open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Trois couleurs: Blanc

***Tri boje: Bijelo*** (francuski *Trois couleurs: Blanc*) je humorna art filmska drama iz 1994. u francusko-poljsko-švicarskoj koprodukciji koju je režirao Krzysztof Kieślowski, a napisali sam Kieślowski i Krzysztof Piesiewicz. To je drugi dio njegove 'trilogije o tri boje' koja istražuje francuske revolucionarne ideale u moderno doba: ostali filmovi su *[[Tri boje: Plavo]]* i *[[Tri boje: Crveno]]*. Glavne uloge tumače Zbigniew Zamachowski i Julie Delpy. *Bijelo* se bavi temom jednakosti, te prati Poljaka Karola Karola kojeg je ostavila supruga u ponižavajućim okolnostima u Parizu, izgubi novac, svoj dom i prijatelje, ali se kao siromah u Varšavi odluči na povratak jednakosti u životu uz pomoć bogaćenja radi osvete.

*Tri boje: Bijelo* je, za razliku ostala dva filma trilogije, puno komičiniji, te se često navodi kao komedija, a i sa 87 minuta je najkraći film serijala. Dobio hvalospjeve kritičara te je nominiran za nekoliko nagrada.

## Glavne uloge
* Zbigniew Zamachowski - Karol Karol
* Julie Delpy - Dominique Vidal
* Janusz Gajos - Mikołaj
* Jerzy Stuhr - Jurek
* Aleksander Bardini - advokat
* Grzegorz Warchoł - elegantni čovjek
* Cezary Harasimowicz - Inspektor
* Jerzy Trela - gosp. Bronek
* Teresa Budzisz-Krzyżanowska - Madame Jadwiga

## Nagrade

Film je nominiran za Zlatni medvjed na Berlinaleu, gdje je Kieslowski dobio Srebrnog medjevda za najboljeg režisera.

## Kritike
Roger Ebert je cjelokupnu trilogiju 2003. uključio u svoj popis 'Velikih filmova':

Filmski leksikon navodi sljedeće o filmu:

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
*Criterion Collection - esej Colin MacCabe
Književna republika

**Književna republika** je časopis za književnost koji izdaje Hrvatsko društvo pisaca u Zagrebu.

## Historija
Nakon što je dugogodišnja redakcija časopisa Društva hrvatskih književnika *Republika* istupila 2002. godine iz tog društva zbog nacionalističkih ispada prema članici uredništva, više im nije bilo dopušteno da nastave uređivati časopis društva. Odmah su osnovali drugo društvo pod nazivom Hrvatsko društvo pisaca i u njemu nastavili izdavati časopis pod promijenjenim imenom *Književna republika*. Prvi predsjednik novog društva bio je  Velimir Visković, koji je nastavio uređivati *Književnu republiku* od prvog broja istom uređivačkom koncepcijom kao ranijih desetljeća *Republiku* i ritmom od 12 brojeva godišnje. Također i ostali članovi redakcije *Književne republike* su od prvog broja bili isti oni koji su ranije s Viskovićem uređivali *Republiku*: Tonko Maroević, Branimir Donat i Sibila Petlevski.

## Povezano
* Prilozi diskusiji o srpskohrvatskom jeziku u ''Književnoj republici'' 2003-2009
* Književna kritika
* Književnost
* Hrvatsko društvo pisaca

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Književna republika''  (internetska stranica)
* Članci objavljeni u ''Književnoj republici'' mogu se čitati u Central and Eastern European Online Library (CEEOL) 
* ''Književna republika'' je indeksirana u Zeitschriftendatenbank (ZDB) 
*Indeksiranost ''Književne republike'' u Kongresnoj biblioteci (LCCN)
Velimir Visković

**Velimir Visković** (Drašnice, Makarska, 20. veljače 1951.), hrvatski književni kritičar, esejist i leksikograf.

## Biografija
Osnovnu školu i gimnaziju pohađao je u Splitu, diplomirao je 1973. južnoslavenske jezike i književnosti te komparativnu književnost na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Magistrirao je 1977. Glavni je urednik Hrvatske književne enciklopedije. Od 1976. do umirovljenja radio je u Leksikografskom zavodu Miroslava Krleže.

Bio je član uređivačkoga kolegija više leksikografskih edicija (Enciklopedija Jugoslavije, Filmska enciklopedija, Hrvatska enciklopedija), bio je glavni urednik prve hrvatske enciklopedije personalnog tipa, trosveščane Krležijane.

Uređivao je više časopisa. Od 1985. do 2002. glavni je urednik književnog časopisa *Republika*, a nakon raskola u Društvu hrvatskih književnika nastavlja 2003. godine s dotadašnjim uredništvom rad u časopisu *[[Književna republika]]*. Od 1992. paralelno uređuje i časopis *Sarajevske sveske* koji izlazi u Sarajevu. Bio je urednik i u izdavačkoj kući Konzor, a kasnije u Profilu.

Bio je potpredsjednik Hrvatskog centra PEN-a, te osnivač i prvi predsjednik Hrvatskog društva pisaca od 2002. do 2011. Školske godine 1991/92 predavao je kao vanjski predavač na Fakultetu političkih znanosti (odsjek novinarstva), a od 2001. do 2003. predaje na Katedri za noviju hrvatsku književnost pri Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Gostovao je kao predavač na sveučilištima u SAD (Albany 1980; Austin i Edinbourgh 2000). Sudjelovao je na nizu književnoznanstvenih simpozija i održao više stotina književnih predavanja i tribina u Hrvatskoj te u inozemstvu. Nagrađivan je brojnim nagradama.

Napisao je brojne predgovore i priredio knjige hrvatskih pisaca. Bio je glavni urednik hrvatskog izdanja izabranih djela Ive Andrića, a od 2000. godine glavni je urednik novog izdanja sabranih djela Miroslava Krleže. Uz leksikografski i književnohistoriografski rad, permanentno se bavi književnom kritikom: u književnim časopisima i novinama objavio je više od pet stotina rasprava, eseja i kritika. U enciklopedijskim izdanjima Leksikografskog zavoda te u edicijama izvan Zavoda objavio je oko tisuću leksikografskih članaka.

## Knjige
* *Mlada proza* (1983)
* *Pozicija kritičara* (1988)
* *Pripovjedačko djelo Slavka Kolara* (1996)
* *Umijeće pripovijedanja* (2000)
* *Sukob na ljevici* (2001)
* *Krležološki fragmenti* (2001)
* *Nova hrvatska proza: antologija* (1988)
* *U sjeni FAK-a: kritički tekstovi 1999. - 2004.*, VBZ, Zagreb 2006.
* *Hrvatska književna enciklopedija* (dva sveska, slova A – MAR), Leksikografski zavod Miroslav Krleža, Zagreb 2010. Glavni urednik Velimir Visković.

