roman Empire]]*, volume 2, Cambridge University Press, 1992, , pp. 617-618.
Gelazije I

**Gelazije I.** je bio 49. po redu papa, koji je stolovao od 492. do 496. godine. Na mjesto pape je došao s mjesta pomoćnika svog prethodnika Feliksa III. Pontifikat mu je obilježio nastavak Akakijeve šizme, odnosno raskol s bizantskom Crkvom, mada je Gelazije djelomično izašao u susret konstantinopolskom patrijarhu Eufemiju i njegovim uvjetima za ponovno ujedinjenje. S druge strane, Gelazije je bio poznat kao gorljivi branitelj halkedonske ortodoksije i borac za jačanje papskog autoriteta. Godine 494. je bizantskom caru Anastaziju poslao pismo poznato kao *[[Duo sunt]]* u kome iznosi doktrinu o međusobnoj odvojenosti papske (duhovne) i carske (svjetovne) vlasti, a koja će imati ključni uticaj na razvoj međunarodnog prava u srednjem vijeku. Borio se i protiv manihejaca koji su u njegovo doba ojačali u Rimu, te uveo služenje za manihejce "nečistog" vina u ritualu euharistije kako bi ih bolje "istjerao na čistinu". Gelazije je također nakon više vijekova borbe sa svjetovnih Rimljanima uspio ukinuti i popularni festival Luperkalija, koga je smatrao paganskim; on je zamijenjen blagdanom koji se zove Svijećnica/Sretenje Gospodnje.

## Izvori
Shu Du od Caija

**Shu Du od Caija** (蔡叔度 doslovno Ujak/Stric Du od Caija) ili **Caishu Du**(? - ?), rođen kao Ji Du (姬度), bio je prvi vladar drevne kineske države Cai od 1046. pne. do svoje smrti. Bio je peti po redu sin kralja Wena iz dinastije Zhou (周文王) i njegove supruge Taisi (太姒). Imao je osamnaestoro braće, od kojih su mu desetorica bili po krvi; Ji Yi (姬邑) ili Bo Yi Kao (伯邑考); Ji Fa （姬發）, kralj Wu od Zhoua (周武王); Ji Xian (姬鲜), i Ujak od Guan (管叔); te Ji Dan (姬旦), vojvoda od Zhoua su mu bila starija braća. Kralj mu je dao leno Cai i titulu *Ujaka (Vojvode) od Caija* (蔡叔) nakon što je svrgnuo kralja Zhoua, posljednjeg vladara dinastije Shang. Krunu je primio u današnjem Shàngcàiju (上蔡), Zhùmǎdiàn, Hénán. Zajedno s braćom - Ujakom od Guan (管叔) i Ujakom od Huoa (霍叔), je bio poznat kao jedan od Tri čuvara (三监). Kada je kralj Wu umro, njegov sin kralj Cheng je bio premlad, te je Ujak od Zhoua postao regent. Vidjevši kako Ujak od Zhoua postaje moćan, Tri čuvara su se pobunila zajedno sa Wu Gengom. Vojvoda od Zhoua je ugušio ustanak, a Cai Shu je prognan. Kralj Cheng je Cai Shuovog sina Hua imenovao novim gospodarom Države Cai.

## Reference
* Wikipedia na kineskom jeziku
* http://ctext.org/dictionary.pl?if=en&char=%E8%94%A1%E5%8F%94%E5%BA%A6
* http://www.chinaknowledge.de/History/Zhou/rulers-cai.html
* http://orbat.com/site/history/volume4/442/zhou%20dynasty/zhou%20dynasty_2.html
Bitka na Addi

**Bitka na Addi** se odigrala 11. augusta 490. u sjevernoj Italiji između ostrogotske vojske pod kraljem Teodorikom Velikim na jednoj, i trupa germanskog kralja Italije Odoakra na drugoj strani. Predstavljala je posljednji veliki okršaj u pohodu koga je Teodorik prethodne godine pokrenuo s ciljem da osvoji Italiju, u kojoj je Odoakar 476. godine bio svrgnuo posljednjeg zapadnorimskog cara te se proglasio kraljem. Prethodne je godine Teodorik bio porazio Odoakra Soči i Verone, te je uspio zauzeti najveći dio sjeverne Italije. U proljeće iste godine se Teodoriku predao Mediolanum, ali je Odoakar nešto kasnije iz svojih uporišta u centralnoj Italiji krenuo u protivnapad. Teodorik je prisiljen na povlačenje prema Ticinu, a do bitke je došlo na rijeci Addi. U njoj je Teodorik ostvario pobjedu te ponovno osvojio sjevernu Italiju. Odoakar se, međutim, povukao na jug i našao utočište u Ravenni, utvrđenoj carskoj prijestolnici koja se u to vrijeme smatrala neosvojivom. Rat se zbog toga nastavio sljedeće dvije godine, prije primirja i gozbe na kojoj je Teodorik 493. ubio Odoakra, riješivši se tako jedine prepreke za vlast nad Italijom.

## Literatura
* Ferdinand Lot, *De Germaansche invasies, De versmelting van de Barbaarsche en Romeinsche wereld*, Den Haag 1939, pag. 152.
* Jerzy Strzelczyk: *Goci. Rzeczywistość i legenda*. Wyd. PIW, Warszawa 1984.
490.

__NOTOC__
Godina **490.** (**[[rimske brojke|CDXC]]**) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao **Godina konzulstva Fausta i Longina ** (ili, rjeđe, **godina 1243. ''[[Ab urbe condita]]***). Oznaka 490. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je [[kalendarska era]] [[Anno Domini]] u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.

== Događaji ==
<onlyinclude>
* [[1.4.]] &ndash; Većina [[Odoakar|Odoakrove]] vojske, uključujući i njegovog *magister milituma'' Tufu, se predaje ostrogotskom kralju Teodoriku Velikom u Milanu.
* 11.8. &ndash; Bitka na Addi: Teodorik uspješno razbija Odoakrov protivnapad.
* Eufemije postaje patrijarh Konstantinopola.


## Rođenja

## Smrti
* Carica Feng, kineska carica i regentica (r. 442)

## Reference
Walther Funk

**Walther Emanuel Funk** (Danzkehmen, 18. kolovoza 1890. - 31. svibnja 1960.) je bio prominentni nacistički službenik. Walther Funk je od 1938. do 1945. obavljao dužnost ministra ekonomije Reicha.

## Rani život

Walther Emanuel Funk je rođen 18. kolovoza 1890. u trgovačkoj obitelji u mjestu Danzkehmen. Rođen je kao sin Walthera Funka, sr. i njegove supruge Sophie (prije Urbschat). Studirao je pravo, ekonomiju i politiku na sveučilištima u Berlinu i Leipzigu. U Prvom svjetskom ratu pridružio se pješaštvu, no izbačen je 1916. Funk se 1919. oženio Luisom Schmidt-Sieben. Nakon rata radio je kao novinar, a 1922. radio je kao urednik u prestižnim novinama *Berliner Börsenzeitung*.

