Via Appia

**Apijski put** (latinski i italijanski: **Via Appia**) je jedan od najstarijih i strateški najvažnijih puteva koje je sagradila Rimska Republika. On je spajao Rim sa Brindisijem u Apuliji, na jugoistoku Italije. Važnost mu iskazuje i kolokvijalno ime koje spominje Statius:

:*Appia teritur regina longarum viarum*
:"za Apijski put se obično kaže da je kralj dugih puteva"

Put je ime dobio po Apiju Klaudiju Slijepom, rimskom cenzoru koji je godine 312. pne. i započeo i dovršio izgradnju prve dionice za vrijeme samnitskih ratova.
## Savremeno doba
Danas je Via Appia važan dio italijanske mreže autoputeva kao državni put 7 (SS 7) i slijedi uglavnom istu rutu kao i drevni put. Proteže se u dužini od oko 540 kilometara od Rima do Brindizija.

Tamo gdje drevna ruta nije pokrivena modernim putem, popločani dijelovi često su još uvijek očuvani ili iskopani. Ovi dijelovi drevnog puta se obično nazivaju *Via Appia Antica*, na primjer u Rimu, rimskim predgrađima Ciampino i Marino, u Terracini, Mondragoneu, Caserti i Materi. Moderna cesta, s druge strane, zove se *Via Appia Nuova*.

Prvi dijelovi Via Appia Antica na jugoistoku Rima danas su arheološko nalazište od velikog značaja i popularno rekreativno područje. Ulica i njena neposredna okolina zaštićeni su kao regionalni park od daljeg prigradskog razvoja. Prostor je restauriran za proslave rimskog Milenijuma i Velikog jubileja (2.000 god od Hristovog ređenja).

## Svjetska baština
Kako je Rim nastavljao svoju teritorijalnu ekspanziju, Via Appia je brzo postala ključni put za trgovinu i teritorijalni i kulturni razvoj, i bila je otvorena za svakoga a njeno korištenje bilo je besplatno. Car Trajan je 109. godine otvorio Via Traiana, produžetak Via Appia koji je povezivao veći dio jadranske obale sa obe strane današnjeg Barija.

Rimski inženjerski resursi bili su u potpunosti iskorišteni za izgradnju Via Appia i Via Traiana, uključujući velike radove na melioraciji, izgradnju velikih građevinskih radova i korištenje najtrajnijih i najinovativnijih tehnika za izgradnju kolovoza. Osim toga, cesta je opremljena brojnim sadržajima koji olakšavaju putovanje. Na mnogim mjestima duž put nalazile su se vojne stanice koje su označavale udaljenosti, skloništa za ljude i životinje, te usputne stanice koje su ubrzo pretvorene u smještaj i stajališta za putnike. Oko puta se razvio niz nekropola i pogrebnih lokaliteta, banjskih lječilišta, a na periferiji gradova formirana su vjerska svetilišta. Uz put je postojao i službeni sistem podjele zemljišta.

Via Appia se koristila vijekovima. Od nje su se odvajali putevi do sela. Na početku srednjeg vijeka, hrišćanska crkva se oslanjala na nju da širi hrišćanstvo oživljavanjem poljoprivrede. Od 11. vijeka, zgrade koje su se nalaze pored puta preuređene su u odbrambene objekte, a hodočasnici i krstaši su putovali njime na putu do Svete zemlje.

Proglašena je Svjetskom baštinom UNESCO-a na 44. zasjedanju komiteta UNESCO-a u Nju Delhiu od 21-31. jula 2024. god.
## Izvori

## Vanjske veze

* Appian Way Regional Park 
* Via Appia Antica From Torre In Selci To Frattocchie
* Via Appia Antica From Cecilia Metella To Torre In Selci
* The Via Appia And The Cities Of The Pontine Plain
* Documentary Film about the Sassi di Matera and the Appian Way, Roba Forestiera, 44 min., 2004
* New York Times article on condition of Appian Way in modern times