## Nagrade

* Nagrada Mate Ujević za leksikografiju
* Nagrada A. G. Matoš za književnu kritiku
* Strossmayerova nagrada za znanost
* Krležina povelja za Krležijanu
## Povezano

* *[[Književna republika]]*
* Hrvatsko društvo pisaca

## Izvori

## Vanjske veze
* Biografija Velimira Viskovića  na stranici Hrvatskog društva pisaca
* 
*
Andrew Dickson White

**Andrew Dickson White** (Homer, 7. 11. 1832. – Ithaca, 4. 11. 1918), američki historičar, političar, diplomat i autor, poznat kao utemeljitelj i prvi predsjednik Univerziteta Cornell u Ithaci. Nakon što je 1853. završio Univerzitet Yale, otišao je u Evropu i studirao tri godine. Istovremeno, od 1854. do 1855. godine, obnašao je dužnost američkog atašea u ruskom Sankt Peterburgu. Pri povratku u Sjedinjene Države radio je kao profesor historije i engleske književnosti na Univerzitetu u Michiganu u Ann Arboru. Od 1862. do 1863. godine, za vrijeme Američkog građanskog rata, putovao je Ujedinjenim Kraljevstvom i Francuskom gdje je lobirao za pomoć Uniji odnosno odmaganje Konfederaciji. Krajem aprila 1865. godine, u jeku završetka rata, zajedno s Ezrom Cornellom osnovao je novi univerzitet na liberalnim načelima (Cornell). Predsjednikom univerziteta postao je 1868. i sljedećih 17 godina posvetio se njegovom prosperitetu i rastu. White je istovremeno bio angažiran u diplomaciji i od 1879. do 1881. služio je kao 16. američki ambasador u Njemačkoj, potom od 1892. do 1894. kao 41. američki ambasador u Rusiji, te od 1897. do 1902. kao 24. ambasador u Njemačkoj. Godine 1899. bio je predsjednikom američke delegacije na Haaškoj mirovnoj konferenciji. Whiteova najpoznatija djela su *Historija sukoba nauke i teologije u kršćanstvu* () iz 1896. i *Sedam velikih državnika u sukobu čovječanstva s nerazumnosti* () iz 1910. godine. White se ženio dvaput i imao je četvero djece – Fredericka Daviesa, Claru i Ruth s Mary A. Outwater, te Karin s Helenom. Njegova druga supruga Helen Magill prva je žena u Sjedinjenim Državama koja je stekla doktorat.

## Vanjske veze

*  Andrew Dickson White, Cornell University
*  Andrew Dickson White, Encyclopædia Britannica
*  Andrew Dickson White, American Historical Association
Milo Jovović

**Milo Jovović** (Bar 28. septembra 1866 – Bar 3. marta 1916) je bio pjesnik. i jedan od utemeljivača Srpske narodne čitaonice u Baru.

## Biografija
Neko vrijeme se nalazio u pečalbi u Carigradu. Povratkom u domovinu bio je službenik u Barskoj nadbiskupiji i monopolu duvana. Pisao je dječje i rodoljubive pjesme. Objavljivao ih je u raznim srpskim listovima i časopisima od 1892. do 1914. godine (Golub, Bosanska vila, Naše doba, Građanin, Luča, Srpski magazin, Književni list, Cetinjski vjesnik, Zeta i dr.). Spremio je zbirku pjesama, koja nije objavljena zbog rata i njegove iznenadne smrti 1916. godine, a koja je nastupila kao posljedica ranjavanja prilikom bombardovanja Bara sa austrougarskih ratnih brodova. Govorio je nekoliko stranih jezika. Nikola I Petrović ga je odlikovao ordenom za revnost. Fotografija sa njegovim likom je objavljen u 17. broju "Goluba" 1903. godine. Od januara 2016. g. jedna ulica u Baru nosi ime po njemu.

## Pjesme
Prvi list u kojem su objavljivane njegove rodoljubive i vaspitne pjesme je "Golub", list za srpsku omladinu . U "Bosanskoj vili", "Glasu Crnogorca"... objavljivane su isključivo pjesme patriotskog sadržaja.

### Golub
Objavljene pjesme u listu Golub su: Čudan san , Ja sam Srpče , Pjanica , Kosovska opomena , Nije Srbin , Ne plašim se..., Pozdrav rodu , Sloga , Ljenivcu , Proteklo je pet vjekova , Bratimska ljubav , Svetome Savi , Srpsko ime , Srbinu , Malom Srpčetu , Srpčetu , U tuđini , Golubu , Malo srpče , Majci , Ne kloni , Ne dičim se , Rodu , Rodu , Đačka blagodarnost , Srbin , Knjiga , Opomena za život , Poređenje , Majci , Čežnja za slavom , Otadžbini , Nad grobom svoje mile majke , Materinski jezik , Prijateljstvo , Pjesma na kolijevci , Dijete i leptir , Ljubav k rodu , Lenjivcu , Nesta blaga, nesta prijatelja , Znanje , Pozdrav "Golubu" , Crnogorcu , Pjesniku Zmaju , Godišnjica smrti moje predrage majke , Carić , Prigodom dvadesetpetogodošnjice oslobođenja Bara , Nadmudrio cara , Poezija , Poezija , Nada , Zlotvor , Ponosim se , Sloboda , Već je prošlo pet vjekova , Posle raspusta , Prezirem , Iskrice , Brankovoj sjeni , Iskrice , Pozdrav mladom pjesniku , Učite djeco , Učite djeco , Znanje , Pjevati ću , Prijateljstvo , Bratimstvo , Želja , Azbuka , Sloga , Skladujmo braćo , Radost plamaljeća .

U "Golubu" su objavljivani i njegovi prijevodi sa talijanskog jezika: Dimnjačar , Sijeno ...

### Bosanska vila
Objavljene pjesme u listu Bosanska vila su: Dvije ljubavi , Plakao bih , Brat je mio, koje vjere bio , Otadžbini , Zašto pjevam? , Samo sloga Srbina spasava  , Sloga , Rodu .

### Cetinjski vjesnik
U "Cetinjskom vjesniku" su pored ostalih, objavljene i ove pjesme: Na glas smrti inž. V. Paganina , Srpskoj zastavi , Proteklo je pet vjekova , Skadar  , Ne dičim se, Uskok na Badnji dan  ...

## Reference
John William Draper

**John William Draper** (St Helens, 5. 5. 1811. – Hastings-on-Hudson, 4. 1. 1882), englesko-američki kemičar, fotograf i historičar. Zaslužan je za izradu prve jasne fotografije ženskog lica (1839/1840) i prve detaljne fotografije Mjeseca (1840). Obnašao je dužnost predsjednika Američkog kemijskog društva (1876–1877) i utemeljio je Medicinsku školu na Univerzitetu New York. U jednom od svojih djela popularizirao je ideju konfliktne teze tj. neprijateljskog odnosa religije i nauke. Njegov sin Henry Draper i unuka Antonia Maury bili su astronomi, njena mlađa sestra Carlotta Maury paleontolog, a njegov najstariji sin John Christopher Draper kemičar.

