open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Servicij

**Servicij** () bio je grad u Donjoj Panoniji, na granici s Gornjom Panonijom, koji je ležao uz reku Savu, na putu između Siscije i Sirmija. U Ptolemejevoj *[[Geografija (Ptolemej)|Geografiji]]* (2. vek) ovaj se grad naziva **Serbinon** (), budući da u starogrčkom nema glasa *v*, i verovatno je odatle transliteracija s *b* ušla u *[[Ravenska kosmografija|Ravensku kosmografiju]]* (kraj 6. veka), gde se ovaj grad naziva **Serbicij** (). O položaju Servicija postoji više teorija, na primer da se nalazio na lokalitetu današnjeg naselja Sjeverovci, gde su se susretali putevi koji su iz Sirmija i Siscija polazili prema Saloni. Drugi veruju da se Servicij nalazio na lokalitetu Stare Gradiške.

## Reference

## Literatura
*
*
Osimski ugovor

**Osimski ugovor** je Međunarodni ugovor kojeg su 10. studenog 1975. potpisali SFRJ i Republika Italija u talijanskom gradu Osimo kod Ancone. Ugovor je stupio je na snagu 11. listopada 1977 i služio uređenju graničnih i drugih pitanja.

Nakon raspada SFRJ Hrvatska i Slovenija preuzele su obveze iz Osimskih ugovora.

Ugovor je prvenstveno političke prirode, a odnosi se na određivanje državne granice i na pitanja vezana za granice i za promicanje gospodarske suradnje kao i tehničke suradnje za poboljšanje uvjeta života za stanovništvo.

Da bi se postigao Osimskim sporazum postavljena su 12 zajednička povjerenstva.

Ugovor uključujue i sporazum o naknadi za nacionaliziranu ili konfisciranu imovinu u bivšoj zoni B (Sporazum između SFRJ i Republike Italije o konačnom reguliranju uzajamnih obveza koje proizlaze iz 4. članka potpisanog Osimskog ugovora). Ostatak duga su Slovenija i Hrvatska podijelile u omjeru 62:38 posto, a dug kojeg Hrvatska treba platiti Italiji iznosi 35 milijuna dolara.

## Izvori
Fulgencije Ferand

**Fulgencije Ferand** () bio je kanonist i teolog afričke crkve, koji je živeo u prvoj polovini 6. veka.

## Život
Bio je đakon u Kartagini i verovatno je sa svojim starešinom i zaštitnikom, Fulgencijem iz Ruspe, otišao u izgnanstvo na Sardiniju kad je afričke biskupe iz njihovih episkopskih sedišta prognao arijanski vandalski kralj Trasamund. Nakon Trasamundove smrti i Hilderikovog dolaska na vlast 523. izgnanicima je dopušteno da se vrate i Ferand je, premda tek đakon, brzo stekao veliki ugled u afričkoj crkvi. Često se tražio njegov savet u vezi s komplikovanim teoškim problemima tog vremena, a poznat je i kao jedan od najistrajnijih boraca za pravoverje u zapadnom hrišćanstvu.

Iako sam to nije želeo, morao je uzeti aktivnog učešća u sporu koji je izazvala Justinijanova osuda spisa poznatih pod zajedničkim nazivom *[[Spor o tri glave|Tri glave]]*. Na zahtev pape Vigilija, rimski đakoni Pelagije i Anatolije tražili su Ferandovo mišljenje o Justinijanovoj osudi spisa Teodora Mopsuestijskog, Teodoreta Kirskog i Ibe iz Edese i istovremeno ga zamolili da to pitanje predstavi i biskupima u Africi. Ferand se izjasnio protiv careve odluke i njegovo je mišljenje potom potvrđeno na saboru afričkih biskupa, na kojem je odlučeno i to da se prekinu sve veze s papom Vigilijem. Ferand je ubrzo nakon toga umro, pre no što je 553. održan drugi carigradski sabor.

## Dela
Ferandovi su spisi uglavnom doktrinarnog karaktera. Branio je trinitarijansko učenje protiv arijanaca, a bavio se i pitanjima dve Isusove prirode, krštenja i euharistije. U spisu *Skraćeni crkveni kanoni* *Breviatio canonum ecclesiasticorum)*, u kojem je u 232 kanona sažeo učenje prvih sedam ekumenskih sabora u vezi s načinom života biskupa, sveštenika, đakona i drugih klerika, kao i s načinom na koji treba postupati s Jevrejima, paganima i jereticima.

Na molbu *[[comes]]a* Regina, koji je verovatno bio vojni zapovednik severne Afrike, napisao je traktat o hrišćanskim pravilima za život vojnika. Napisao je i životopis svog učitelja, Fulgencija iz Ruspe.

## Reference

## Literatura
*
Školegijum

Školegijum je bosanskohercegovački časopis za školsku praksu. Obrađuje teme iz obrazovne politike, metodičke prakse, odgojnih aspekata, te je općenito orijentiran na promoviranje suvremenog i humanijeg pristupa nastavi. Izdavač je Fond za otvoreno društvo Bosne i Hercegovine. Izlazi dvaput godišnje u nakladi od 5000 primjeraka, a primjerci su nakon pojave na kioscima u BiH dostupni i na internetu. Autor projekta i odgovorni  urednik je književnik Nenad Veličković.

## Vanjske veze
*Školegijum  na internetu
I Never Learn

**I Never Learn** je treći studijski album pevačice Lykke Li. Objavljen je 2. 5. 2014. od strane LL Recordings i Atlantic Records. Prodceni albma su Li, Björn Yttling i Greg Kurstin. Singlovi sa albma su "No Rest for the Wicked", "Gunshot" i "Never Gonna Love Again".

## Pjesme
# "I Never Learn"
# "No Rest for the Wicked"
# "Just Like a Dream"
# "Silver Line"
# "Gunshot"
# "Love Me Like I'm Not Made of Stone"
# "Never Gonna Love Again"
# "Heart of Steel"
# "Sleeping Alone"

## Izdavanje

## Izvori
Električne mreže i četveropoli

**Električne mreže i četveropoli** su područje elektrotehnike koje razmatra pojmove i svojstva različitih električnih mreža i njihovih sastavnih dijelova, analizira promjene pri prolasku električne struje ili, općenito, električnog signala kroz vodove, električne filtere ili složenije električne mreže. Razmatra distribuciju napona i struja pokrenutih jednim ili od strane više električnih izvora, istosmjerne i izmjenične struje.
Radiokomunikacije

**Radiokomunikacije** su područje elektrotehnike koje razmatra i ostvaruje mogućnosti komunikacije i prijenosa informacija putem radio valova. Na temelju fizikalnih osobina elektromagnetnog zračenja pogodnih valnih duljina, na području radiokomunikacija ostvaruju se antene i valovodi te usporedno i prateći elektronski uređaji kao što su oscilatori, visokofrekventna pojačala, odašiljači, različiti prijemnici i mnogi drugi sustavi, kao što su to na primjer, radari ili satelitske komunikacije.
Područje radiokomunikacija tradicionalno se oslanja na područje elektronike, a u novije vrijeme prodire sve više na područje telekomunikacija objedinjujući znanja i tehnologije.
Katedrala sv. Gilesa

**Katedrala sv. Gilesa** (engleski: *St Giles' Cathedral* koju zovu i *High Kirk of Edinburgh*) je katedrala u Edinburghu na sredini Royal Mile. Katedrala sv. Gilesa posvećena je Svetom Egidiju (sv. Giles), danas pripada Škotskoj Crkvi, a zovu 
je i matičnom crkvom škotskih prezbiterijanaca.