## Politički život

Funk, nacionalist i anti-marksist, dao je otkaz u novinama na ljeto 1931. i prudružio se nacističkoj stranci. Tako je postao bliži sa Gregorom Strasserom koji je dogovorio njegov prvi sastanak sa Adolfom Hitlerom. Dijelom zbog svog interesa za ekonomiju, Funk je u srpnju 1932. izabran za izaslanika *[[Reichstag]]a*, a unutar stranke je došao na poziciju predsjednika Komiteta za Ekonomsku Politiku u prosincu 1932. Tu poziciju nije dugo zadržao. Nakon dolaska nacizma na vlast, dao je otkaz na poziciji izaslanika i postao je izvršni tiskač i izdavač u Trećem Reichu.

## Karijera u Trećem Reichu

* U ožujku 1933., Walther Funk je postavljen na poziciju Državnog Tajnika u Ministarstvu propagande.
* Godine 1938. postaje Glavni opunomoćenik za ekonomiju (*Wirtschaftsbeauftragter*).
* Iste te godine, u veljači, postao je i ministar ekonomije zamijenivši Hjalmara Schachta koji je dobio otkaz u studenom 1937.
* U siječnju 1939. Funk je postao i predsjednik *[[Reichsbank]]e*, opet zemijenivši Schachta.
* U rujni 1943. postao je član Središnjeg kolegija za planiranje.

## Nürnberg

Unatoč slabom zdravlju, Funku se sudilo zajedno sa ostalim nacističkim ratnim zločincima na Nürnberškom procesu. Funk je optužen: za urotu za počinjenje zločina protiv mira, za planiranje i iniciranje agresivnih sukoba, za ratne zločine i zločine protiv humanosti. On je izjavio da unatoč svojim titulama nije imao veliku moć u nacističkoj stranci. Göring ga je opisao kao "nevažnog podređenika", no dokumentirani dokazi i njegova ratna biografija *Walter Funk, život ekonomije* korišteni su kao dokazi protiv njega. Funk je dokazan kriv po 2., 3. i 4. točci optužnice te je osuđen na doživotni zatvor.

Funk je držan u zatvoru Spandau zajedno sa ostalim doživotno zarobljenim nacistima, no 1957. je pušten zbog lošeg zdravlja. Umro je tri godine poslije, i to 31. svibnja 1960.

## Vanjske veze

* Funk war crimes dossier
* Walther Funk - biografija
Philippe Pétain

**Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain** (Cauchy-à-la-Tour, 24. travnja 1856. - Port-Joinville, 23. srpnja 1951.), poznatiji kao **Philippe Pétain** ili **maršal Pétain**, je bio francuski general, kasnije predsjednik Višijske Francuske od 1940. do 1944.

Zbog svojih vojnih dostignuća u Prvom svjetskom ratu u Francuskoj je smatran herojem, no zbog svojih akcija u Drugom svjetskom ratu to herojstvo se pretvorilo u suđenje zbog izdaje i smrtnu kaznu, koja je preoblikovana u doživotni zatvor od strane predsjednika De Gaullea. U modernoj Francuskoj on je uglavnom smatran izdajicom, a riječ ***petenizam*** se smatra francuskim oblikom riječi ***kvisling***.

## Rani život i Prvi svjetski rat

Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain rođen je 24. travnja 1856. u mjestu Cauchy-à-la-Tour. Pétain je polazio vojnu akademiju i školovao se u Parizu. U Prvom svjetskom ratu, Pétain je uspješno obranio Verdun od Nijemaca 1916, a već 1918. postao je maršal. Tijekom 1920-ih Pétain je služio u Francuskom Maroku.

## Drugi svjetski rat i Vichyevska Francuska

Nakon Njemačke invazije Francuske 1940., Pétain - tada 84 godine star - je pozvan u Ministarstvo rata. Dana 16. lipnja 1940. Pétain je postao premijer Francuske, naslijedivši Paula Reynauda, i odmah je Njemačkoj ponudio mir, koji je sklopljen 22. lipnja. Dana 2. srpnja 1940. Pétain organizira vlastitu vladu u Vichyju, a 10. srpnja iste godine preuzima vodstvo nove države nazvane Višijska Francuska. On je svoju diktaturu prenio na dio Francuske koji nije bio (izravno) pod njemačkom kontrolom. Pétain i njegov zamjenik Pierre Laval uspostavili su fašističku vladu koja je surađivala s Adolfom Hitlerom i bila je pod njemačkom vlasti koja je zapovijedala svim događanjima u državi. Vlada je također prihvatila i antisemitske zakone i deportirala je sve Židove u njemačke konc-logore.

## Poslijeratno razdoblje, suđenje i smrt

Nakon Operacije Overlord i raspada Vichyevske Francuske 1944. Pétain je pobjegao u Njemačku i Švicarsku. U travnju 1945. Pétain se vratio u Francusku kako bi mu se sudilo zbog veleizdaje. Na sudu su ga proglasili krivim i osudili na smrt strijeljanjem u srpnju-kolovozu 1945. Ta kazna je izmijenjena u doživotni zatvor od strane predsjednika De Gaullea 17. kolovoza 1945. i to zbog njegove dobi - bilo mu je 89 godina. Kaznu je služio na otoku Ile d'Yeu, gdje je umro i gdje je pokopan.

U modernoj Francuskoj on je uglavnom smatran izdajicom, a riječ ***petenizam*** se smatra francuskim oblikom riječi ***kvisling***. Pétain danas smatraju jednim od najvećih izdajica svih vremena i smatraju ga ekvivalentoma Vidkuna Quislinga u Norveškoj, Benedicta Arnolda u SAD-u, Mir Jafara u Indiji i Pu Jia u Mandžuriji.

## Vanjske veze

* Simon Kitson's Vichy Web
Pierre Laval

**Pierre Laval** (Châteldon, 28. lipnja 1883. – Pariz, 15. listopada 1945.) je bio francuski političar, član Višijske vlade okupirane od strane Njemačke u Drugom svjetskom ratu.

Prije izbijanja Prvog svjetskog rata i Oktobarske revolucije 1917. bio je socijalist, a nakon rata se izjašnjavao kao nezavisan kako bi izbjegao nepopularnost komunista. Ukupno je kao premijer služio 4 puta, zadnja 2 tijekom perioda Višijske Francuske. Nakon oslobođenja Francuske i pada nacizma, Laval je uhićen i osuđen zbog veleizdaje, te je, unatoč velikim protestima, pogubljen strijeljanjem.
Ponte Tron

**Ponte Tron** ili **Ponte de la Piavola** (hrvatskosrpski jezik: **Most (porodice) Tron** ili **Most lutaka**) je most koji premošćuje kanal Rio Orseolo kod bazena Orseolo (Bacino Orseolo) u sestieru San Marco u Veneciji. Nalazi se stotinjak metara sjeverozapadno od Trga Svetog Marka, a prema zapadu ulicama Tron i Frezzaria vodi do teatra La Fenice.