## Opus
* *Elements of Chemistry, Including the Most Recent Discoveries and Applications of the Science to Medicine and Pharmacy, and to the Arts* (koautor: Robert Kane), New York: Harper and Brothers, 1842.
* *History of the American Civil War*. New York: Harper & Brothers, 1867–70.
* *History of the Conflict Between Religion and Science*. New York: D. Appleton, 1874.
* *History of the Intellectual Development of Europe*. New York: Harper & Brothers, 1863.
* *Human Physiology, Statistical and Dynamical* ili *The Conditions and Course of the Life of Man*, New York: Harper & Brothers, 1856.
* *Life of Franklin* (ur. Ronald S. Wilkinson), Washington, D.C.: Library of Congress: U.S. Government Printing Office, 1977.
* Draper, John William. (1875). *History of the Conflict between Religion and Science*. Henry S. King & Co; preštampao Cambridge University Press, 2009; 
* *Science in America: Inaugural address of Dr. John W. Draper, as president of the American Chemical Society*, New York: J.F. Trow & Son, Printers, 1876.
* *Scientific Memoirs; Being Experimental Contributions to a Knowledge of Radiant Energy*, New York: Harper & Brothers, 1878.
* *Text-Book on Chemistry. For the Use of Schools and Colleges*, New York: Harper & Brothers, 1851.
* *Text-Book on Natural Philosophy*, New York: Harper & Brothers, 1847.
* *Thoughts on the Future Civil Policy of America*, 3. izd. New York: Harper & Brothers, 1867.
* *Treatise on the Forces Which Produce the Organization of Plants*, New York: Harper & Brothers, 1844.

## Literatura

* Barker, George Frederick (1886). *Memoir of John William Draper: 1811–1882*. Washington, D.C.
* Fleming, Donald (1950). *John William Draper and the Religion of Science*. Philadelphia: University of Pennsylvania Press
* Hentschel, Klaus (2002). *Why not one more Imponderable?: John William Draper and his Tithonic rays,* "Foundations of Chemistry" 4,1, str. 5-59.
* Miller, Lillian B., Frederick Voss, and Jeannette M. Hussey (1972). *The Lazzaroni: Science and Scientists in Mid-Nineteenth-Century America*. Washington, D.C.: Smithsonian Institution Press
Tommy Aldridge

**Tommy Aldridge** (Pearl, Mississippi, august 15, 1950) je američki heavy metal i hard rock bubnjar. Aldridge je poznat po svom radu s brojnim hard rock grupama i umjetnicima još od 1970-ih, kao što su Black Oak Arkansas, Pat Travers Band, Ozzy Osbourne, Gary Moore, Whitesnake, Ted Nugent i Thin Lizzy.

## Izvori

## Vanjske veze
* Tommy's official website 
* Tommy's Drummerworld page
Sjevernoirski sukob

**Sjevernoirski sukob** (; , dosl. "Nevolje") je bio etničko-nacionalistički sukob u Sjevernoj Irskoj tokom druge polovine 20. vijeka koji je s vremena na vrijeme zahvaćao i dijelove Republike Irske, Engleske i kopnene Evrope. Konflikt, ponekad opisivan gerilskim ratom odnosno sukobom niskog inteziteta, započeo je kasnih 1960-ih i prema mišljenju mnogih okončan je Sporazumom iz Belfasta (ili Sporazum dobrog petka, ) 1998. godine, iako se sporadično nasilje nastavilo i kasnije.

Uzroci sukoba bili su primarno političke naravi, s određenim etničkim ili sektaškim dimenzijama, no nije se radilo o vjerskom sukobu. Ključni razlog izbijanja konflikta bio je ustavni status Sjeverne Irske. Sukobljene strane dijele se na unioniste/lojaliste koji su pretežito protestanti i smatraju se Britancima, odnosno na nacionaliste/republikance koji su etnički Irci i katoličke vjeroispovjesti. Prva strana zalagala se za ostanak Sjeverne Irske u Ujedinjenom Kraljevstvu, a druga za separatizam i stvaranje Ujedinjene Irske (Republika Irska i Sjeverna Irska). Drugi bitan faktor sukoba bio je odnos dviju navedenih strana, jer se potonja smatrala diskriminiranom od strane unionističke vlade i njene policije.

Glavne frakcije u sukobu bile su republikanske paravojske poput Privremene Irske republikanske armije (IRA), Irske nacionalne oslobodilačke armije (INLA), zatim lojalističke paravojske poput Ulsterskih dobrovoljačkih snaga (UVF) i Ulsterskog obrambenog saveza (UDA), te britanske državne snage sigurnosti tj. Britanska vojska i policija RUC. Manju ulogu igrale su i sigurosne snage Republike Irske. U sukobu je poginulo preko 3500 ljudi, od čega 52% civila, 32% članova britanskih sigurosnih snaga, te 16% članova paravojnih skupina. Sveukupno, 60% žrtava ubili su republikanci, 30% lojalisti, a ostalih 10% snage sigurnosti.

## Reference

## Vanjske veze

*  NI Elections Archive 
*  NI Conflict Archive on the Internet 
*  BBC Northern Ireland: The Troubles
*  The Troubles – Statistical Analysis
Odnosi Francuske i Njemačke

Odnosi Francuske i Njemačke se prema Ulrichu Krotzu mogu podijeliti na tri istorijske etape. Prva je etapa započela od formalnog uspostavljanja odnosa 1871. godine do 1945. i obilježilo ju je međusobno nepovjerenje, neprijateljstvo i sukob. Drugu etapu od kraja Drugog svjetskog rata do 1963. godine obilježilo je međusobno pomirenje i postupno prevazlaženje neprijateljstava iz prošlosti. Od 1963. godine zemlje su ušle u fazu izgradnje specijalnog francusko-njemačkog savezništva. Posebno se ova suradnja očituje u koordinaciji i zajedničkom nastupu u Evropskoj uniji. Iako je Francuska povremeno znala zauzimati evroskeptična stajališta, naročito u mandatu predsjednika Charlesa de Gaullea, međusobno savezništvo između ove dvije zemlje u cijelom je poslijeratnom razdoblju imalo ključni utjecaj na procese evropskih integracija. Kroz nedavnu istoriju dvije su zemlje bile među najentuzijastičnijim zagovornicama daljnjih evropskih integracija i često ih s opisuje kao *motor* ili *središnje zemlje* koje guraju naprijed eurointegracije.

## Historija
I Francuska i Njemačka imaju zajedničke prve početke još u periodu Karla Velikog čija je golema imperija uključivala najveći dio obje suvremene zemlje kao i današnje Niske zemlje, Švicarsku, Austriju, Sloveniju i sjevernu Italiju. Nakon smrti Karlovog sina Luja I Pobožnog i podjele Franačke 843. godine Verdenskim sporazumom došlo je i do kraja zajedničke feudalne srednjevijekovne države. Dok je populacija istočnog i zapadnog kraljevstva imala relativno homogenu jezičku populaciju Srednja Franačka je predstavljala  relativno usku traku zemlje na kojoj je dolazilo do jezičnih susreta i čija je populacija bila jezično heterogena. Nakon ugovora u Ribemontu iz 880. godine granica između zapada i istoka nije se mijenjala oko 600 godina. Današnja Francuska došla je u bliske kontakte i sukobe sa Engleskom dok su područja današnje Njemačke bila znatnije povezana sa područjem Italije. U srednjem i kasnom srednjem vijeku došlo je do određene alijenacije, ali je latinski jezik visokih obrazovanih slojeva i klera uticao na zadržavanje kulturnih veza.