## Karakteristike i historija gradnje
Svoj današnji izgled katedrala je dobila od 1872. do 1883. kad je gradski arhitekt Robert Morham zaposlio kolege Williama Haya i Georga Hendersona da je potpuno preurede. Oni su porušili sve stare kapele i pretvorili je u centralnu jednobrodnu baziliku u duhu neogotike. Jedini stari dio je centralno postavljeni zvonik iz 15. vijeka, na vrhu kojeg je otvorena kupola u obliku krune koju nosi osam kontrafora.

Prva, tada još malena romanička crkva sv. Gilesa, podignuta je početkom 12. vijeka, njenu izgradnju pomagali su kraljevi Malcolm III (1058. - 1093.) i David I (1124–1153), koji su željeli na taj način proširiti katoličanstvo po škotskom Lowlandsu. Zna se da je tadašnja puno veća gotička crkva 1385. djelomično izgorila, kao i to da je brzo obnovljena. Tokom slijedećih 150 godina, podignuto je puno kapela (između ostalog i jedna za relikvije sv. Gilesa), koje su svojim novcem dograđivali bogatiji trgovci i razne gradske gilde.

Sv. Giles bio je samo parohijalna crkva sve do 1635. kad je tadašnji škotski i engleski kralj Charles I. postavio Williama Forbesa za prvog biskupa nove edinbuške dijeceze, pa je tad postala katedralna. U toj novoj katedrali izbili su 1637. neredi u znak protesta protiv nove liturgije, koji su doveli do škotske bune protiv Charlesa I. kao uvod u Ratove tri kraljevstva i Engleski građanski rat, koji je zahvatio cijelu Britaniju, i završio Charlesovim pogubljenjem. Do sredine 17. vijeka, područje oko katedrale postalo je centar prijestolnice. Viteški red čička (*Knights of the Thistle*), podigao je u katedrali 1911. kapelu Thistle, koja im služi za ceremonijalne svrhe.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice Edinburške katedrale'' na portalu St Giles cathedral Edinburgh 
* ''Cathedral of Saint Giles'' na portalu Encyclopædia Britannica
Pentland

**Pentland** (engleski: *Pentland Hills*)  je niski planinski masiv na jugoistoku Škotske.

## Geografija
Taj masiv prostire se po jugoistoku Škotske u dužini od oko 35 km jugozapadno od Edinburgha, sve do 
gornjeg toka rijeke Clyde.
Njegova prosječna nadmorska visina je niska, najviši vrh Scald Law ima samo 579 metara.

Pentland je formiran od stijena nastalih prije 430 miliona godina na dnu oceana, od gline i pijeska koje su se slile nakon razdvajanja kontinenta. U masivu izviru brojni vodotoci od kojih su najznačajniji Water of Leith i Esk.
Sjeverni krajnji dio masiva velik 90 km², proglašen je 1984. regionalnim parkom prirode.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Pentland Hills'' na portalu Pentland Hills Organisation
Holyrood Palace

**Palača Holyrood** (engleski: *Holyrood Palace*)  je dvorac u Edinburghu, službena rezidencija britanskih monarha u Škotskoj.

Kraljica Elizabeta II sa porodicom, svako ljeto provede barem jedan tjedan u Palači Holyrood, odmarajući se. Tad je on zatvoren za posjetioce, inače je čitavu godinu otvoren.

## Karakteristike i historija gradnje
Palača Holyrood nalazi se na dnu Royal Mile, odmah do ruševina augustinske 
Opatije Holyrood, koju je 1128. osnovao kralj David I koji je te godine 
poklonio zemljište na brdu Holyrood redovnicima da podignu svoju opatiju i samostalno upravljaju njome.

Najstariji gotički dio dvorca podigao je između 1501. - 1505. škotski kralj 
James IV odmah do Opatija Holyrood.
Gradnju je nastavio njegov sin James V dodajući nova renesansna krila oko kvadratnog dvorišta.

Kad je James I postao i engleski kralj, odselio se London pa je dvorac izgubio svoju funkciju.
Dvorac je obnovljen 1633. u sklopu priprema za krunidbu Charlesa I za škotskog kralja.

Palača je temeljito rekonstruirana i dograđena između 1671. - 1679. po nacrtima arhitekata Williama Bruca i Roberta Mylna.

Jakobitski lider Charles Edward Stuart mladi pretendent imao je dvorcu od septembra do oktobra 1745. svoju rezidenciju.

Palača je ponovno renovirana polovicom 19. vijeka, a za vladavine britanskog kralja Georga V još prije Prvog svjetskog rata potpuno je modernizirana, uvedena je struja i centralno grijanje.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Palace of Holyroodhouse'' na portalu The Royal Household  
* ''Edinburgh'' na portalu Encyclopædia Britannica
Neofašizam

Neofašizam je ideologija koja se javlja nakon Drugog svjetskog rata, sadrži bitne elemente fašizma, te sa njime čini kontinuitet. 

Oznaka neofašizma može se primijeniti na skupine koje izražavaju određeno divljenje prema Benitu Mussoliniju, Adolfu Hitleru ili bilo kojem drugom fašističkom vođi, fašističkoj državi ili pokretu. Neofašizam obično uključuje ultranacionalizam, populizam, antiimigracijsku politiku ili, ponegdje, politički nativizam, antikomunizam, te protivljenje parlamentarnom sistemu i liberalnoj demokraciji. Označavanje neke grupe kao neofašističke može izazvati burnu rekaciju, pogotovo ako se pojam koristi kao politički epitet. Neki režimi nakon Drugog svjetskog rata opisani su kao neofašistički zbog svoje autoritarne prirode, a ponekad i zbog svoje fascinacije i simpatije prema fašističkoj ideologiji i ritualima.

**Postfašizam** je oznaka koja se primjenjuje na nekoliko evropskih političkih stranaka koje zastupaju modificirani oblik fašizma i koji sudjeluju u ustavnoj politici.
Fulgencije iz Cartagene

**Sv. Fulgencije iz Cartagene** (, , rođen u Cartageni u 6. veku, umro 630) bio je biskup u Esihi (Astigiju) u Hispaniji, tj. na Iberijskom poluostrvu, na teritoriji današnje Španije i Portugala.

## Život
Kao i njegova braća ― stariji Leandar Seviljski i mlađi Isidor Seviljski, koji su bili biskupi u Sevilji ― i Fulgencije se posvetio crkvenom životu. Njihova sestra bila je sv. Florentina. Njihov otac Severijan živeo je prvo u Cartageni: bio je Rimljanin i, prema poznim i nepouzdanim informacijama, obavljao je dužnost upravnika Cartagene.

