LGBTQ prava u Indiji

**[[LGBT]] osobe u [[Indija|Indiji]]** nemaju jednak položaj kao ostali građani i građanke. Istopolni odnosi su dekriminalizovani 2009. godine odlukom Ustavnog suda o neustavnosti člana krivičnog zakona iz 1860, koji ih je zrabranjivao. Istopolni brakovi i istopolne zajednice nisu priznati i ne postoji zakon koji zabranjuje diskriminacija protiv LGBT osoba.

## Dekriminalizacija homoseksualnosti
Član 377. krivičnog zakona Indije iz 1860. godine zabranjivao je istopolne odnose kaznom zatvora koja je mogla da iznosi do 10 godina i novčanom kaznom. Organizacija Naz Foundation (India) Trust pokrenula je postupak ukidanja ovog člana zakona pred Višim sudom u Delhiju, 2001. godine. Sud je 2003. godine odbio da razmotri peticiju uz obrazloženje da podnosioci peticije nisu imali *[[locus stendi]]* u ovom slučaju. Naz Foundation je podneo zalbu Vrhovnom sudu na odluku o odbacivanju tužbe iz tehničkih razloga. Vrhovni sud je doneo odluku da je tužba u javnom interesu i vratio slučaj delhijskom sudu. Zasedanje suda po ovom slučaju počelo je maja, 2008 i završeno 7. novembra, 2008. godine. Indijsko ministarstvo zdravlja je podržalo peticiju, dok je ministarstvo unutrašnjih poslova bilo protiv ukidanja ovog zakona.. Novi ministar pravde Veerappa Moily se složio sa ocenama da je ovaj član zakona zastareo.

Konačno, istorijska presuda je doneta 2. jula, 2009. godine, kada je sud ukinuo odredbe protiv dobrovoljnih istopolnih odnosa između odraslih osoba. U obrazloženju na 105 strana sud je konstatovao da bi član 377 krivičnog zakona kršio član 14, 15. i 21. indijskog ustava, koji govore o jednakosti svih građana.

## Istopolne zajednice
Istopolni brakovi i istopolne zajednice nisu priznate u Indiji. Međutim, od 1987. kada su se dve policajke venčale po hinduističkom ritualu u Madhya Pradeshu, mediji su više puta izveštavali o istopolnim venčanjima uglavnom između žena srednje klase u manjim gradovima i ruralim oblastima, koje nisu bile u kontaktu ni sa jednom LGBT organizacijom. Reakcije porodice se kreću od pružanja podrške do osude i nasilja. Dok policija obično maltretira ove parove, sudovi su u svim slučajevima podržali prava ovih parova da, kao odrasle osobe, žive sa kim same odaberu. Bilo je, takođe, dosta slučajeva zajedničkih samoubistava istopolnih parova čije porodice su se protivile njihovoj vezi (zajednička samoubistva se dešavaju i u heteroseksualnim parovima, kada se njihove porodice protive njihovoj vezi). U knjizi *Same-Sex Love in India : Readings from Literature and History* autorka Ruth Vanita analizira desetine slučajeva ovih brakova i samoubistava u protekle tri decenije. Ona tvrdi da se ovi brakovi mogu smatrati pravno validnim, jer prema Zakonu o hinduističkom braku iz 1955. godine, svako venčanje između dve osobe hinduističke vere koje se obavi prema ritualu koji je čest u kulturi bar jednog od partnera/ki, smatra se zakonski validnim. Nije potrebno odobrenje za brak i većina heteroseksualnih hinduističkih brakova danas u Indiji sklopljena je samo u verskom ritualu i nikada nisu registrovani kod državnih organa. Državno priznanje brakova se obično ne traži, jer država daje malo povlastica venčanim parovima. Većina parova traži samo priznanje porodice i zajednice u kojoj žive.

## Vidi dalje

* Ljudska prava u Indiji
* Homoseksualnost i hinduizam

## Reference