## Povezano

*Francusko-ruska alijansa
Albrecht II Habsburški

**Albrecht II Habsburgški** zvan *Weise* - Mudri ili *Lahme* - Hromi (Zamak Habsburg, 1298.- Beč, 20. jul 1358.), bio je austrijski i štajerski vojvoda od 1330., ispočetka zajedno s bratom Ottom, a nakon njegove smrti 1339. sam.

## Biografija

Albrecht II rođen je kao sin austrijskog vojvode Albrechta I i njegove žene Elisabeth od Koruške, Goriške i Tirola (Meinhardiner).

Albrecht je još od 1326. vladao jugozapadnim dijelom Austrijskog vojvodstva zajedno s bratom Friedrichom Lijepim, a nakon njegove smrti od 1330. do 1339. vladao je Austrijskim vojvodstvom i Štajerskom, prvo s bratom Ottom, a nakon njegove smrti sam. 
Albrecht je do 1335. uspio proširiti svoje domene na Korušku i Kranjsku. 
Za svoje vladavine je 1340 proširio privilegije Beča, kog je pretvorio u svoju prijestolnicu.

Zbog zaštite habsburgških domena, da se nebi dijelile - 1355. izdao je kodeks nazvan *Albertinische Hausordnung* (Albrechtov kućni red).

Pretpostavlja se da je nadimak - *Lahme* (Hromi) dobio zato jer je bolovao od 
reumatoidnog artritisa.

Osnovao je Kartuzijanski samostan Gaming, u kom je i pokopan.

Albrecht II imao je šestoro djece, od njih su bili najznačajniji Rudolf IV, Albreht III. i 
Leopold III
## Reference

## Vanjske veze

* ''Albrecht II''
Otto Habsburški

**Otto Habsburgški** zvan *Otto Fröhliche* - Otto Veseli (?, 1301.- ? 17. februar 1339.), bio je austrijski i štajerski vojvoda od 1330. do svoje smrti 1339., zajedno s bratom 
Albrechtom II, a od 1335. do 1339. i Koruški vojvoda. 

## Biografija

Otto rođen je kao najmlađi sin austrijskog vojvode Albrechta I i njegove žene Elisabeth od Koruške, Goriške i Tirola (Meinhardiner) uz stariju braću Friedricha III i 
Albrechta II.

Otto je zajedno s Albrechtom II uspio proširiti vlast 1335. i na Korušku, koju su u skladu sa tadašnjim običajima pretvorili u vojvodstvo.

Otto je osnovao Cistercitsku Opatiju Neuberg u Štajerskoj i kapelu sv. Georgija u augustinskoj crkvi u Beču, u kojoj je 1337. osnovao viteško udruženje -*Societas Templois* za Križarski rat protiv pogana u Prusiji i Litvi.

Svoj nadimak - *Fröhliche* (Veseli) dobio je tek nakon 1460. zahvaljujući pisanju Philippa Frankfurtera, koji ga je na osnovu glasina, opisao kao ljubitelja kaplice i veselog dvorskog života.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Otto der Fröhliche''
High School (dokumentarni film)

***High School*** () je američki crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1968. godine u režiji Fredericka Wisemana. U njemu se prikazuje jedan dan nastave u filadelfijskoj srednjoj školi Northeast High School. Film je napravljen u stilu cinéma vérité, a samo je snimanje trajalo pet tjedana u proljeće 1968. godine. Film se i stilom i tematski oslanja na Wisemanov prethodni i kontroverzni film *[[Titticut Follies]]*, odnosno predstavlja dio ciklusa kojim je Wiseman obrađivao različite institucije tadašnjeg američkog društva. Škola koju je prikazuje u filmu je prikazana kao izuzetno represivna i autoritarana institucija, u kojoj nastavno osoblje prikazuje krajnji prijezir prema učenicima, a svemu posebnu dimenzija daju reference na tada aktualni vijetnamski rat u kome sudjeluje rodbina učenika, odnosno u kome će neki od njih nakon regrutacije biti poslani. Wiseman se godinama nije usudio prikazati film u Philadelphiji, bojeći se mogućih tužbi. Kritika ga je, međutim, prihvatila i danas se smatra jednim od najboljih dokumentarnih ostvarenja svog vremena.

## Reference

## Literatura
* Ellsworth, Liz. *Frederick Wiseman: A Guide to References and Resources*. Boston, MA: G.K.Hall & Co., 1979.
* Grant, Barry Keith. "Five films by Frederick Wiseman" University of California Press, 2006.
* Rosenthal, Alan. *The New Documentary In Action: A Casebook in Film Making*. Berkeley, CA: University of California Press, 1971.

## Vanjske veze
*
Diabolik (film)

***Diabolik***, također poznat i pod naslovom ***Danger: Diabolik*** () je italijansko-francuski akcijski film snimljen u režiji Marija Bave i premijerno prikazan početkom 1968. godine. Predstavlja adaptaciju istoimenog stripa sestara Giussani. Protagonist, koga tumači američki glumac John Phillip Law, je Diabolik, maskirani kriminalac koji izvodi spektakularne pljačke te plijenom financira luksuzni život za sebe i djevojku Evu Kant (koju tumači Marisa Mell). Radnja prikazuje kako njegove akcije izazivaju reakciju vlasti koja, pak, potakne gangsterskog šefa Valmonta (čiji lik tumači Adolfo Celi) da pokuša Diaboliku postaviti klopku.

Diabolik je trebao biti jedan od ambicioznijih projekata producenta Dina De Laurentiisa, koji je Mariju Bavi, režiseru dotada poznatom po niskobudžetnim, ali isto tako hvaljenim, horor flmovima, dao na raspolaganje za tadašnje doba prilično visok budžet preračunat u 3 miliona dolara. Bava je, međutim, inzistirao da se film snima tehnikama na koje je prethodno bio navikao, a što se odrazilo da je na njega potrošeno tek 400.000 dolara. Tako ušteđena svota je Bavi dala pregovorački alat sa šefovima studija, pa je nakon tjedan sa seta otpustio Catherine Deneuve, tada jednu od najvećih evropskih zvijezda, smatrajući je neadekvatnom za ulogu Evbe Kent, te umjesto nje preuzeo Mell.

Film je sniman izuzetno ekonomično, ali je Bava u njemu spretno koristio tada popularne trendove u svjetskom filmu i kulturi. Scenografija i rekviziti su pod snažnim uticajem psihodelije, a sam protagonist (koji se manje koristi nasiljem i moralno problematičnim metodama u odnosu na predložak) je oličavao individualizam, i antisestablišmentski prezir prema vlasti i društvenim institucijama, a što je odgovaralo stavovima mlađe publike. Bava je, pak, također koristio priliku da kao jednu od velikih atrakcija u filmu koristi oskudne kostime za Mell, te se tako Eva Kant u filmu, za razliku do stripa, gotovo sve pojavljuje polugola.