Tačnih podataka o Fulgencijevom životu nema, budući da ga savremeni izvori spominju samo sporadično. Leandar, u svojoj knjižici o verskom životu koju je napisao za svoju sestru Florentinu, kaže da je poslao Fulgencija natrag u rodnu Cartagenu, zbog čega se sad kaje jer se plaši da ga ne snađe neko zlo te moli Florentinu da se moli za njega. Nije poznato kakvoj je to opasnosti Fulgencije mogao biti izložen. Fulgencije je, negde između 590. i 600, postao biskup u Astigiju (Écija), verovatno zahvaljujući uticaju Leandra, koji je 584. bio postavljen za seviljskog biskupa i koji je igraa važnu ulogu u unutrašnjim prilikama vizigotskog kraljevsta u Hispaniji. Leandar je unro 600, a na dužnosti seviljskog biskupa nasledio ga je brat Isidor, koji je Fulgenciju posvetio delo *O crkvenim dužnostima* *(De ecclesiasticis officiis)*; zapravo je Isidor upravo na Fulgencijev podstrek napisao ovaj spis o postanku i utorima liturgije.

Na drugom sinodu u Sevilji (619), na kojem je Isidor okupio biskupe iz provincije Betike, postignut je sporazum u sporu između astigijskog biskupa i biskupa Córdobe oko toga kojem od njih dvojice pripada jedna crkva na granično području dve biskupije; osnovana je komisija i potom odlučeno da trideset godina neometanog poseda predstavlja pravni osnov za zadržavanje. Fulgencije je lično prisustvovao ovom sinodu i to je poslednji zabeleženi događaj u njegovom životu. U svakom slučaju umro je pre 633. godine, budući da se za tu godinu kao biskup u Astigiju navodi neki Marcijan.

## Poštovanje
Fulgencije, kao i njegova braća i sestra, kanonizovan je kao svetac. U Hispaniji je njegov blagdan obeležavan u različite dane; u bolandističkim *[[Acta sanctorum|Aktima svetih]]* njegov dan pada 14. januara.

U srednjovekovnim se spisima Fulgencije iz Cartagene često meša s Fulgencijem od Ruspe. Pripisivali su mu se i neki spisi, ali od njih nije sačuvano ništa.

Navodi se da je dugo nakon njihove smrti deo posmrtnih ostataka sv. Fulgencija i sv. Florentine prenesen na Sierru de Guadalupe te da su u 14. veku ti ostaci otkriveni u selu Berzocani u tim planinama. Drugi deo njihovim posmrtnih ostataka nalazi se u katedrali u Mursiji, gde se sv. Fulgencije poštuje kao svetac zaštitnik te dijeceze.

## Reference

## Literatura
*
Sveti Fulgencije

**Sveti Fulgencije** može se odnositi na ove osobe:

*Fulgencije od Ruspe  (462. ili 467—527. ili 533), biskup u gradu Ruspi, u severnoj Africi
*Fulgencije iz Cartagene (početak 7. veka). biskup u Éciji (Astigiju), u Hispaniji

## Povezano
*Fulgencije (razvrstavanje)
Révolution nationale

***Révolution nationale*** (srpskohrvatski: *Nacionalna revolucija*) je naziv za službeni ideološki program Višijevske Francuske, kolaboracionističke države uspostavljene u srpnju 1940. godine koju je predvodio maršal Philippe Pétain. Ideologija Višijevske Francuske kombinirala je fašističke ideale s onima francuske krajnje desnice, a za provedbu je bila zadužena "krizna vlada" rođena iz francuskog poraza od Trećeg Reicha. Osnove ove ideologije bile su:

*Sjedinjenje egzekutive i legislative u liku jedne osobe (nacrti ustava nastali u Višijevskoj Francuskoj dali su, prema njegovoj vlastitoj izjavi, Pétainu "više ovlasti nego što ih je imao Louis XIV")
*Antiparlamentarizam i odbijanje višestranačja
*Kult ličnosti (maršalov lik bio je sveprisutan u javnoj sferi, a pjesma napisana u njegovu čast *[[Maréchal, nous voilà !]]*, postala je neslužbena državna himna)
*Korporativizam
*Stigmatizacija onih koje se smatralo odgovornima za francuski poraz (posebice izraženo na Riomskom procesu)
*Državni antisemitizam
*"Organicizam" i odbacivanje klasne borbe
*Poticanje tradicionalnih vrijednosti
*Odbacivanje kulturološkog modernizma te intelektualne i urbane elite

Zanimljivo je primijetiti kako Treći Reich nije nametnuo ovakvu politiku Francuskoj, već ih je režim u Vichyju dobrovoljno sprovodio u sklopu "Nacionalne revolucije". Dapače, Reich se tokom prve dvije godine od pada Francuske malo petljao u unutrašnje poslove Višijevske vlade. Nedugo nakon uspostave ove politike, Višijevska vlada je započela provođenje mjera protiv "nepoželjnih", odnosno Židova, imigranata, masona i komunista. Progon ovih četiriju skupina potaknut je idejom Charlesa Maurrasa o "internim neprijateljima" i "Anti-Francuskoj". Režim je progonio i Rome, homoseksualce i ljevičare općenito. 

Višijevski režim nastojao je imitirati i nacističku rasnu politiku, promovirajući "francusku rasu" na raznim poljima, uključujući i sport, gdje se favorizirao amaterizam ispred profesionalnog sporta. Među sportašima koji su pružili podršku režimu bio je i slavni tenisač Jean Borotra. Ipak, rasna politika nikada nije išla toliko daleko da bi dostigla eugeničku politiku Trećeg Reicha, unatoč činjenici da su neke ideje, koje je zagovarao nobelovac Alexis Carrel, realizirane.
Hermann Weissmann

**Hermann Weissmann** (Virovitica, 25. 8. 1884 - Koncentracijski logor Auschwitz, c. 31. 12. 1942), ugledni jugoslavenski i osječki odvjetnik, kolekcionar i izvorni vlasnik "Zbirke Weissmann" tj. povijesno značajne knjižnice koja obuhvaća nekih 4.000 svezaka danas smještenih u "Muzeju Slavonije Osijek". Stradao je 1942 godine za vrijeme Holokausta.

## Biografija
Dr. Hermann Weissmann je rođen 25. 8. 1884 u Virovitici od oca Jakoba, porijeklom iz porodice koja se ovamo doselila iz Pečuha, Mađarska Republika, i Adele (Levald) Weissmann. Pravne nauke je studirao u Beču. Dr. Weissmann je odvjetnikom postao 5. 1. 1914. Sedam godina poslije, 27. 11. 1921, oženio se za Ivanu Terezu Stein. 7. 11. 1922 godine rodila mu se kći Zdenka. Početkom 1920-ih otvorio je odvjetničku kancelariju u Osijeku. Kao javni tužilac sudjelovao je u sudskom postupku protiv slavonskoga haramabaše Jove Čaruge, a bio je i branitelj u znamenitoj Našičkoj aferi 1935 godine. Brat dr. Weissmanna je bio Karlo Weissmann, ugledni osječki liječnik i osnivač prvog sanatorija u Osijeku. Dr. Weissmann je bio član uprave Židovske bogoštovne općine Gornji grad i istaknuti cionist. Od aprila 1933 bio je u Upravnom odboru "Arheološkog kluba Mursa". Dr. Weissmann je bio strasni bibliofil i ljubitelj raritetnih izdanja. Uz stručni interes za pravne znanosti, zanimao se i za antičku i srednjovjekovnu numizmatiku. Prema kompletnoj građi "Zbirke Weissmann" tj. Weissmannove knjižnice razvidno je da je područje njegova interesa bilo široko, no prevladavaju povijest, kultura i pravo. Početkom Drugog svjetsko rata, svjestan opasnost koja je prijetila Židovima u Osijeku tj. svjestan da je židovska imovina bila od interesa za pljačkaše, a nerijetko su spaljivane "nepoćudne knjige", te posebno knjige židovskih autora, dr. Josip Bösendorfer je preporučio i nagovorio dr. Weissmanna da svoju knjižnicu pohrani u osječki Muzej. Dr. Bösendorfer je zbirku nakon rata namjeravao vratiti vlasniku, no to se nažalost nikada nije dogodilo jer je dr. Hermann Weissmann 1942 godine, zajedno sa suprugom i 20 godišnjom kćerkom, bio deportiran i ubijeni u koncentracijskom logoru Auschwitz. Jedan od rijetkih preživjelih članova porodice Weissmann je bio brat dr. Weissmanna, Karlo Weissmann.