## Historija

Most je podignut krajem 1840. u dijelu Venecije gdje je dosta kuća imala aristokratska porodica Tron. Ova porodica bila je vjekovima utjecajna u gradu i 1471. dali su jednog dužda (Nicolò Tron). Most je stoga službeno imenovan kao Ponte Tron u njihovu čast. Venecijanci ga zbog njegovih malih dimenzija radije zovu Ponte de la Piavola (Most lutaka). Ponte Tron jedan je od 400 venecijanskih mostova. Građen je od istarskog kamena, s balustradama i kartušem u sredini na kojem je reljef lava, simbola Mletačke Republike. Kod mosta se parkiraju brojni gondoljeri.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ponte Tron o della Piavola (Ponti di Venezia)''
Clement Attlee

**Clement Richard Attlee, 1. baron Attlee** (Putney, London, 3. siječnja 1883. - London, 8. listopada 1967.) je bio premijer Ujedinjenog Kraljevstva od 1945. do 1951. Attleeovi laburisti su uvjerljivo porazili Chruchilla koji je vodio UK kroz Drugi svjetski rat. Attlee je bio prvi laburistički ministar koji je odslužio cijeli mandat u Parlamentu i prvi laburist koji je imao većinu u Parlamentu.

Attleeova vlada donijela je poslijeratni konsenzus (koji je do dolaska Margaret Thatcher na vlast konzervativaca bio prihvaćen od svih stranaka), provela je nacionalizaciju velikih industrijskih postrojenja i provela je dekolonizaciju Indije, Burme, Cejlona i Pakistana.

Na glasovanju na MORI-evim stranicama, Attlee je proglašen najefikasnijim britanskim premijerom 20. stoljeća, iznad Winstona Churchilla, Davida Lloyda Georgea i Margaret Thatcher.

## Reference
Lajos Kossuth

**Lajos Kossuth de Udvard et Kossuthfalva** (mađ. udvardi és kossuthfalvi **Kossuth Lajos**, Monok, 19. rujna 1802. - Torino, 20. ožujka 1894.), mađarski novinar, odvjetnik i političar, ključna osoba Mađarske revolucije 1848. Kossuth je porijeklom iz plemićke luteranske obitelji, a prije politike se bavio ponajviše novinarstvom. 

Pod utjecajem nacionalističkih buđenja tijekom Proljeća naroda, Kossuth je povao val nezadovoljnih mađarskih političara i podigao revoluciju s ciljem odvajanja od Austrije. Njegov cilj bila je nezavisna Kraljevina Mađarska "od Karpata do Jadrana", a to je planirao ostvariti pridobivanjem slavenskih dijelova Habsburške Monarhije. Unatoč početnom uspjehu revolucije i proglađenju republike, službeni Beč ugušio je revoluciju. Habsburška vojska, koju su predvodili Josip Jelačić i Alfred I. Windisch-Grätz, uz pomoć ruske vojske generala Ivana Paskjeviča porazila je mađarsku vojsku kod Temišvara i prisilila ju na predaju kod Világosa u kolovozu 1849. godine. Kossuth, koji je od 14. travnja 1849. bio predsjednik nezavisne republike, svrgnut je nakon gušenja revolucije. 

Na čelu zemlje naslijedio ga je Artúr Görgey, kao vojni i politički upravitelj, a nakon toga dolazi do ukidanja nezavisne republike i njezinog ponovnog spajanja s Monarhijom. Nakon toga, Kossuth je pobjegao iz Monarhije i nakon putovanja po svijetu umro u Torinu, 20. ožujka 1894.
Karl Renner

**Karl Renner** (Dolní Dunajovice, 14. prosinca 1870. - Beč, 31. prosinca 1950.) je bio austrijski političar. Rođen je u mjestu Dolní Dunajovice (Moravska) a umro je u Beču.

Renner je rođen kao osamnaesto dijete u porodici siromašnih poljoprivrednika, ali je zbog svojih talenata išao u srednju školu, a kasnije i na studije prava na Sveučilištu u Beču od 1890. do 1896. Godine 1895. je bio jedan od osnivača *[[Naturfreunde]]* (prijatelja prirode), i smislio je njihov logo.

Renner je oduvijek bio zainteresiran za politiku, i postao je bibliotekar u parlamentu i član Austrijske socijal-demokratske stranke 1896. godine. Bio je kancelar Austrije i ministar vanjskih poslova od 1918. do 1920.

Sporazum u Saint-Germain-en-Layeu je također bio pod vodstvom Karla Rennera, i od 1931. do 1933. bio je predsjednik reprezentativne skupštine. Uvijek je zastupao aneksiju Austrije Njemačkoj, ali se distancirao od politike za vrijeme rata. Poslije pada Trećeg Reicha, Renner se trudio da uspostavi privremenu vladu i zalagao se da se Austrija prizna za nezavisnu državu. Bio je prvi kancelar poslije Drugog svjetskog rata. Godine 1945. je postao prvi predsjednik Druge Republike.

Umro je 1950. godine i pokopan u Beču.
Hussein I od Jordana

Kralj **Hussein bin Talal**, odnosno **Hussein I., kralj Jordana**, (arapski ***حسين بن طلال***, Aman, 14. studenog 1935. - Aman, 7. veljače 1999.), unuk kralja Abdulaha Ibn Huseina, školovao se u Jordanu i Egiptu te Velikoj Britaniji, a 1952. naslijedio je duševno oboljelog oca na jordanskom tronu i vodio Jordan tijekom svih izraelsko-arapskih ratova idućih desetljeća. Palestinsko pitanje, koje desetljećima dominira jordanskom politikom, nastojao je razrješiti vojnom akcijom kojom je 1970. suzbio i protjerao palestinske organizacije sa jordanskog teritorija. Tijekom Zaljevskog rata 1991. zauzeo je neutralni stav, djelomično pogoršavajući odnose sa Sjedinjenim Američkim Državama. U srpnju 1994. potpisao je mirovni sporazum sa Izraelom i time završio četrdeset i šest godina neprijateljstva između te dve zemlje.
Aranđelovdan

**Aranđelovdan** je pravoslavni praznik koji se slavi 21. novembra (po gregorijanskom, odnosno 8. novembra po julijanskom kalendaru). Tokom njega se iskazuje počast arhanđelu Mihajlu te "bestjelesnim silama" (ostalih šest arhanđela). Slavljenje Aranđelovdana se temelji na kanonima Sinoda u Laodikeji održanog nekoliko godina prije Prvog vaseljenskog sabora. Oni su, između ostalog, izričito zabranili štovanje anđela kao bogova i vladara svijeta, ali isto tako ustanovili dan kada im se treba odati počast. Deveti mjesec (koji je po tadašnjem kalendaru bio novembar) je odabran zbog "devet anđeoskih činova", a osmi dan kao prvi dan poslije Stvaranja.

## Vanjske veze
* OCA Feasts and Saints
Miklós Horthy

**Miklós vitez Horthy de Nagybánya** (mađ. ***Vitéz nagybányai Horthy Miklós***, Kenderes, 18. lipnja 1868. - Estoril, 9. veljače 1957.) je bio mađarski admiral i regent u međuratnom periodu i kroz skoro cijeli Drugi svjetski rat obnašavši tu dužnost od 1. ožujka 1920. pa do 15. listopada 1944.