*Diabolik* je nakon premijere u Italiji bio odbačen od kritike i publike, ali je zato stekao popularnost izvan njenih granica, a što se često tumači time da ne-italijanska publika nije bila upoznata sa popularnim stripom, te nije imala razloga zamjerati devijacije filma u odnosu na predložak.

## Uloge
* John Phillip Law - Diabolik
* Marisa Mell - Eva Kant
* Michel Piccoli - Inspektor Ginko
* Adolfo Celi - Ralph Valmont
* Claudio Gora - Šef policije
* Mario Donen - Narednik Danek
* Terry-Thomas - Ministar unutrašnjih poslova, potom ministar financija
* Renzo Palmer - Ministrov pomoćnik
* Caterina Boratto - Lady Clark
* Lucia Modugno - Prostitutka
* Annie Gorassini - Rose
* Carlo Croccolo - Vozač kamiona
* Lidia Biondi - Policajac (kao Lidia Biondi C.S.C.)
* Andrea Bosic - Upravnik banke
* Federico Boido - Valmontov suučesnik
* Tiberio Mitri - Valmontov suučesnik
* Francesco Mulè - Čovjek u mrtvačnici

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
* 

### Mystery Science Theater 3000
* 
* MST3K "Diabolik" episode guide
Irski republikanizam

**Irski republikanizam** () je politička ideologija prema kojoj bi cijela Irska trebala biti nezavisna republika. Temelji ovog pokreta sežu u 18. i 19. vijek kada je val nacionalizma zahvatio zemlje širom Evrope, uključujući i Irsku gdje se postepeno razvila ideja republikanizma kao otpora britanskoj vlasti. Osobito snažan utjecaj imale su Američka i Francuska revolucija koje su potakle Irce na (neuspješan) ustanak 1798. godine. Pokret se dodatno intenzivirao uspostavom Ujedinjenog Kraljevstva Velike Britanije i Irske kojeg su irski nacionalisti tumačili kao okupaciju i zatiranje irske kulture. Nakon osamostaljenja Republike Irske 1920-ih ideologija dobiva novu dimenziju u vidu zalaganja za separatizam Sjeverne Irske od Ujedinjenog Kraljevstva i priključenja u Ujedinjenu Irsku. Ideje irskog republikanizma osobito su došle do izražaja tokom Sjevernoirskog sukoba. Političke stranke koje zastupaju ovu ideologiju su Sinn Féin, Republikanski Sinn Féin, Irska republikanska socijalistička stranka (IRSP) i Éirígí.

## Povezano
* Irski nacionalizam

## Vanjske veze
*  The Irish Republican Movement Collection, Indiana University
*  The Origins and Development of Irish Republicanism, History Today (Peter Neville, 2001)
*  The 1798 rebellion and the origins of Irish republicanism , Andrew N. Flood
Tko je tko u hrvatskoj znanosti

**Tko je tko u hrvatskoj znanosti** je online baza podataka o hrvatskim znanstvenicima, osnovana 2002. godine pri Institutu Ruđer Bošković u Zagrebu.

## Cilj projekta
Namjera projekta *Tko je tko u hrvatskoj znanosti* je poboljšati komunikaciju i razmjenu informacija među znanstvenicima tako da su na jednom mjestu objedinjeni podaci o hrvatskim znanstvenicima. Projekt je zamišljen kao interaktivna platforma putem koje znanstvenici koji prethodno moraju biti registrirani pri Ministarstvu znanosti, obrazovanja i sporta Republike Hrvatske mogu unijeti podatke o sebi i učiniti ih vidljivima javnosti, dok s druge strane svi zainteresirani mogu podatke pregledavati i pretraživati prema brojnim parametrima. Projekt je od početka bio financiran od strane Ministarstva znanosti, obrazovanja i sporta, a realizirali su ga, održavaju ga i stalno aktualiziraju zaposlenici knjižnice Instituta Ruđer Bošković.

## Značajke projekta
Projekt putem jednoobrazne standardizirane web prezentacije pruža potpune informacije o znanstvenicima: biografiju, ažurnu bibliografiju (CROSBI), školovanje, napredovanja, radno iskustvo, trenutno zaposlenje, članstva, nagrade, aktivnosti, kao i neobavezne informacije vezane uz druge interese i hobije.

## Povezano

* Hrvatska znanstvena bibliografija
* Institut Ruđer Bošković

## Reference

## Vanjske veze
*  Tko je tko u hrvatskoj znanosti  (glavna stranica)
* Hrvatska znanstvena bibliografija  (CROSBI)
La Chamade (film)

***La Chamade*** () je francusko-italijanski film snimljen 1968. godine u režiji Alaina Cavaliera. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Françoise Sagan koji je nekoliko godina ranije postao bestseler u Evropi. Protagonistica, čiji lik tumači Catherine Deneuve je 25-godišnja djevojka koja živi sa bogatim i znatno starijim ljubavnikom (čiji lik tumači Michel Piccoli), a koga ostavlja radi znatno atraktivnijeg i mlađeg muškarca (čiji lik tumači Roger Van Hool). Radnja prikazuje kako joj on, međutim, ne može pružiti životni standard na koga je bila navikla te je potakne da se zaposli, a nakon čega se ona vraća svom starom ljubavniku koji ju je strpljivo čekao.

## Uloge
* Catherine Deneuve ... Lucile
* Michel Piccoli ... Charles
* Roger Van Hool ... Antoine
* Amidou ... Etienne
* Philippine Pascal ... Claire
* Jacques Sereys ... Johnny
* Irène Tunc ... Diane
* Jean-Pierre Castaldi
* Louis Rioton
* Monique Lejeune
* Christiane Lasquin
* Matt Carney

## Izvori

## Vanjske veze
*
Hamilton, Novi Zeland

**Hamilton** je četvrti grad po veličini na Novom Zelandu. Smešten je u regionu Vajkato na Severnom ostrvu, 129 km južno od Oklanda.

## Vanjske veze

* Hamilton 
* Region Vajkato
* Turistička prezentacija Hamiltona 
* Turistička prezentacija regiona Vajkato
La Prisonnière (film)

**La prisonnière** () je francusko-italijanski film snimljen 1968. godine u režiji Henri-Georgesa Clouzota kome je predstavljao prvo ostvarenje u boji, ali i posljednje ostvarenje u nejgovoj filmografijio. Naslovni lik, koji tumači Élisabeth Wiener je televizijska montažerka koja živi sa avangardnim umjetnikom (čiji lik tumači Bernard Fresson) i upoznaje vlasnika galerije (čiji lik tumači Laurent Terzieff) te otkrije kako je on voajer, odnosno da potajno snima erotske fotografije žena u lancima ili podređenom položaju. Radnja prikazuje kako ona sa njime postane opsjednuta, postaje mu model i sa njim započinje kratkotrajnu ljubavnu vezu koja bi mogla dovesti do tragičnih posljedica.