"Zbirka Weissmann" jedan je od rijetkih materijalnih tragova bogate židovske zajednice Osijeka, spomen na čovjeka ne samo pravnika, nego i intelektualca erudite.

## Reference

## Literatura
*
Jovan Erdeljanović

**Jovan Erdeljanović** (Pančevo, 11. novembar 1874 - Beograd, 12. februar 1944) je bio srpski etnolog.

## Biografija
Jovan Erdeljanović je rođen u Pančevu 11. novembra (30. oktobra po julijanskom kalendaru) 1874. Završio je studije na Velikoj školi u Beogradu (istorijsko-filološki odsekl). Kao državni pitomac proveo je četiri godine u Beču, Berlinu, Leipzigu i Pragu.

Doktorat je položio u Pragu kod Lubora Najderlea 1906. Na katedri etnologije Beogradskog univerziteta 1906. izabran je za docenta, 1919 za vanrednog, a 1921 za redovnog profesora.

U etnologiji je bio prisutan više od pola veka. Pored toga što je osnivač naučne etnologije u Srba, on je i prvi profesor koji je studentima Univerziteta u Beogradu držao ciklus predavanja iz fizičke antropologije, koju je definisao kao „nauku o telesnim osobinama ljudskog roda, tj. o morfološkim osobinama i o svim drugim pojavama koje su u neposrednoj vezi s telesnim životom“.

U njegovim uputama za skupljanje građe o narodnom životu, tiskana 1911, 1925. i 1938. godine, tražio da se prikažu i morfološke odlike tela, natalitet i mortalitet, itd.

U radovima, u kojima se bavio etničkom strukturom stanovništva Balkana, insistira se na važnost prirodne sredine i adaptacije čoveka na nju, što se može smatrati i uticajem J. Cvijića, čiji je bio savremenik.

Izabran je za dopisnog člana Srpske kraljevske akademije 18. februara 1922, a za redovnog 10. februara 1933.
## Reference

## Vanjske veze

* Biografija na sajtu SANU
Erika Bella

**Erika Bella** (23. august 1972 - ) je bivša mađarska pornografska glumica. Karijeru je započela sredinom 1990-ih, nakon što je kraće vrijeme radila kao mainstream foto-model. Prvo je nastupala u Evropi, prije svega u Italiji, gdje je surađivala sa režiserima kao što su Mario Salieri, Max Bellochio i Joe D'Amato, dok je u Francuskoj surađivala sa Marcom Dorcelom. Brzo je, zahvaljujući svojim oblinama i crvenoj kosi, izgradila imidž nalik na klasične dive italijanske mainstream kinematografije. Neko vrijeme je nastupala i u SAD gdje je dobila nagradu AVN. Nakon što je sredinom 2000-ih okončala porno-karijeru, vratila se u domovinu gdje se bavi plesom.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* Erika Bella sur l'Internet Adult Film Database
*
Planinski zec

**Planinski zec** (lat. *Lepus timidus*), također poznat kao **bijeli zec** je životinja iz porodice zečeva. Široko je rasprostranjen u polarnim i planinskim krajevima.

## Rasprostranjenost
Planinski zec živi na području od Skandinavije do istočnog Sibira. Osim toga, postoje izolirane populacije u Alpama, Irskoj, Škotskoj, na Baltiku, u sjeveroistočnoj Poljskoj, te u Hokkaidu. Uveden je na Shetlandsko otočje, Orkneysko otočje, otok Man i na Farske otoke.

## Opis

Planinski zec je velika vrsta, iako je nešto manji od europskog zeca. Dug je 45-65 centimetara, s repom duljine 4-8 centimetara. Tjelesna masa iznosi 2-5,3 kilograma. Ženke su neznatno teže od mužjaka&nbsp;. Za vrijeme ljeta krzno mu je obojeno različitim nijansama smeđe boje. U pripremama za zimu, većina jedinki dobiva bijelo krzno. Rep ostaje potpuno bijel tijekom cijele godine, što ga razlikuje od europskog zeca&nbsp;. Podvrsta *Lepus timidus hibernicus* (irski bijeli zec) ostaje smeđa tijekom cijele godine, te samo neke jedinke prije zime dobivaju bijelo krzno. Kod irske podvrste može se javiti i smeđa gornja površina repa. Zbog toga, neiskusni promatrači često zamjenjuju tu podvrstu s europskim zecom.

## Ponašanje

Istraživanja su pokazala da ishrana bijelog zeca ovisi o području na kojem obitava. Na primjer, u sjevernoj Skandinaviji, gdje snijeg prekriva tlo mjesecima, zečevi se hrane grančicama i korom drveća. U područjima gdje snijeg pada rijetko, kao što je Irska, trava čini glavni dio ishrane. Bijeli zec omiljeni je plijen surog orla, a ponekad i velike ušare, te  crvene lisice. Hermelini jedu mlade zečeve. 

U sjevernim dijelovima Finske, Norveške i Švedske, planinski i europski zec bore se za stanište. Zbog toga što je veći, europski zec često otjera bijelog zeca, ali je lošije od njega prilagođen na život snježnim uvjetima: stopala su mu manja, a zimsko krzno je mješavina bijelog i smeđeg. 

## Izvori
Hispidski zec

**Hispidski zec** ili **čekinjasti kunić** ili **asamski kunić** (lat. *Caprolagus hispidus*) je vrsta zeca iz južne Azije. Nastanjuje savanska područja s travama visine do 3 metra duž južnih podnožja Himalaja. Neprijatelji hispidskih zečeva su tibetanske isice, planinske lasice i sove

## Ime
Ime vrste potiče od latinske reči hispidus, koja označava čekinjasto, čvrsto, kosmato, dlakavo.

## Rasprostranjenost i ugroženost
Danas hispidski zec živi na području od oko 500&nbsp;km2, koje se proteže na procijenjenom teritoriju od 5.000 do 20.000&nbsp;km2. Populacije doživljavaju znatno opadanje zbog razvoja poljoprivrede, kontrole poplava i općenito ljudskog napretka.

## Opis
Hispidski zec ima hrapavo i čekinjasto krzno. Krzno je tamnosmeđe zbog mješavine bijele i crne dlake; smeđe na prsima i bjelkasto na trbuhu. Rep je smeđe boje i dug je oko 3 centimetra. Prosječna tjelesna masa mužjaka je 2.248 grama, a kod ženki iznosi 2.518 grama. Ženka u visokoj skotnosti je teška oko 3.210 grama.

## Ponašanje i razmnožavanje
Najaktivniji je za vrijeme sumraka i zore. Vrlo se malo zna o njegovu reproduktivnom ponašanju, ali sezona parenja vjerojatno traje od siječnja do ožujka. Također, pretpostavlja se da je broj okoćenih mladunaca 1-5, te da mužjak ne vodi nikakvu skrb o potomcima. Ishrana hispidskog zeca većinom se sastoji od trava i korijenja.