U vrijeme Austro-Ugarske bio je pomorski časnik, te zapovjednik krstarice i ratne flote.

Sudjelovao je u gušenju pobune mornara u Boki Kotorskoj 1918. godine, a uveo je Mađarsku u Drugi svjetski rat na strani Hitlera i sudjelovao je u agresiji na Jugoslaviju. Odgovoran je za istrebljenje Židova i zločine nad civilima tijekom rata. Na kraju rata, Horthya je u Bavarskoj zarobila američka vojska i držala ga je u zatvoru do kraja rata.

Horthy se pojavio i na Nürnberškom procesu kao svjedok nacističkog terora. Nakon tog svjedočenja Horthy se povukao u Portugal gdje je i umro 9. veljače 1957.

## Vanjske veze

* Miklós Horthy Association 
* Miklós Horthy Association's photo archive 
* Horthy, Miklós: The Annotated Memoirs (pdf)  
* The memoirs of Admiral Miklós Horthy
* Biography of Admiral Miklós Horthy
* First World War.com -Who's Who - Miklos Horthy de Nagybanya
* Montgomery,John,Flournoy: Hungary-The unwilling satellite 
* Horthy's visit to Germany in 1938 (color; GoogleVideo)
Ion Antonescu

**Ion Victor Antonescu** (Piteşti, 15. lipnja 1882. - Jilava, 1. lipnja 1946.) je bio premijer i *[[conducător]]* Rumunjske u Drugom svjetskom ratu od rujna 1940. do 23. kolovoza 1944.

Antonescu je napravio savez sa Hitlerom i omogućio nacističkoj Njemačkoj pristup rumunjskim naftnim poljima. Među Antonescuovim motivima za savez je bila mržnja prema boljševizmu u SSSR-u i želja za osvajanjem.

Kada su Sovjetske snage ušle u Rumunjsku Antonescu je uhićen i predan Sovjetima. Godine 1946. mu je suđeno pred Narodnim tribunalom u Bukureštu, i proglašen je krivim za izdaju rumunjskog naroda u korist nacističke Njemačke, ekonomsko i političko pokoravanje Rumunjske Njemačkoj, suradnju sa Željeznom gardom, ubojstva političkih protivnika, masovna ubojstva civila i zločin protiv mira, kao i za sudjelovanje u njemačkoj invaziji na SSSR. Osuđen je na smrt i streljan 1. lipnja 1946. u zatvoru u Jilavi.

## Vanjske veze

* The report of the International Commission on the Holocaust in Romania was submitted to President Ion Iliescu in Bucharest on November 11, 2004 
* Video - Ion Antonescu and Horia Sima - 1940 
* Actual footage of Antonescu's death before a firing squad. (May be unsuitable for sensitive viewers)
Martin Bormann

**Martin Ludwig Bormann** (Wegeleben, 7. lipnja 1900. – Berlin, 2. svibnja 1945.) bio je istaknuti nacistički službenik, šef *[[Parteikanzlei]]a* i osobni tajnik Adolfa Hitlera.

Bormann je bio premlad da bi ozbiljno sudjelovao u Prvom svjetskom ratu, a artiljerijska jedinica u kojoj je nakratko služio nikad nije vidjela bojište. Poslije rata postao je nadzornik imanja u Mecklenburgu i tako došao u kontakt s članovima *[[Freikorps]]a* koji su bili na imanju. Počeo je sudjelovati u njihovim akcijama, uglavnom atentatima i iznudama radničkih sindikata.

U ožujku 1924. godine biva osuđen na godinu dana zatvora kao sudionik u ubojstvu Walthera Kadowa koje je počinio Rudolf Höss. Za Kadowa se vjerovalo da je izdao Alberta Lea Schlagetera Francuzima tijekom okupacije Rurske oblasti. Po izlasku iz zatvora stupio je u NSDAP. 1933. godine postao je *[[Reichsleiter]]* i poslanik u Reichstagu. Od 1933. do 1941. bio je osobni Hessov tajnik, da bi nakon njegovog nenadanog odlaska Bormann postao unaprijeđen u Hitlerovog tajnika.

Bormann se 1929. godine oženio drugi put; ovom prilikom devetnaestogodišnjom Gerdom Buch čiji je otac, Walter Buch, bio predsjednik Nacističkog stranačkog suda. Martin i Gerda imali su desetero djece, uz njegovo dvoje djece iz prvog braka.

Prije svog samoubojstva 30. travnja 1945. Hitler je u svojoj političkoj oporuci Bormanna postavio za novog vođu NSDAP-a.

Smrt Martina Bormanna tajnovita je; prema najrasprostranjenijoj verziji, Bormann je ili poginuo ili počinio samoubojstvo 2. svibnja 1945. tijekom lutanja ulicama razrušenog Berlina u pokušaju izbjegavanja patrole Crvene armije. Tijekom Nürnberškog procesa u odsustvu je osuđen na smrt. Tijekom idućih desetljeća nastale su različite teorije da je još uvijek živ. Simon Wiesenthal iznio je dokaze da se Bormann nalazio u Južnoj Americi. Ipak, pronalazak tijela 1972. i naknadna DNK potvrda iz 1998. idu u prilog tome da Bormann nije ni napustio Berlin te da je umro u gradu 1945. godine.
Adolphe Thiers

**Louis Adolphe Thiers** (Marseille, 16. travnja 1797. - Saint-Germain-en-Laye, 3. rujna 1877.) bio je francuski državnik i povjesničar, prvi predsjednik Treće republike (1871. - 1873.). Kao šef versajske vlade 1871. u krvi je ugušio Parišku komunu (*"Krvava nedelja"*).

Član Francuske akademije postao je 1833., a na poziciji br. 38. bio je u periodu 1833. - 1877.

## Vanjske veze

* Site listing links to the Third Republic 
* Page on history of French flags with brief outline of formation of the Third Republic
*
Philippe de Gaulle

**Philippe de Gaulle** (28. 12. 1921. - 13. 3. 2024), francuski političar i admiral. Tijekom Drugog svjetskog rata bio je 
generalni inspektor Mornarice, a nakon rata služio je kao senator. Philippe je bio sin Charlesa de Gaullea.
Giovanni Giolitti

**Giovanni Giolitti** (Mondovì, 27. lipnja 1842. - 17. srpnja 1928.) bio je talijanski državnik. Između 1892. i 1921. godine pet puta je bio premijer Kraljevine Italije. U početku je podržavao fašiste Benita Mussolinija, no uvidjevši da je režim zasnovan na represiji, povukao je podršku. U parlamentu je ostao sve do svoje smrti 1928. godine.
Norodom Sihanouk

**Preah Bat Samdech Preah Norodom Sihanouk Varman**, poznatiji kao **Norodom Sihanouk** (Phnom Penh, 31. listopada 1922. – Peking, 15. listopada 2012), je bio kralj Kambodže, prvi put od 24. travnja 1941. do 3. ožujka 1955. godine, a drugi put od 24. rujna 1993. do svoje abdikacije 7. listopada 2004. godine. Nadalje je bio *Kralj-otac* Kambodže te je time zadržao mnoga prava koja je imao kao prijašnji konstitucionalni kralj.