Samo snimanje filma su obilježili Cluozotovi problemi sa zdravljem, a zbog kojih je nekoliko godina prije morao napustiti snimanje svog nikada dovršenog filma *[[L'Enfer (film, 1964)|L'Enfer]]*. Iako se uspio oporaviti i započeti *La prisonnière*, snimanje je privremeno morao prekinuti, te je film dovršio sa velikim zakašnjenjem. Sam film je kritičare zaintrigirao prikazom seksualnih anomalija, odnosno tankom linijom koja umjetnost dijeli od voajerizma i drugih oblika patologije, odnosno sadomazohističkim i drugim "zločestim" fantazijama žena iz srednje klase; iz svih tih razloga su film uspoređivali sa ranijim ostvarenjima kao što su *[[Peeping Tom (film, 1960)|Peeping Tom]]*, *[[Blowup]]* i *[[Belle de jour (film)|Belle de jour]]*, iako, s obzirom na tada aktualnu seksualnu revoluciju i kolaps cenzorskih standarda, Clouzotov film nije izazvao kontroverze niti publicitet koji bi se mogao usporediti sa tim naslovima. Dijelu kritičara je, pak, u oči upala scena snoviđenja u kojoj su pronašli dodirne točke sa Kubrickovom *[[2001: Odiseja u svemiru|2001: Odisejom u svemiru]]*.

## Uloge
* Laurent Terzieff : Stanislas, vlasnik umjetničćke galerije
* Bernard Fresson : Gilbert, avangardni umjetnik
* Élisabeth Wiener : José, Gilbertina partnerica
* Dany Carrel : Maguy, Stanislasin model
* Michel Piccoli : gost u galeriji
* Charles Vanel : gost u galeriji
* Joanna Shimkus : gost u galeriji

## Izvori

## Vanjske veze
* 
*
In the Year of the Pig

***In the Year of the Pig*** () je američki crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1968. godine u režiji Emilea de Antonija. U njemu se govori o tada aktualnom Vijetnamskom ratu, odnosno američkom sudjelovanju koje je tada već bilo duboko podijelilo američku javnost. De Antonio, poznat po ljevičarskim stavovima i kritici rata, je u njemu koristio intervjue sa brojnim javnim ličnostima, ali i običnim ljudima, kao i arhivske materijale i dokumentarne snimke iz samog Južnog Vijetnama u nastojanju da pruži historijsku pozadinu sukoba, odnosno prikaže kako su se SAD postupno uvukle u sukob koji nije u ničijem interesu, i koji je prouzročio nepotrebno krvoproliće. U njemu se također veličao sjevernovijetnamski komunistički vođa Ho Chi Minh i iznosio stav kako se sukob može riješiti jedino ujedinjenjem Hladnim ratom podijeljenog Vijetnama. *In the Year of the Pig* je zbog svojih stavova izazvao žestoku reakciju desnog dijela američke javnosti, te su neke od kino-dvorana gdje se prikazivao vandalizirane, a projekcije bile otkazivane zbog bombaških prijetnji. Sam De Antonio je kasnije tvrdio da mu je to najdraži film u karijeri.

Godine 1985. je poster za film, na kome se nalazi marinski kaplar Michael Wynn od strane britanskog benda *[[The Smiths]]* iskorišten za omot albuma *[[Meat Is Murder]]*.

## Izvori

## Vanjske veze
*
Huambo

**Huambo**, ranije **Novi Lisabon** (portugalski: *Nova Lisboa*), je grad u Angoli i središte istoimene provincije. Sa nešto više od 660,000 stanovnika, Huambo je danas treći najveći grad u Angoli, iza Luande (od koje je udaljen 600&nbsp;km jugoistočno) i Lubanga.

## Historija

Huambo je svoj današnji naziv dobio prema Kraljevstvu Wambu, jednom od 14 povijesnih kraljevstava plemena Ovimbundu. Iako su okolna kraljevstva bila povijesno poznatija, Wambu je ostvario prominanciju tek u trenutku početka izgradnje Beneguelske pruge, koja i danas prolazi kroz grad. Iako je lokalno stanovništvo pružalo otpor, Portugalci su isti slomili, a general José Mendes Norton de Matos je 8. kolovoza 1912. godine službeno osnovao grad Huambo.

Huambo je imao velik gospodarski značaj za Portugal s obzirom da je spajao obalni grad Lobito s rudarskom provincijom Katangom. Tokom 1920-ih godina, Huambo je bio jedan od gospodarskih centara u Portugalskoj Angoli. Tokom 1928. godine, ime grada promijenjeno je u Novi Lisabon (prema portugalskom glavnom gradu), što je indiciralo namjeru Portugala da preseli središte Angole u taj grad. Do 1975. godine, Huambo je doživio veliki urbani i gospodarski rast te je bio jedan od glavnih centara Portugalske Angole.

Nakon sticanja nezavisnosti, gradu je vraćen naziv Huambo. U periodu građanskog rata, grad je doživio osjetnu stagnaciju u razvoju te je pretrpio brojne napade. Naime, Huambo je bio središte nepriznate DNR Angole, koju su zajednički proglasili oporbeni vođe Jonas Savimbi i Holden Roberto. Kao uporište UNITA-e i FNLA, Huambo je trpio teške napade od strane vladinih snaga što je dovelo do razaranja grada i ubijanja civila. Situacija se smirila tek nakon smrti Jonasa Savimbija 2002. godine, nakon koje je završen građanski rat.

Nakon rata, Huambo je ušao u period velike obnove.

## Geografija

Huambo je smješten na području visoravni Bié, nedaleko od izvoršta rijeke Cunene.

### Klima

## Promet

Huambo je jedno od glavnih stajališta na Beneguelskoj pruzi, koja spaja Lobito s Katangom u DR Kongu. Grad ima i aerodrom, nazvan aerodrom Albano Machado.

## Vanjske veze
*
Lobito

**Lobito** je obalni grad u Angoli koji se nalazi u provinciji Benguela. Grad se nalazi na atlantskoj obali, nedaleko od estuarija Catumbela te je jedna od krajnjih točaka Benguelske pruge. Prema popisu iz 2014. godine, Lobito broji 324,050 stanovnika.

U historiji znan kao **Catumbela das Ostras**, grad je formalno utemeljen 1843. godine odlukom Marije II. od Portugala. Radovi na izgradnji luke započeli su 1903. godine, a status grada stekao je 1912. godine. Otvaranjem Benguelske pruge 1928., Lobito je postao važno prometno središte te je spojen s rudarskom pokrajinom Katangom. Tokom građanskog rata je razvoj stagniran, a nakon 2002. godine je započeo proces obnove. 

Lobito je važno željezničko i pomorsko središte Angole. Nema vlastitu zračnu luku, a najbliže su mu Catumbela i Benguela. 

;Pobratimljeni gradovi
* Sintra, Portugal
Retour à la vie (film, 1949)

***Retour à la vie*** () je francuski crno-bijeli omnibus film snimljen 1949. godine u režiji Georgesa Lampina, Andréa Cayattea, Henri-Georgesa Clouzota i Jeana Drévillea. Sastoji se od pet kratkih priča koji kao zajednički zaplet imaju protagoniste koji se po završetku Drugog svjetskog rata vraćaju iz njemačkog zarobljeništva te pokušavaju prilagoditi novonastalim okolnostima. Film je prikazan na Kanskom festivalu, a obično se najboljim smatra treći segment (koji je režirao Clouzot) u kome se bivši zatvorenik slučajno susreće sa Nijemcem koji ga je tokom zarobljeništva mučio, a koji se ponekad navodi kao uzor za film Romana Polanskog *[[Death and the Maiden (film)|Death and Maiden]]*.