## Literatura

## Vanjske veze
* IUCN Crveni popis ugroženih vrsta 2011: ''Caprolagus hispidus''
Kunić

**Kunić** je naziv za sitne sisavce iz porodice *Leporidae*.

Postoji deset rodova kunića. Obično žive 4-10 godina, dok domaći kunić (lat. *Oryctolagus cuniculus domesticus*) može živjeti 6-12 godina, pa i više. Kunići, za razliku od pravih zečeva *(Lepus spp.)*, kopaju jazbine u zemlji.

Mladi dolaze na svijet poslije mjesec dana gestacije. Rađaju se slijepi i bez dlake, a progledaju s navršena dva tjedna. Stoga se mladi kunići smatraju altricijalnim, za razliku od prekocijalnih zečeva.

Kunići mogu biti divlji i pitomi, a danas ima i vrsta koje se uzgajaju isključivo kao ukrasne životinje. Kunić u prirodi živi u nastambama ispod zemlje. Ženka rađa gole i slijepe mladunce, koji su potpuno ovisni o majci. Biljojedi su, a osnovu prehrane predstavlja korjenasto i lisnato povrće, sijeno i žitarice. Za razliku od zečeva kunići imaju kraće uši i stražnje noge te su općenito sitnije građe.

## Reference
Pigmejski zec

**Pigmejski zec** (lat. *Brachylagus idahoensis*) je vrsta sjevernoameričkog zeca i jedna od dvije američke vrste zečeva koji sami kopaju svoje jazbine. 

## Izgled
Pigmejski zec je najmanja vrsta zeca na svijetu,. Odrasli su teški 375-500 grama, dok im je tijelo dugo 23.5-29.5 centimetara; ženke su neznatno veće od mužjaka. Razlikuje se od drugih zečeva po svojoj maloj veličini, kratkim ušima, sivoj boji krzna i kratkim stražnjim nogama.

## Životni ciklus
Pigmjeski zec postiže spolnu zrelost s oko godinu dana života
Sezona parenja vrlo je kratka. U Idahu traje od ožujka do kraja svibnja; u Utahu od veljače do kraja ožujka Trajanje gestacije još uvijek je nepoznato.

Smrtnost odraslih jedinki veća je za vrijeme kasne zime i ranog proljeća. Najviša dosad zabilježena smrtnost je 88% u Idahu. Mlade jedinke najčešće ugibaju u razdoblju do pet tjedana starosti.

## Način života
Najveći dio ishrane čini velika američka komoljika (*Artemisia tridentata*), koja može činiti i do 99% pojedene hrane tijekom zime. Također, od sredine do kraja ljeta hrani se raznim travama.

Lasice (*Mustela* spp.) su glavni grabežljivci pigmejskog zeca. Kojot (*Canis latrans*), crvena lisica (*Vulpes vulpes*), siva lisica (*Urocyon cinereargenteus*), jazavci, crveni ris (*Lynx rufus*), velika rogata sova (*Bubo virginianus*) i eja strnjarica (*Circus cyaneus*) također love ovu vrstu zeca.

Pigmejski zečevi su aktivni u bilo koje doba dana; međutim, najaktivniji su za vrijeme i zore. Obično se odmaraju tijekom podneva izvan ili unutar jazbine.

## Literatura
Patuljasti kunić

**Patuljasti kunić** je vrsta domesticiranog europskog kunića (Oryctolagus cuniculus)..
## Osobine
Uzgajaju se samo kao kućni ljubimci. Imaju iste karakterne osobine kao i ostali domesticirani kunići, s malo više temperamenta. Energični su i osjetljivi (lako ih se može uznemiriti). Mogu biti za kuću i mogu se prilagoditi društvu kućnog psa i mačke, ali i drugih kućnih ljubimaca. Vrlo su fragilne životinje i podložni su stresu. 
Treba ih razlikovati od zečeva.

### Opće karakteristike

Dugi su 34-45 cm. Čistokrvni patuljasti kunići teški su od 500 g do 1400 g; veći pripadnici vrste teže od 1400 g do 1800 g.  Žive od 10 do 12 godina.

Neke od boja: crna, plava, čokoladna, jorgovan (blijedoljubičasta), čeličnosiva, vidra, srneća, ris, opal, žućkastosmeđa (zagasito), također i bijeli crvenooki (rubin) i plavooki.

### Prehrana

Hrane se travom, žitaricama i raznim sočnim zelenilom. Imaju slabiji probavni sustav od svojih većih rođaka i lisnato povrće poput salate i kupusa može im zadati zdravstvene probleme. Veliki udio njihove prehrane čini sijeno, koje je vrlo važno za probavu.

## Literatura
Mišoliki glodavci

**Mišoliki glodavci** (lat.: *Myomorpha*), maleni sisavci, podred glodavaca koji obuhvaća miševe (*[[Mus]]*; porodica *[[Muridae]]*) i izgledom slične vrste kao što su štakori, hrčci, leminzi, voluharice, puhovi, skočimiševi ili jerboe i mošusni štakori.

Podred Myomorpha odlikuje se zubima koji im neprekidno rastu pa ih moraju trošiti glodanjem, pa na šumskim područjima znaju pravoiti štetu, posebno nas mladim šumskim sadnicama. Hrana je i biljnog (sjemenke) i životinjskog porijekla (kukci). U divljini žive u podzemnim rupama a izlaze noću zog potrage za hranom. Staništa im ugrožava sve veći utjecaj čovjeka na prirodu.

Mišolikoi glodavci prenositelji su raznih zaraznih bolesti i to putem udisanja zraka zagađenog s prašinom u kojem se nalaze mišje izlučevine; preko njihovih parazita kao što su buhe, krpelji i uši koji s miša mogu prenijeti zarazu na čovjeka; preko hrane i vode koja je zagađena mišjim izlučevinama; slinom putem ugriza; kao i vodom zagađenom mišjim izlučevinama.

Neprijatelji su im zmije, ptice, lisice i čovjek.
## Izvori
Vjevericoliki glodavci

**Vjevericoliki glodavci** (lat.: *Sciuromorpha*), podred glodavaca koji ubuhvaća vjeverice (*[[Sciuridae]]*) i srodne vrste koje pripadaju porodicama *[[Aplodontiidae]]* (američki brdski dabrovi) i *[[Gliridae]]* (puhovi)[1], dok se porodice *[[Castoridae]]* i *[[Heteromyidae]]* više ne pripisuju ovom podredu.

Starija podjela obuhvaćala je porodice *[[Spalacidae]]* (slijepo kuče; rod *[[Spalax]]*), *Aplodontidae*, *Sciuridae* (vjeverice, mrmoti i tekunice); *[[Heteromyidae]]*; i *[[Castoridae]]* (dabrovi).

Ostale porodice su izumrle: Ischyromyidae†, Allomyidae†, Mylagaulidae†, Theridomyidae†, Reithroparamyidae†, Eutypomyidae†, i Rhizospalacidae†[2].

Podred obuhvaća oko 300 vrsta.
## Izvori
Queensferry

**Queensferry** čita se  **Kvinsferi** (slobodno prevedeno kraljičin trajekt) je gradić u Škotskoj od 9,026 stanovnika

Queensferry administrativno podpada pod Područno vijeće (council area)  -
Vijeće grada Edinburgha.