Sin kralja Norodoma Suramarita i kraljice Sisowath Kossamak, Sihanouk je tijekom svog života držao toliko političkih pozicija da ga je *[[Guinnessova knjiga rekorda]]* stavila na prvo mjesto među političarima koji su držali najviše različitih političkih pozicija. Među te pozicije spadaju dva kraljevska mandata, dva mandata kao princ, jedan kao predsjednik, dva kao premijer, jedan kao neimenovani vođa Kambodže i nekoliko pozicija vođe vlada u egzilu. 

No, većina tih pozicija bila su kao znak časti (kao posljednji kraljevski mandat). Pravu vlast u Kambodži Sihanouk je držao od 9. studenog 1953. (potpuna neovisnost Kambodže), pa do 18. ožujka 1970. (Lon Nol preuzima vlast). 

Sihanouk je i filmski redatelj, te je režirao neke filmove među koje spadaju i *An Ambition Reduced to Ashes* i *The Last Days of Colonel Savath*.
Edmund Veesenmayer

**Edmund Veesenmayer** (Bad Kissingen, 12. studenog 1904. - Darmstadt, 24. prosinca 1977.), njemački političar, oficir SS-a i ratni zločinac. Veesenmayer je uvelike *"doprinio"* Holokaustu na području Hrvatske, Mađarske i Srbije. Bio je podređeni Ernsta Kaltenbrunnera i Joachima von Ribbentropa, a surađivao je i sa zloglasnim Adolfom Eichmannom. 

Veesenmayer se NSDAP-u pridružio 1925. godine, a 1932. postaje član ekonomskih krugova, čime je stekao mnoge prijatelje na visokim pozicijama. Istovremeno s naredbom za napad na Jugoslaviju 1941., Hitler Veesenmayeru izdaje direktivu da na području budućih ostataka Jugoslavije pronađe pogodne osobe za rukovođenje novih, nacističkoj njemačkoj prijateljskih država koje će biti stvorene. Nakon nastanka NDH i Nedićeve Srbije, Veesenmayerov zadatak je bio pomoć u stvaranju državnih ustroja novonastalih kvislinških država, a to je radio kao član diplomatskog tima koji je boravio u Zagrebu. Imao je veliku ulogu u razvoju Holokausta u Hrvatskoj i Srbiji, te je žusrto proganjao hrvatske i srpske Židove. U ožujku 1944. postaje njemački predstavnik u Horthyjevoj Mađarskoj. 

Na Ministarskom suđenju 1949. osuđen je na 20 godina zatvora, a kazna je 1951. smanjena na 10 godina. Na koncu je pušten 16. prosinca iste godine kada mu je kazna reducirana.

Nakon puštanja je živio sa suprugom u Geroldstrasse 43 u Münchenu. Njegovo financijsko stanje u ovo vrijeme nije bilo najbolje. Nedugo nakon puštanja, razveo sa od supruge Mary Veesenmayer i preselio se u Hamburg. Razvod je služeno potvrdio Zemaljski sud u Hamburgu 22. srpnja 1953. Nisu imali djece. Njegova je supruga ostavila njegovo prezime sve do svoje smrti. Između 1952. do 1955., Veesenmayer je radio kao predstavnik *Agrarmaschinenherstellera* u Iranu. No, posao nije išao naročito dobro pa je Veesenmayer tražio bolji posao.

U zadnjim godinama života, Veesenmayer je živio u Rosenhöhweg 25 u Darmstadtu. Godine 1977., Vessenmayer se razbolio i prevezen je u gradsku bolnicu gdje je i umro 24. prosinca od zatajenja srca.
Robert Mugabe

**Robert Mugabe, [[Red Batha|KCB]]** (Kutama, 21. 2. 1924 – Singapur, 6. 9. 2019), političar iz Zimbabvea, premijer od 1980. do 1987. kada je postao 2. predsjednik Zimbabvea nasljedivši Canaana Bananu. Poznat i ugledan postao je tokom 1970-ih kao vođa ZANU-a i zapovjednik u gerilskom ratu protiv bjelaca u Rodeziji.

Mugabe je jako kontroverzna i polarizirajuća ličnost, no u Africi je smatran herojem koji se borio za samostalnost svoje zemlje. No, SAD, Europa i Velika Britanija optužuju Mugabeovu administraciju da je korumpirana, da loše vodi državu i financije, te da ugrožava ljudska prava. Prema kritičarima, njegova loša ekonomska politika dovela je do kaosa u zemlji. Zimbabve je danas zemlja sa najvećom inflacijom u svijetu. Nadbiskup John Sentamu, britanski ministar vanjskih poslova Peter Hain i mnogi svećenici iz Zimbabvea optužuju Mugabea da provodi rasističku politiku. No, Mugabeovi suradnici u Africi tvrde da je to posljedica kolonijalizma.
Aleksandar Drašković

**Aleksandar Drašković** (1804. - 1845.) bio je hrvatski plemić, grof i političar. Djelovao je u periodu Hrvatskog narodnog preporoda, ali ne kao njegov pobornik, za razliku od njegovog rođaka Janka Draškovića, nego kao njegov protivnik. Nakon osnivanja Hrvatsko-vugerske stranke 1841., grof Aleksandar Drašković se aktivno uključuje u rad stranke i postaje jedan od vođa te stranke. 

Bio je župljanin Dugoselske župe.

## Izvori
* Ksaver Šandor Gjalski: *[[Pod starim krovovima]]*; Zagreb, 2001. - pripovijetka *Illustrissimus Battorych* i tumač pojmova na kraju knjige
Beatifikacija

**Beatifikacija** (latinski *beatus*, blagoslovljen, grčki: μακάριος, *makarios* i latinska riječ *facere*, učiniti) proglas je Katoličke crkve o mrtvim ljudima koji su po katoličkom vjerovanju dobili pristup Raju i sposobnost posredovanja u Boga u korist pojedinca koji se moli u njegovo ili njezino ime. Beatifikacija je treći od četiri koraka procesa kanonizacije. Osoba koja je beatificirana dobiva naslov *blaženi*.

## Historija
Riječ beatifikacija dolazi u uporabu vjerojatno u 4. stoljeću, a prvi put se počela rabiti u Crkvi u Kartagi, no ideja je vjerojatno starija. U ranije vrijeme ta čast je bila lokalna i bila je prenošena s jedne dijeceze drugoj uz biskupovo odobrenje. Dokaz za to su rana kršćanska svetišta u kojima se nalaze freske samo lokalnih mučenika. Neke beatifikacije biskupa u srednjem vijeku bile su skandalozne u usporedbi s današnjim beatifikacijama. Na primjer, Karlo Veliki Franački beatificrian je od strane biskupskog skupa samo kratko vrijeme poslije smrti. Nikad nije kanoniziran (proglašen svetim), njegovo poštovanje bilo je upitno, no ipak je dano dopuštenje da se slavi Misa u njegovu čast u Aachenu i Osnabrücku, no bez prava da ga se oslovljava "blaženim".