## Uloge
;*Le retour de tante Emma*
* Madame de Revinsky : Tante Emma
* Héléna Manson : Simone
* Jane Marken : Tante Berthe
* Nane Germon : Henriette
* Bernard Blier : Gaston
* Lucien Nat : Charles

;*Le retour d'Antoine*
* François Périer : Antoine
* Patricia Roc : Lieutenant Evelyne
* Tanya Chandler : Capitaine Betty
* Gisèle Préville : Lilian
* Janine Darcey : Mary
* Max Elloy : Le vieux barman

;*Le retour de Jean*
* Louis Jouvet : Jean Girard, blessé de guerre
* Monette Dinay : Juliette
* Jeanne Pérez : La mère de famille
* Germaine Stainval : Une pensionnaire
* Cécile Dylma : La serveuse
* Noël Roquevert : Le commandant
* Jean Brochard : L'hôtelier
* Léo Lapara : Bernard, le médecin
* Maurice Schutz : Le vieux
* Jo Dest : L'Allemand
* Louis Florencie : Le commissaire
* Georges Bever : Le père de famille
* Jean Sylvère : Un inspecteur

;*Le retour de René*
* Noël-Noël : René Martin
* Madeleine Gérôme : La jeune veuve
* Suzanne Courtal : La concierge
* Marie-France : La gamine
* Jean Croué : L'oncle Hector
* François Patrice : Le trafiquant
* Lucien Guervil : Le vieux garçon
* André Carnège : Le colonel
* Paul Azaïs : Le capitaine
* Julien Maffre : Un soldat
* Jacques Mattler : Le délégué
* André Bervil : Le barman
* Jacky Gencel : Un gosse
* Jacques Hilling : Un soldat

;*Le retour de Louis*
Entièrement tourné à Vallangoujard
* Serge Reggiani : Louis
* Cécile Didier : Mme Froment
* Elisabeth Hardy : Yvonne
* Anne Campion : Elsa
* Florence Brière : Une commère
* Paul Frankeur : Le maire
* Léonce Corne : Mr Virolet
* André Darnay : l'instituteur
* Lucien Frégis : L'épicier
* Léon Larive : Jules, le garde

avec:
* Madeleine Barbulée
* Delly Cousteau
* Mauricette Lhéron
* Jean Landier
* Maurice Derville

## Reference

## Vanjske veze
*
Habsburg (zamak)

**Zamak Habsburg** (njemački: *Schloss Habsburg*) je srednjovijekovni zamak u švicarskom kantonu Aargau.

Po njemu je dobila ime nekadašnja austrijska carska Habsburgška dinastija.
Od nekadašnjeg dvostrukog zamka danas je ostao očuvan jedino zapadni dio (stražnji zamak), koji je doživio brojne preinake.

## Historija

Zamak Habsburg podigao je negdje između 1020. - 1030.  grof od Klettgaua Radbot na brdu Wülpelsberg, na desnoj obali rijeke Aare, jugozapadno od Brugga. 
On je narednih 200 godina bio uporište Habsburgške dinastije.

Zamak je prvi put dokumentiran 1108. kao *Havisberch* / Habichtsburg.

Prvobitni zamak iz 1020 / 1030 je uglavnom bio izgrađen od drva, jedini zidani objekt od kamena bila je višekatna građevina, koja je istovremeno bila i fortifikacija i rezidencija.

U posljednjoj trećini 11. vijeka zamak je proširen i pretvoren u dvostruki zamak. Prednji zamak je završavao sa istočnim i sjevernim tornjevima, na njega se nastavljao stražnji zamak. Iz tod vremena jedini preostali objekt koji je preživio do danas je mali toranj iz stražnjeg zamka, koji datira s kraja 11. ili početka 12. vijeka.
Tokom 12. vijeka u dvorištu je podignuta dvokatna kapela.

Od 1200. počela je dogradnja stražnjeg zamka, izgradnjom velikog tornja sa bedemom i bočnog tornja na sjevernom obronku brda. Tad je podignut i rezidencijalni dio zamka sa unutrašnjim dvorištem, taj dio koji i danas postoji dovršen je oko 1230.

Kad je prednji zamak napušten oko 1220./30 i počeo propadati, oslabila je i obrambena moć stražnjeg zamka prema istoku. Zbog tog je u 14. vijek ili 15. vijeku u dvorištu iskopan jarak, koji je trebao spriječiti pristup stražnjem zamku.

Od kraja 14. vijeka početka 15. vijeka - zamak više nije bio u vlasništvu Habsburgovaca.
Od 1415. habsburgški zamak je u vlasništvu grada Berna.

Nakon gotovo 300 godina bez značajnih građevinskih aktivnosti, grada Bern je u 16. vijeku počeo restaurirati stražnji zamak, odtad su rezidencija i unutrašnje dvorište izmijenjeni i prošireni u nekoliko navrata. Oko 1600. zapušten je i napušten bunar, a u 17. vijeku uklonjena je kapela i ruševine iz prednjeg zamka.

Od 1866. zamak Habsburg je u vlasništvu kantona Aargau, koji je odtad u nekoliko navrata poduzeo restauracije, preostalog stražnjeg zamka i njegovog unutrašnjeg dvorišta. 

## Izvori

## Vanjske veze

* Habsburger, Herrschergeschlecht 
* Schloss Habsburg
Olga Lounová

**Olga Lounová** (7. 3. 1981.) je češka pjevačica, glumica, model. Njen rodni grad je Osečná, u blizini Libereca. Pohađala je konzervatorij Jaroslav Ježek u Pragu te dobila diplomu.

Prije nego je započela karijeru kao solo umjetnica, Olga je bila osnivačica i pjevačica glazbenog benda Blind Angie and Calathea. Pjesmom *K výškám* je u Latviji dobila nagradu na Međunarodnom glazbenom natjecanju te finalistica na natjecanju u Vitebsku, Bjelorusija.

Njena glazbena karijera je otpočela 2010. objavom pjesme *Láska v housce* koja je u Češkoj postala "#1 pjesma godine" a surađivala je i sa pjevačicom Pink. 2011. objavila je studio album *Rotující nebe*  a 2012. koncertnu turneju za *Optický klam*, koji je kasnije objavljen kao dvostruki CD/DVD.

2013. objavila je hit singlicu *Dál za obzor* - partner joj je bio češki pjevač Karel Gott - i singlicu *Brány svaté*.

Nastupila je kao glumica i u nekoliko filmova i serija.