Službeno ga zovu - **Južni Queensferry** (engleski: *South Queensferry*) da se razlikuje od susjednog sela *Sjeverni Queensferry*
(engleski: *North Queensferry*) koji leži na suprotnoj obali u Fifu.
## Geografija
Queensferry leži duboko uvučen u estuarij - Firth of Forth na jugoistoku Škotske, udaljen 13 km zapadno od edimburškog aerodroma, pa je zapravo samo dio te metropole.
## Historija
Kako je na tom dijelu Firth of Forth najuži on je pamtivijeka bio mjesto za prijelaz preko zaljeva iz regije Fife u Edinburgh. Zbog tog odavna preko zaljeva plove trajekti.

Kad se govori o kraljici misli se na ženu kralja Malcolma III - Svetu Margaretu koja je kupila i opremila trajekt u 11. vijeku da pomogne hodočasnicima prijeći zaljev. Njime su upravljali monasi, a u to doba nije imao fiksnu luku, već je pristajao na mjestu gdje mu je bilo najzgodnije u odnosu na plimu. 
Zbog velikog trajektnog prometa - Queensferry je tokom srednjeg vijeka bio poznato trgovište. 
Grad je prosperirao od tog sve dok nisu izgrađeni mostovi preko Firth of Fortha.

Prvi željeznički čelični most počeo se graditi još 1879. po nacrtima Thomasa Boucha, ali kako se njemu urušio most 
koji je istovremeno gradio, radovi su prekinuti. Kasnije su angažirani inžinjeri John Fowler i Benjamin Baker koji su od 1883. do 1890. 
podigli most, koji je i danas jedna od ikona Škotske. On je dug 2528.3 metara, a njegovu čeličnu konstrukciju nose tri tornja visoka 103.63 m.

Između 1958.  - 1964. izgrađen je i drugi Cestovni most  preko Fortha dug 1828.8 m najvećeg raspona 3017.5 m (po tom je deseti na svijetu). Taj viseći most sa četiri prometne trake, nose 
dva tornja visoka 152.40 m.

Najstarija građevina Queensferrya je crkva sv. Marije iz 1441., druga starija građevina je Crni dvorac (Black Castle) iz 1626.

Queensferry je do 1975. imao status kraljevskog grada, a administrativno je bio dio Zapadnog Lothiana, tad je postao dio Edinburgha.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Queensferry and District Community Council''
Egerija (mitologija)

**Egerija** ( ili *Aegeria*) bila je, u rimskoj mitologiji, izvorska nimfa koje se poštovala u Ariciji zajedno s boginjom Dijanom, kao i s Kamenama (Muzama) kod Kapenskih vrata u Rimu, u podnožju brežuljka Celija. Trudnice su joj prinosile žrtve da bi im olakšala porođaj.

## Etimologija
Ime ove nimfe možda je povezano s glagolom *egerere* ("izneti, izbaciti"), jer, kako kaže Sekst Pompej Fest, "njoj su prinosile žrtve trudnice verujući da će im pomoći da brzo iznesu plod". Prema drugoj varijanti, njeno je ime povezano s rimskim rodom Egerijevaca *(gens Egeria)*.

## Mitologija
Prema mitu, Egerija je bila ljubavnica ili supruga rimskog kralja Nume Pompilija. U Aricijskoj šumi poučavala je Numu kako treba vladati i kakvo poštovanje treba ukazivati bogovima. Nakon Numine smrti povukla se u Ariciju, gde je prolila toliko suza, da ju je boginja Dijana pretvorila u izvor. U Vergilijevoj *[[Eneida|Eneidi]]* Egerija je grčkom junaku Hipolitu rodila Virbija, koji je bez sumnje bio lokalni italski heroj; ovo je upečatljiv primer načina na koji je poštovanje jednog grčkog božanstva ili heroja bilo "nakalemljeno" na poštovanje jednog čisto italskog junaka.

## Reference

## Literatura
* 
*
*
Egerija (razvrstavanje)

**Egerija** se može odnositi na:

*Egerija (mitologija), nimfa u rimskoj mitologiji
*Egerija (hodočasnica), koja je krajem 4. veka napisala *Putovanje u sveta mesta*
Operacija Dragoon

**Operacija ''Dragoon*** je naziv za [[Savezničke sile|savezničku]] invaziju južne [[Francuska|Francuske]] koja je otpočela [[15. kolovoza]] [[1944.]] godine, tokom posljednje godine [[Drugi svjetski rat|Drugog svjetskog rata]]. Napad je započeo [[padobran]]skim desantom zajedničke savezničke jedinice, nakon kojega je, sljedećega dana, uslijedio pomorski napad američke 7. armije praćen napadom francuske 1. armije. Iznenadni saveznički napad prisilio je [[Treći Reich|njemačku]] armijsku grupu G na povlačenje u [[Vogezi|Vogeze]], čime su Saveznici ostvarili izrazito važnu stratešku pobjedu. 

Unatoč svojim dimenzijama i kompleksnosti te uspješnoj koordinaciji zračnih i pomorskih komponenti, Operacija *Dragoon* je jedna od najmanje poznatih operacija Drugog svjetskog rata. Stigla je u posljednjim fazama rata te je, na koncu, zasjenjena od strane ranije i znatno veće [[Operacija Overlord|Operacije *Overlord'']] koja se realizirala u Normandiji.
Vojna uprava u Belgiji i sjevernoj Francuskoj

**Vojna uprava u Belgiji i sjevernoj Francuskoj** (njemački: *Militärverwaltung in Belgien und Nordfrankreich*) je bila privremena vojna uprava koju je uspostavio Treći Reich na području današnje Belgije te francuskih departmana Nord i Pas-de-Calais. Vojna uprava je bila zadužena i za upravljanje pojasom *[[zone interdite]]*, uskim dijelom teritorija koji se kretao sjevernim i istočnim obalama Francuske.

Vojna uprava je opstala sve do srpnja 1944. godine, kada je zamijenjena civilnom upravom. Plan da se Belgija iz vojne pretvori u civilnu upravo poticao je SS, a Hitler je bio spreman izvršiti tu promjenu sve do jeseni 1942. godine, kada je odgodio plan na neodređeno vrijeme. SS je svojedobno predložio da Josef Terboven ili Ernst Kaltenbrunner budu imenovani komesarima civilne uprave u Belgiji. Ipak, 18. srpnja 1944. došlo je do davno planirane pretvorbe vojne u civilnu upravu. Komesarom je imenovan Josef Grohé.
Jona od Bobbija

**Jona od Bobbija** () ili **Jona iz Suze** bio je monah i hagiograf, rođen oko 600. u Sigusiji (danas Susa) u Pijemontu, umro posle 659. godine.