Papa Ivan Pavao II. revidirao je pravila praglašavanja blaženim odnosno svetim Apostolskom konstitucijom *Divinus Perfectionis Magister* objavljenom 25. siječnja 1983.. Ona je odredila da se u buduće mora dokazati jedno čudo da bi se založilo za beatifikaciju neke osobe, no to pravilo ne vrijedi za one koji su poginuli kao mučenici, jer je njihova svetost već dokazana pošto su poginuli za vjeru i zbog mržnje prema kršćanskoj vjeri (*odium fidei*).

Blaženi se ne slave u cjelokupnoj univerzalnoj kaoličkoj crkvi, nego u (arhi)dijecezama odnosno kongregacijama koje su zahtijevale beatifikaciju, te u drugima koje to zahtijevaju od Svete Stolice. Za primjer, Hrvati slave Nikolu Tavelića kojega ne slave u drugim zemljama. Ivan Duns Škot slave svi franjevci u svijetu, a od ostalih vjernika Nadbiskupija u Kölnu u Njemačkoj.

## Beatifikacija koju provodi papa
Ivan Pavao II. (16. listopada1978. – 2. travnja 2005.) promijenio je stari katolički način beatifikacije. Do listopada 2004. beatificirao je 1340 ljudi, više nego svi njegovi prethodnici od pape Siksta V. (umro 1590.), koji je uspostavio proceduru beatifikacije sličnoj danas. Nasljednik Ivana Pavla II., papa Benedikt XVI., odustao je od prakse svojih prethodnika da se beatifikacija proglašava najčešće u Vatikanu, odredivši da se svečanost provodi u (arhi)dijecezi u kojoj je pokojna osoba djelovala za života, a da mu predsjeda ordinarij te (arhi)dijeceze. Benedikt XVI. je 1. svibnja 2011. sam predvodio svečanost beatifikacije Ivana Pavla II., jer je papa na čelu Rimske arhidijeceze i u njoj djeluje.

## Izvori
*  Procedura beatifikacije
*  Proces postajanja svetim  - članak koji objašnjava postupak kanonizacije kroz povijest u Katoličkoj crkvi.
*  title=Beatifikacija i kanonizacija
493.

__NOTOC__
Godina **493.** (**[[rimske brojke|CDXCIII]]**) bila je redovna godina koja počinje u petak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao **Godina konzulstva Anastazija i Rufa ** (ili, rjeđe, **godina 1246. ''[[Ab urbe condita]]***). Oznaka 493. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je [[kalendarska era]] [[Anno Domini]] u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.

== Događaji ==
<onlyinclude>
* [[25.2.]] &ndash; [[Odoakar]], germanski kralj [[Italija|Italije]], pristaje na mirovni sporazum sa [[Ostrogoti|ostrogotskim]] kraljem [[Teodorik Veliki|Teodorikom Velikim]].
* [[15.3.]] - Prilikom zajedničke gozbe kojom su slavili mir, Teodorik ubija Odoakra, nakon čega ulazi u [[Ravenna|Ravennu]] i preuzima vlast nad cijelom Italijom, koja postaje dio [[Ostrogotsko Kraljevstvo|Ostrogotskog Kraljevstva]].
* mart &ndash; [[Bitka za tijelo Svetog Patrika]] se (prema irskim kronikama) vodi između dinastije [[Ui Neill]] i kraljevstva [[Airgialla]].
* [[Car Xiaowen od Sjevernog Weija]] započinje politiku [[sinizacija|sinizacije]] svojih ne-kineskih podanika, kao i brojne druge reforme u državi [[Sjeverni Wei]].
* [[Franci|Franački]] kralj [[Klodvig I]], koji je po vjeri paganin, se ženi za [[Burgundi|burgundsku]] princezu [[Sveta Klotilda|Klotildu]], koja je po vjeri kršćanka.
* [[Izaurijski rat]]: Istočnorimski general [[Diogenianus (magister militum)|Diogenijan]] stavlja pod opsadu ustanički grad [[Claudiopolis (Kapadokija)|Klaudiopolis]], ali ga u klopku uvlače [[Izaurija|izaurijski]] ustanici. Pomoć dolazi u obliku vojske generala [[Jovan Grbavac|Jovana *Grbavca'']], koji nanosi težak poraz Izaurijcima.


## Rođenja
* Erzhu Rong, kineski vojskovođa u službi dinastije Sjeverni Wei

## Smrti
* 15.3. &ndash; Odoakar, germanski kralj Italije
* 17.3. &ndash; Patrik, biskup i misionar u Irskoj
* Xiao Zhangmao, krunski princ kineske dinastije Južni Qi
* Qi Wu Di, vladar kineske dinastije Južni Qi

## Reference
Patrick

**Patrik** je ime koje dolazi od latinske riječi patricius, odnosno "patricij".

## Analogna imena na raznim jezicima
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Značenja

* Patrick (ime)
* Patrick (prezime)
* Sveti Patrik
** Dan Svetog Patrika, znameniti irski praznik u kome se slavi Sveti Patrick
* Croagh Patrick, planina na zapadu Irske
* Patrick (parohija),parohija na Otoku Man
* Patrick (kompanija), kompanija za proizvodnju obuće osnovana 1892.
* Patrick Corporation, australijska kompanija za transport
* ''Patrick'' (film), australski horor-film iz 1978.
* Patrick Division, bivša divizija u NHL
* Patrick Star, lik it TV-serije* [[SpongeBob SquarePants]]*.
Airgíalla

**Airgíalla** ili **Airgialla** (moderni irski: **Oirialla**, anglizacije: **Oriel**, **Uriel, Orgiall, Orgialla, Oryallia, Ergallia**) je ime za irski plemenski savez/konfederaciju, odnosno irsko kraljevstvo koje je osnovano u 7. vijeku. Njena teritorija se nalazila u provincijama Leinster i Ulster a što odgovara suvremenim grofovijama Louth i Monaghan.

U ranim rukopisima se tako biskup Cloghera nazivao i *biskupom Oirialle*.

**Airgíalla** je zajednički naziv za niz uglavnom nepovezanih dinastija, koje su postojale u južnom i centralnom Ulsteru oko 7. vijeka.

## Reference

## Izvori
* *Coloniation and Conquest in Medieval Ireland:The English in Louth, 1170-1330*, Brendan Smith, Cambridge, 1999
* * The Kingship and Landscape of Tara,* ed. Edel Bhreathnach, 2005; 
* "A Hidden Ulster" by Pádraigín Ní Ullacháin , 2003, Four Courts Press 1-85182-685-8 & 1-85182-738-2.
* "Songs From A Hidden Ulster", broadcast by RTÉ Radio 1 in 2006, presented by Pádraigín Ní Ullacháin.
* http://books.google.com/books?id=0ZzkoM-4LiIC&pg=PA1&dq=Community+in+Early+Modern+Ireland&lr=&cd=55#v=onepage&q=&f=false
Uí Néill

**Uí Néill** (doslovno *potomci Nialla*) je zajednički naziv za irske i škotske dinastije koje su tvrdile da potiču od Niall Noigiallacha (Niall od Devet talaca), historijskog Velikog kralja Irske koji je umro od 405. 