## Vanjske veze

* 
* 
* Olga Lounova - WRC rezultati
## Izvori
Terza liceo

***Terza liceo*** () je italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1954. godine u režiji Luciana Emmera. Po žanru je mješavina melodrame i komedije, a radnja je smještena u jednu rimsku gimnaziju te prati godinu dana u životu jednog razreda, odnosno kako se učenici suočavaju sa ljubavnim problemima, varaju na ispitima, neželjenim trudnoćama i spremaju za maturu. Elmer se za glumačku ekipu koristio naturščcima, odnosno stvarnim gimnazijalcima, iako su dio činili profesionalni glumci, uključujući Ilariju Occhini u njenoj prvoj ulozi, u kojoj je nastupila pod pseudonimom *Isabella Redi*. Iako je film promovirao "dobre osjećaje", odnosno konzervativne vrijednosti srednje klase, imao je određenih problema sa službenom cenzurom kojoj su zasmetali prizori gdje se učenici ljube, odnosno gdje učenice igraju košarku u šorcevima. Iako je postigao određeni komercijalni uspjeh, kritičari su mu zamjerali preveliku sentimentalnost.

## Uloge

* Giulia Rubini: Camilla
* Ilaria Occhini: Isabella
* Anna Maria Sandri: Teresa
* Ugo Amaldi: Franco
* Ferdinando Cappabianca: Andrea
* Franco Santori: Bruno
* Paola Borboni: Brunova majka
* Bartolomeo Rossetti: Valenti
* Antonio Battistella: Giulijin otac
* Eriprando Visconti: Carlo
* Marcella Rovena: Mother of Camilla
* Turi Pandolfini: Profesor
* Giuliano Montaldo: Profesor
* Carlo Bernari: Profesor
* Christine Carère: Giovanna
* Valeria Moriconi
* Rita Livesi

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
* Adriano Aprà, Emmer classico moderno: Terza Liceo
La Section Anderson

***La Section Anderson*** () je francuski crno-bijeli ratni dokumentarni film snimljen u režiji Pierrea Schoendoerffera premijerno prikazan početkom 1967. godine, poznat kao jedno od najranijih, ali i najhvaljenijih ostvarenja posvećenih Vijetnamskom ratu.

Naslov se odnosi na vod američke vojske koga čine 33 pripadnika 1. konjičke divizije pod komandom Josepha B. Andersona, mladog poručnika koji je upravo diplomirao na West Pointu. Film prikazuje kako se njegova jedinica u jesen 1966. godine u Južnom Vijetnamu bori sa komunističkim gerilcima Viet Conga.

Schoendoerffer je nedugo prije izazvao veliku pažnju sa igranim filmom *[[La 317e Section]]* koji se bavio Prvim indokineskim ratom i također dobio brojne pohvale zbog auteničnosti. Schoendorffer, koji je u tom sukobu bio sudjelovao kao francuski vojni snimatelj, ali snimke izgubio prilikom zarobljavanja u bitci za Dien Bien Phu, je od producenta Pierre Lazareffa angažiran da za francusku državnu televiziju snimi dokumentarni film posvećen novom sukobu u Vijetnamu. Lazareff ga je nagovorio da se vrati u Vijetnam i tako dobije priliku da neki način dovrši svoj izgubljeni film. Schoendoerffer se nakon obilaska američkih vojnih baza odlučio upravo za Andersona i njegovu jedinicu, dijelom zbog toga što su se koristili zračni desantima uz pomoć helikoptera, a dijelom zbog toga što je bio fasciniran njenom rasnom raznolikošću - Anderson je bio crnac, dok su njegovo ljudstvo činili bijelci i Hispanoamerikanci. Schoendoerffer je sa svojom ekipom proveo šest tjedana prateći Andersona i njegove ljude.

*La Section Anderson* je nakon premijere na francuskoj televiziji prikazan u američkim kino-dvoranama. Kritičare je osvojio svojim naturalističkim pristupom, ali i izbjegavanjem da se ratnim zbivanjima daje politički naboj. Sljedeće godine je osvojio Oscar za najbolji dokumentarni film. Mnogo godina kasnije će ga Oliver Stone, američki sineast i vijetnamski veteran, navesti kao jedan od uzora za svoj Oscarom ovjenčan film *[[Platoon (film)|Vod smrti]]*.

Godine 1989. je Schoendoerffer je snimio svojevrsni nastavak pod naslovom *Réminiscence ou la Section Anderson 20 ans après* u kome prikazuje život Andersona i njegovih preživjelih veterana nakon rata.

## Vanjske veze
* 
*
Irski nacionalizam

**Irski nacionalizam** je politička ideologija prema kojoj Irci kao etnička grupa ujedno predstavljaju i naciju. Budući da većina Iraca živi izvan matične zemlje (SAD, UK, Australija) i da većina stanovništva otoka Irske ne govori irskim već engleskim jezikom, ova ideologija specifična je u odnosu na evropske i druge nacionalizme time što se u fokus ne stavlja kompletna etnija ili jezik već teritorij otoka Irske. Važne komponente identiteta su historija, kultura i religija, konkretno katoličanstvo, iako nacionalista ima i među irskim protestantima. Historijski, irski nacionalizam usko je vezan uz surpostavljanje politici Ujedinjenog Kraljevstva, jedine države s kojom je Irska bila u užoj političkoj interakciji. Ideologija je danas uglavnom koncentrirana oko republikanizma odnosno ideje za zbližavanjem Republike Irske i Sjeverne Irske. Manje dominantne struje su keltski nacionalizam (ili pankeltstvo) koji promovira nezavisnost, blisku kooperaciju ili ujedinjenje keltskih nacija, te drugi radikalni pokreti. Politički kontrapod irskom nacionalizmu je unionizam koji se zalaže za očuvanje državnopravnih veza cijelog otoka ili nekog njegovog dijela s Velikom Britanijom.

## Literatura

*  
*  
*
Dear Jessie

"**Dear Jessie**" je pjesma američke pjevačice Madonne iz njenog četvrog studijskog  albuma *[[Like a Prayer (album)|Like a Prayer]]* iz 1989. Objavljena je kao peta singlica iz albuma 10. XII 1989. od Sire Records. Napisali su ju je i producirali Madonna i Patrick Leonard, a nadahnuta je i posvećena Leonardinoj kćeri Jessie. *Dear Jessie* je objavljena u limitiranom izdanju: Ujedinjeno Kraljevstvo, određene druge europske zemlje, Australija i Japan. Zapis je skladan poput dječje uspavanke a ne pop pjesme, a na njoj se čuju gudački instrumenti, sintisajzer i drndanje. Promjena ritma događa se u pauzi, kada se uključe i instrumenti trube. Pjesma evocira psihodeličnu fantaziju i krajolike, u kojoj ružičasti slonovi plešu sa mjesecom i sirenama.

Prilikom objavljivanja, *Dear Jessie* je primio podvojene reakcije od kritičara, koji su prigovarali zbog pretjeranih elemenata fantastike, ali su hvalili kompoziciju pjesme. Drugi su usporedili stil i ugođaj pjesme sa Beatlesima. Bila je umjeren uspjeh komercijalno, te dosegla top 10 ljestvicu u Britaniji i Irskoj, te top 20 u Njemačkoj, Španiji i Švajcarskoj. Muzički spot za *Dear Jessie* spaja igrani film i animaciju, te prikazuje kako se mala djevojčica budi u krevetu i promatra igračke kako šeću po sobi. Madonna se javlja u spotu u cameo nastupu, kao vila koje liči na Tinker Bell.

## Izvori

## Vanjske veze
*
*
*