Godine 618. zamonašio se u manastiru u Bobbiju kod Pavije i ubrzo stekao ugled te verovatno bio postavljen za sekretera opata Atale (umro 627) i potom Bertulfa, koga je pratio na putu u Rim 628. godine. Nakon povratka stalno se nastanio u Galiji te se bavio misionarskim radom u oblastima današnje Belgije i severne Francuske. Tada je sastavio žitije sv. Vedasta, prvog franačkog biskupa u gradu Arasu (Pas-de-Calais). Ispunjavajući obećanje koje je prilikom kratke posete manastiru u Bobbiju 639. dao tamošnjim monasima, napisao je, između 640. i 643. godine, svoje glavno delo ― *Život [[Kolumban|sv. Kolumbana]]*. Godine 659, kad ga je kraljica Batilda poslala na jednu misiju u Chalon-sur-Saône, nalazio se na dužnosti opata nekog samostana koji se danas ne može utvrditi. Na tom putu nekoliko je dana ostao u samostanu sv. Jovana u Réômeu (u današnjem selu Moutier-Saint-Jean) u dijecezi Langri. Na molbu tamošnjih monaha napisao žitije osnivača samostana, sv. Jovana.

Jona je, osim žitija sv. Kolumbana i sv. Jovana, napisao i žitija bobbijskih opata Atale i Bertulfa, zatim opata Eustahija od Luxeuila i opatice Burgundofare (sv. Fare) od Evorijaka (danas Faremoutiers). Žitija Kolumbana i njegova dva naslednika napisana su bombastičnim stilom, ali sadrže vredna istorijska obaveštenja. Jona je stigao u Bobbio tri godine nakon Kolumbanove smrti te je informacije o njegovom životu dobijao od osoba koje su lično poznavale tog irskog svetitelja. Eustahija, Atalu i Bertulfa lično je poznavao. Beda Časni uključio je ova žitija u svoju *[[Crkvena istorija engleskog naroda|Crkvenu istoriju]]*, dok je Flodoard Jonin prikaz Kolombanova života pretvorio u heksametarske stihove. *Život sv. Fare* uglavnom obrađuje čudesne događaje koje su se navodno dogodile dok je ova svetica službovala kao opatica u Evorijaku.

## Literatura
* 

## Vanjske veze
* edited by Bruno Krusch, ''MGH Scriptores Rerum Germanicarum in Usum Scholarum'', vol. 37, Hannover/Leipzig 1905 
*Philip Schaff, editor. ''The New Schaff-Herzog Encyclopedia of Religious Knowledge'', Vol. VI: "Jonas of Bobbio"
*Medieval Sourcebook:  The Life of St. Columban, by the Monk Jonas Introduction by D.C. Munro, in *Translations and Reprints...*  University of Pennsylvania, ii. 7, Philadelphia, 1895
Aristotelov univerzitet u Solunu

**Aristotelov univerzitet u Solunu** (grčki:Αριστοτέλειο Πανεπιστήμιο Θεσσαλονίκης) je jedna od najstarijih i najprestižnijih visoko-obrazovnih institucija u Grčkoj. Aristotelov univerzitet u Solunu je najveći univerzitet u Grčkoj i na Balkanu. Univerzitet nosi ime filozofa Aristotela koji je rođen u Stageiri, 55 kilometara istočno od grada. Centralni kampus nalazi se u centru Soluna gdje zauzima 230 000 metara kvadratnih prostora. Jezik na kojemu se odvijaju predavanja je grčki, iako se deo kolegija za međunarodne studente organizuje i na engleskom, francuskom, nemačkom i italijanskom jeziku.

Univerzitet je osnovan 1925. godine za vreme vlade Aleksandrosa Papanastasiosa na osnovu zakona pod brojem 3341/14-6-25, a prva predavanja na Filozofskom fakultetu započela su 1926. godine. Sledeće godine otvoreni su i studiji matematike i prirodnih nauka. Bio je to drugi grčki univerzitet posle Nacionalnog i Kapodistriasovog univerziteta u Ateni koji je osnovan još 1837. godine. Univerzitet je izgrađen na parceli starog jevrejskog groblja u Solunu koje su nacisti posle u potpunosti uništili u periodu Drugog svetskog rata. Elefterios Venizelos je na kraju Prvog svetskog rata nameravao da drugi grčki univerzitet otvori u Smirni (današnjem turskom Izmiru), dok je Univerzitet u Solunu trebao da bude treći po redu. Za vreme okupacije grčke su vlasti i otvorile Univerzitet u Smirni ali grad posle Grčko-turskog rata nije ostao deo Grčke dok su njegove nove neo-vizantijske reprezentativne zgrade prenamenjene i preuređene. Tako je Solun postao drugi centar na severu Grčke i drugi univerzitetski centar zemlje. Od 1926. do 1950. univerzitet je razvijan kao de fakto federirani univerzitet gde su različite većinom neovisne škole (fakulteti) nominalno smatrane delom istog univerziteta. Sličan se model koristi do danas na britanskom Univerzitetu u Londonu.

## Struktura
Kao jedan od javnih univerziteta Aristotelov univerzitet je pravno lice sa punom autonomijom. Institucija se financira primarno od strane države i potpada pod okvirnu kontrolu od strane Ministarstva obrazovanja i verskih poslova grčke vlade koje je odgovorno za visoko obrazovanje. Drugi izvori finansiranja uključuju individualne donacije, učestvovanje u brojnim istražiačkim i programima mobilnosti Evropske unije i profit koji se stiče kroz upravljanje univerzitetskim nekretninama. Studenti na Aristotelovom univerzitetu ne plaćaju školarine.

Administracija univerziteta sastoji se od kolektivnih tela koji donose odluke koje moraju biti u saglasnosti sa grčkim zakonima. Univerzitet je podeljen na fakultete koji su dodatno podeljeni na škole koje se zatim dele i na katedre. Svaka katedra za sebe uživa široku autonomiju u osmišljavanju i provođenju obrazovnih programa. Katedre mogu da budu odgovorne za pojedine biblioteke i laboratorijume. Najviše telo Aristotelovog univerziteta u Solunu je Univerzitetski senat.


CimetièreJuifSaloniquefin19e.jpg|Jevrejsko groblje u Solunu
Auth Campus from Bio roof.jpg|Univerzitetski kampus


## Reference

## Vanjske veze
*Aristotelov univerzitet u Solunu
Parlament Saamija u Švedskoj

**Parlament Saamija u Švedskoj** (Švedski jezik: *Sametinget *, Sjeverni Saami: *Sámediggi*) je tijelo predstavničke demokracije naroda Saami u Švedskoj koje djeluje kao jedna od institucija kojom se ostvaruje kulturna autonomija ovoga naroda. Parlament je sa radom započeo 1. januara 1993. godine, a u njemu sjedi 31 zastupnika koji se biraju svake četiri godine na opštim izborima.

## Povezano
*Parlament Saamija u Norveškoj

## Reference

## Vanjske veze
*Sámediggi
Saamijska visoka škola

**Saamijska visoka škola** (norveški jezik: *Samisk høgskole*, sjeverni saami: *Sámi allaskuvla*) je visoko-obrazovna institucija koja se nalazi u selu Kautokeino, u regiji Finnmark na krajnjem sjeveru Norveške.

## Reference

## Povezano
*Lista univerziteta u Norveškoj

## Vanjske veze
*Službena stranica
Latinske ferije

**Latinske ferije** ili **Latinski festival** () bila je drevna rimska svetkovina koja se održavala meseca aprila na Albanskim planinama. Datum održavanja ovog festivala bio je promenljiv i svake su ga godine prilikom stupanja na dužnost objavljivali konzuli. To je bio jedan od najstarijih festivala u rimskoj državi i, prema legendi, bio je navodno stariji i od osnutka Rima , odnosno, istorijski gledano, bio je utemeljen u vreme pre urbanističkog razvoja, kad je Lacij bio isključivo poljoprivredna oblast. Latinske su se ferije održavale sve do 3. veka nove ere, a možda i kasnije.