Prva generacija Uí Néilla su bili njegovi sinovi, kojih je bilo sedam:

* Conall Gulban, predak dinastije Cenél Conaill.
* Éndae, predak dinastije Cenél nÉndai
* Eógan, predak dinastije Cenél nEógain.
* Coirpre, predak dinastije Cenél Coirpri.
* Lóegaire, predak dinastije Cenél Lóegaire.
* Conall Cremthainne, predak dinastija Clann Cholmáin i Síl nÁedo Sláine.
* Fiachu, predak Cenél Fiachacha.

Sve te ličnosti su za života bili poznati kao članovi dinastije Connachta ili "sinovi Niall." Sam izraz Uí Néill se počeo koristiti tek od vremena Niallovih unuka i praunuka. 

Dinastije koje su potekle od Uí Néilla, kao Cenél Conaill i Cenél nEógain, su držale vlast nad Ulsterom sve dok nisu poražene u Devetogodišnjem ratu 1603. Poglavari tih porodica su godine 1607. prebjegli u katoličku Evropu u događaju poznatom kao Bijeg Earlova.

## Porodično stablo Uí Néilla
Podebljana slova označavaju Velikog kralja Irske.

## Reference
* Dubhaltach Mac Fhirbhisigh, *The Great Book of Irish Genealogies*, (ed. Nollaig O'Muralie), Dublin, 2005.
* Francis John Byrne, *Irish Kings and High Kings*, Dublin, 1973.
* http://www.rsai.ie/index.cfm?action=obj.display&obj_id=165 

## Literatura
* *The Hui Neill and the Leinstermen in the [[Annals of Ulster]], [[431]]-[[516]] A.D.*, Alfred P. Smyth, *Études Celtic*, 1974, pp.&nbsp;121–143.
Bitka za tijelo Svetog Patrika

**Bitka za tijelo Svetog Patrika** (, ) je polulegendarni događaj koji se, prema srednjovjekovnoj kronici *[[Anali Četiri gospodara|Analima Četiri gospodara]]* odigrao na sjeveru Irske neposredno nakon smrti kršćanskog biskupa i misionara Svetog Patrika 17. marta 493. Prema tim navodima, podanici dinastije Ui Neill, odnosno kraljevstva Airigiala su htjeli da se Sveti Patrik pokopa u Armaghu na njihovoj teritoriji; tome su suprostavili Ulaidi koji su htjeli da se Sveti Patrik pokopa istočnije, na njihovoj teritoriji (današnji istočni Ulster). Spor se trebao riješiti oružjem, odnosno dvije vojske su se trebale boriti na obalama jedne rijeke. Međutim, prije početka bitke je izbila iznenadna poplava natjeravši obje vojske da se povuku. Kada se voda povukla, na različitim obalama su se našla dva istovjetna tijela Svetog Patrika; i jedna i druga vojska je uzela svoje tijelo i pokopala ga na svome teritoriju. To se tumačilo kao Božja želja da riješi spor bez prolivanja krvi.

Patrick je kasnije pokopan u Dun Da Lethgasu.

## Eksterni izvori
* http://www.ucc.ie/celt/published/T100005A/index.html
Commodore MAX Machine

**Commodore MAX Machine** je jeftini kompjuter kompanije Commodore International koji izlazi na japansko tržište 1982. godine i ubrzo je zbog loših prodajnih rezultata ukinut.

## Historija
Commodore glavni menadžer Jack Tramiel je u svojem poslovnom modelu težio gradnji što jeftinijeg kompjutera za masovno tržište. Nakon velikog uspjeha s Commodore VIC-20 cilj je postao dizajniranje i prodaja njegove poboljšane verzije s boljom grafikom i zvukom, a sličnom cijenom. Od te osnovne ideje došlo se do stvaranja kompjutera imena MAX Machine koji će se pokazati kao poslovni promašaj pošto u vreme kada izlazi je već prodano milion primjeraka kompjutera Commodore VIC-20, a Commodore 64 za koji se moće reći da je samo jača verzija MAX Machine se nalazio na horizontu.

## Tehnički podaci
Kladiuopolis (Kapadokija)

**Klaudiopolis** (, doslovno: "grad Klaudija"; ) je bio drevni grad u maloazijskoj oblasti Kapadokije. Prvi put ga spominje Plinije Stariji, te se pretpostavlja da je osnovan za vrijeme vladavine ili dobio ime po caru Klaudiju. Sljedeći put se spominje za vrijeme izaurijskog rata kao važno uporište izaurijskih ustanika koje je za vrijeme izaurijskog rata godine 493. opsjeo bizantski vojskovođa Diogenijan. Međutim, sam Diogenijan se našao opkoljen, ali ga je izbavio bizantski general Jovan Grbavac koji je pri tome Izaurijcima nanio težak poraz.
Flavije Jovan

**Flavije Jovan**, također poznat i kao **Jovan Grbavac** (*Flavius Ioannes qui et Gibbus*, fl. 492 - 499) bio je istočnorimski vojskovođa i velikodostojnik iz vremena cara Anastazija. Bio je rodom iz Selimbrije (današnji Silivri u Turskoj). Od 492. do 499. je služio kao magister militum, posebno se istakavši u izaurijskom ratu. Godine 492. je sudjelovao u pobjedi nad izaurijskim ustanicima u Kotieja, a potom deblokirao Diogenijana 493. Godine 498. je upravo on zarobio posljednje ustaničke vođe te ih poslao caru. Godine 499. je za svoje zasluge nagrađen titulom konzula.

Prema Prokopiju je kao oficir u njegovoj vojsci služio Justin, koga je zbog nekog prekršaja u izaurijskom ratu osudio na smrt. Međutim, prije pogubljenja je sanjao san koji ga je uvjerio da mu mora poštediti život. Justin je tako preživio i postao Anastazijev nasljednik na carskom prijestolju.

## Literatura
* Jones, Arnold Hugh Martin, John Robert Martindale, John Morris, "Fl. Ioannes qui et Gibbus 93", *[[Prosopography of the Later Roman Empire]]*, Volume 2, Cambridge University Press, 1980, , pp.&nbsp;617–618.
Erzhu Rong

**Erzhu Rong** (爾朱榮) (493 – 1. novembar 530), kuztoazno ime **Tianbao** (天寶), formalno **Princ Wu od Jina** (晉武王) bio je kineski vojskovođa Xiongnu porijekla u službi Xianbei dinastije Sjeverni Wei. Karijeru je započeo zua vrijeme vladavine cara Xiaominga, kada se istakao gušenjem seljačkih pobuna. Nakon što je cara Xiaominga 528. ubila njegova majka carica Hu, Erzhu ju je svrgnuo i na prijestolje doveo cara Xiaozhuanga, iako je odmah potom masakrirao veliki broj pripadnika carske uprave kako bi ih zamijenio svojim poslušnicima. Za vrijeme kratke vladavine je uspio ponovno ujediniti državu koja se nalazila u stanju raspada zbog brojnih ustanaka. Godine 530. je, međutim, car Xiaozhuang postao uvjeren da će Erzhu uzurpirati prijestolje, te ga je namamio u carsku palaču i tamo ubio. Ubrzo nakon toga su Erzhuov rođak Erzhu Shilong i nećak Erzhu Zhao digli ustanak i ubili cara Xiaozhuang. Lik Erzhu Ronga se u kineskim historijama često uspoređuje sa Dong Zhuoom, generalom poznatim po vojničkom talentu, ali nedostatku takta i političkih vještina, zaslužnim za kraj dinastije Han.