Religijski obredi vršeni tokom Latinskih ferija imali su za cilj da obnove i potvrde međusobno savezništvo članova Latinskog saveza. Svaki je latinski grad slao svoje predstavnike, koji su na žrtvu prinosili ovce, sir i druge poljoprivredne proizvode. Svetkovinom je upravljao rimski konzul, koji je prinosio tečnu žrtvu u vidu mleka te žrtvovao belu junicu koja nikad nije bila upregnuta u jaram. Meso žrtvene životinje jelo se na zajedničkoj gozbi. Tokom svetkovine na drveća su kačene male figure nazvane *[[oscilla]]*.

Kako su oba rimska konzula morala prisustvovati festivalu, vlast u Rimu za vreme njegova trajanja prepuštali su gradskom prefektu *(praefectus urbi)*. Ako konzuli nisu mogli doći ― jer su se, na primer, nalazili na nekom vojnom pohodu ― imenovan je diktator koji je onda bio zadužen za vođenje festivala. Po pravilu, novoimenovani upravnici provincija mogli su otputovati u svoje provincije tek nakon svetkovine.

## Reference

## Literatura
*
Jacques Prévert

**Jacques Prévert** (Neuilly-sur-Seine, 4. februar 1900. – Omonville-la-Petite, 11. april 1977.) je bio francuski pjesnik i scenarist najpoznatiji po svojim baladama o socijalnoj nadi i sentimentalnoj ljubavi, ali i kao jedan od najistaknutijih filmskih scenarista iz 1930-ih i 1940-ih godina. Jedna od njegovih najpoznatijih pjesama je "Barbara", koja je veliku popularnost na prostorima bivše Jugoslavije stekla zahvaljujući Radu Šerbedžiji.

Od 1925. do 1929. godine, Prévert je bio dio nadrealističkog pokreta zajedno s umjetnicima kao što su Robert Desnos, Yves Tanguy, Louis Aragon i André Breton. Zajedno s Raymondom Queneauom i Marcelom Duchampom, bio je dio skupine *Rue du Château*. Kao nadrealist, Prévert je u novom ruhu obnovio staru tradiciju usmenog pjesništva, a djela iz ovog perioda sakupljena su u zbirci *[[Paroles]]* (1946.). Velik dio tih pjesama uglazbio je Josef Kosma tako da su one ubrzo stekle široku popularnost među mladim ljudima kojima se sviđao Prévertov antiklerikalni, anarhistički i ikonoklastični stil isprepleten humorom. U svojim pjesmama se oštrvo osvrtao na licemjerje, glupost i rat, a pisao je o ljubavnicima na lici, u metrou, o jednostavnim srcima i djeci. Njegova najpopularnija pjesma iz ovog perioda je "Tentative de description d'un dîner de têtes à Paris-France" (1931.; sh. "Pokušaj opisivanja maskirane večere u Parizu, Francuska").

Prévertov stil je bio krajnje specifičan i izrazito izazovan za čitatelja. Koristio je slobodan stih, tek povremenu rimu, dosjetke, serije namjerno ispremještanih riječi, numeraciju, antiteze i ostala stilska sredstva koja su njegov stil učinila gotovo jedinstvenim.

Jedno je vrijeme pisao i za skupinu politički militantnih dramatičara *[[Groupe Octobre]]*, s kojima je 1933. godine posjetio Sovjetski Savez. Prévert je napisao i cijelu seriju izvanrednih filmskih scenarija. Poznata je njegova suradnja s režiserom Marcelom Carnéom, za čije je filmove redovito pisao scenarije. Neka od njegovih remek-djela su *[[Drôle de drame]]* (1937.), *[[Les Visiteurs du soir]]* (1942.) i *[[Les Enfants du paradis]]* (1945.). Umro je 1977. godine u mjestu Omonville-la-Petite, radeći na posljednjoj sceni animiranog filma *[[Le Roi et l'oiseau]]* (1980.), na kojem je surađivao s prijateljem Paulom Grimaultom. Kada je izdan, film je posvećen Prévertu, a Grimault je na premijernoj izvedni sjedalo do svojega ostavio praznim.

;Odabrana bibliografija
* *[[Paroles]]* (1946)
* *Le Petit Lion* (1947) – ilustrirala Ylla
* *Contes pour enfants pas sages* (1947)
* *Des Bêtes* (1950) – ilustrirala Ylla
* *Spectacle* (1951)
* *Grand bal du printemps* (1951) – uz fotografije Izisa Bidermanas
* *Lettre des îles Baladar* (1952)
* *Tour de chant* (1953)
* *La pluie et le beau temps* (1955)
* *Histoires* (1963) 
* *Les Halles: L'Album du Coeur de Paris* (1963) – uz fotografije Romaina Urhausena
* *Le Cirque d'Izis* (1965) – uz fotografije Izisa Bidermanas i originalne ilustracije Marca Chagalla
* *JON WAY* (1966)
* *Charmes de Londres* (1999) – uz fotografije Izisa Bidermanas
Patuljasti miš

**Patuljasti miš**, *Micromys minutus,* je mali glodavac podrijetlom iz Euroazije.
Živi u poljimažitarica poput pšenice i zobi, trstici i drugim visokim prizemnim biljkama. To je najmanji europski glodavac: odrasli može težiti tek 4 grama. Jede uglavnom sjemenke i kukce, a zna pojesti i voće. Gnijezda su mu kuglasta, građena od trave i pričvršćena na stabljike znatno iznad tla.

## Historija

Prije nego što je patuljasti miš službeno opisan, engleski prirodoslovac Gilbert White je pretpostavio da je neopisana vrsta i prijavio njihova gnijezda u Selborneu u Hampshireu:

*Oni nikada ne ulaze u kuće, nađe ih se u stajama u snopovima sijena. Grade svoja gnijezda među stabljikama kukuruza iznad tla. Odgoje čak osam mladunaca u jednom okotu u malom okruglom gnijezdu građenom od listova, trave ili žita. Dugi su 8 cm. Jedno od tih gnijezda nabavio sam ove jeseni, građeno od vlati pšenice, savršeno okruglo te otprilike veličine lopte za kriket. Bilo je tako čvrsto i dobro popunjeno da se moglo kotrljati po stolu, a da se ne raspadne iako je sadržavalo osam malih golih i slijepih miševa.*

Od 2001. u Velikoj Britaniji poduzimaju se nastojanja  za očuvanje vrste patuljastog miša. Teniske loptice koje se koriste u mečevima Wimbledona recikliraju se za stvaranje umjetnih gnijezda kako bi im se pomoglo izbjeći grabežljivce te oporaviti se od statusa gotovo ugrožene vrste.

## Opis

Patuljasti miš je dug od 55 do 75&nbsp;mm, a rep mu je dug od 50 do 75&nbsp;mm. Teži od 4 do 11 g ili oko pola težine kućnog miša. Oči i uši su mu velike, a nos mu je mali. Krzno mu je debelo i meko, nešto deblje zimi nego ljeti. Gornji dio krzna mu je smeđe boje, ponekad sa žutim ili crvenim tragovima, a donji dijelovi su bijele ili krem boje. Noge su mu široke, a rep je dug i gol te su prilagođeni penjanju. Rep mu također služi za održavanje ravnoteže.
## Izvori