## Napomene
Sinizacija

**Sinizacija** ili **sinifikacija** (na mandarinskom: 中国化 *Zhōngguóhuà* ili 汉化 *Hànhuà*) je naziv za procese jezičke ili kulturne asimilacije, odnosno prihvaćanja i preuzimanja kineskog jezika, pisma ili kineskog nacionalnog identiteta od strane ne-kineskih etničkih grupa ili kultura. U lingvistici se, u užem smislu, pod time podrazumijeva transkripcija u kineska slova.

U svom širem, i najčešće korištenom smislu, se pod sinizacijom podrazumijeva brojni primjeri ne-kineskih naroda koji su se tokom kineske historije izgubili vlastiti, odnosno "utopili" se u širi kineski identitet; kao najnoviji primjer se često navode Mandžurci. U još širem kontekstu se pod time podrazumijeva uticaj kineske kulture na neasimilarne narode, kulture i zemlje kao što su Koreja, Vijetnam i Japan, a koje se često navode kao dio sinosfere.

## Reference

## Vanjske veze
* Sinicization vs. Manchuness  (by Xiaowei Zheng).
* ''Sinicization: at the crossing of three China regions, an ethnic minority becoming increasingly more Chinese: the Kam People, officially called Dong People'' (in French)/ ''Sinisation: à la limite de trois provinces de Chine, une minorité de plus en plus chinoise: les locuteurs kam, officiellement appelés Dong'', Jean Berlie, Guy Trédaniel editor, Paris, France, published in 1998.
* ''Sinicization of the Kam (Dong People), a China minority'' (in French)/ ''Sinisation d'une minorité de Chine, les Kam (Dong)'', Jean Berlie, s.n. editor, published in 1994.
* ''Islam in China, Hui and Uyghurs: between modernization and sinicization'', Jean A. Berlie, White Lotus Press editor, Bangkok, Thailand, published in 2004. , 9789744800626.
Prikazanje Gospodinovo u Hramu

**Prikazanje Gospodinovo u Hramu**, poznato i kao **Svijećnica** (kod katolika) i kao **Sretenje Gospodnje** (kod pravoslavaca) je kršćanski blagdan koji se slavi 2. februara.

Blagdanom se slavi događaj iz Isusova djetinjstva, kada su, prema Mojsijevu Zakonu, Josip i Marija donijeli Isusa u Hram u Jeruzalemu, da ga, kao prvorođenca, obredno prikažu Bogu. Preko Mojsija, Bog je Izraelcima, dao propis, da 40. dan nakon poroda svećenici u Hramu moraju blagosloviti rodilju. Roditelji su za uzvrat, dali janje mlađe od godine dana ili mladu golubicu. Isusovo prikazanje u Hramu, prorekao je u Starom zavjetu prorok Malahija: „I doći će iznenada u Hram svoj Gospod kojega vi tražite i anđeo Saveza koga žudite“ (Mal 3, 1). U stilu Isusova skrovita djetinjstva, obred je prošao jednostavno i nenapadno. U Hramu se zatekao starac Šimun, koji je Isusa primio u naručje i prepoznao ga kao Mesiju, a Mariji je prorekao, da će mnogo patiti, riječima: „Mač boli, probost će ti dušu.” Proročica Ana je također bila tada u Hramu i uputila je molitve i zahvale Bogu.

Na ovaj blagdan, blagoslivljaju se svijeće, koje će se kasnije koristiti u obredima krštenja, tijelovskim procesijama i drugim prigodama. U Dalmaciji, ovaj se blagdan zove *Kandelorum*, a u Slavoniji *Svitlomarinje*.

Prikazanje Gospodinovo u Hramu četvrto je otajstvo radosne krunice.

## Zanimljivosti
* Na Sretenje 1835. godine donet Sretenjski ustav, prvi demokratski ustav Srbije, pa je slavljen i kao *Dan ustavnosti*.
Luperkalije

**Luperkalije** () je naziv za drevni rimski vjerski praznik, odnosno svetkovine koje su se po tradiciji održavale od 13. do 15. februara godine, i čija je svrha bila duhovno "očistiti" grad, zaštititi ga od zlih duhova i donijeti plodnost i zdravlje. Vjeruje se kako je svetkovina nastala od još ranije slične svetkovine poznate pod imenom Februa, a od koje dolazi naziv mjeseca februar. Luperkalije su, u svakom slučaju, bile slične nekim drugim pastoralnim svetkovinama klasičnog svijeta, uključujući starogrčke gdje se slavio bog Pan. Bog koji se slavio na Luperkalijama bio je Luperk (Lupercus), za koga neki tvrde da je bio istovjetan Faunu, odnosno Panovom rimskom ekvivalentu, ali se počast također i odavala znamenitoj Kapitolskoj vučici, a rituali održavali ispred pećine Luperkala gdje je, po predaji, podojila Romula i Rema.

Svetkovinu su vodili svećenici zvani *Luperci* ("vučja braća"). Nakon žrtvovanja dva jarića i psića, po dva mlada svećenika - obično iz aristokratskih porodica - bi se presvukli u odranu kožu žrtava i počeli trčati po gradu udarajući građane Rima štapom. Prema svjedočanstvima antičkih pisaca žene i djevojke bi im se pri tome namjerno stavljale na put, vjerujući kako dodir od svećenika za vrijeme luperkalija garantira plodnost i/li siguran porod.

Dok svjedočanstva iz 1. vijeka pne. sugeriraju kako su Luperkalije bile važan dio rimskog društvenog života, odnosno da su u njima sudjelovala ugledna imena kao Marko Antonije i Julije Cezar, u kasnijim vijekovima je rimska viša klasa za njih izgubila entuzijazam. S druge strane su Luperkalije ostale izuzetno popularne među rimskim plebsom i održavale njegovu tradiciju čak i nakon što je kršćanstvo postalo službena religija. Luperkalije, koje su nadživjele mnoge institucije i običaje koje je Crkva smatrala paganskim su konačno ukinute tek krajem 5. vijeka, i to zahvaljujući papa Gelaziju I (vl. 492 - 496), koji je u nužnost zabrane tog običaja uvjerio senatora Andromaha. Historičari religije vjeruju da je kršćanski blagdan Svijećnica, između ostalog, uveden i kao svojevrsna zamjena za Luperkalije.

## Vanjske veze
* William Smith, ''Dictionary of Greek and Roman Antiquities,'' 1875: Lupercalia.
* Dr Leo Ruickbie, St Valentine's Day and its Origins in Lupercalia