Arpad Lebl

**Arpad Lebl** (ćirilica: Арпад Лебл; mađarski: Löbl Árpád; Kovačica, 14. jula 1898. – Novi Sad, 13. februara 1983.) bio je istaknuti jugoslovenski komunistički revolucionar mađarskog porekla, pesnik, pisac, sociolog i istoričar.

Bio je učesnik Mađarske Revolucije 1919. godine, aktivni borac komunističkog pokreta u međuratnom periodu, i pripadnik književne avangarde u Jugoslaviji, inspirisan ekspresionizmom, konstruktivizmom i dadaizmom. Posle oslobođenja Jugoslavije i socijalističke revolucije, radio je u Prosvetnom odeljenju Izvršnog veća AP Vojvodine. Bio je jedan od osnivača Društva istoričara u Vojvodini, profesor Više pedagoške škole u Novom Sadu, a od 1959. godine redovni profesor na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Novom Sadu. Predavao je istoriju, Marksizam, političku ekonomiju i sociologiju, a paralelno se bavio književnim radom i objavljivao istorijske studije, od kojih su najznačajniji njegovi radovi o ekonomskoj istoriji Vojvodine, radničkom pokretu i građanskoj političkoj misli u Ugarskoj, te dela o Revolucijama 1848–49. godine.

U književnom i političkom radu koristio se pseudonimima **Péter Lőrinc**, **Árpád Láng**, **András Lányi**, **István Lovass**, **Péter Lovrics**, **Péter Varga**, **Žarko Plamenac**, **Josipović**, **Jevremović** i **Darlić**.

## Biografija

Arpad Lebl rođen je 14. jula 1898. godine u Kovačici (tada *Antalfalva*) u mađarskoj porodici jevrejskog porekla. Pohađao je gimnaziju u Oršovi i Pančevu, gde je maturirao. 1916. godine je, tokom Prvog svetskog rata, upisao studije na Filozofskom fakultetu Naučnog univerziteta Eötvösa Loránda u Budimpešti. Tokom studija je mobilisan u Austro-ugarsku vojsku i naredne dve godine boriće se na Italijanskom i Istočnom frontu. Revoltiran ratom i stradanjima, postao je pacifista. Međutim, kada je shvatio da se generali "plaše samo klasne borbe", okrenuo se marksizmu.

Početkom 1918. godine, prisustvovao je antiratnom generalnom štrajku u Budimpešti, a potom je otpravljen na front u Ukrajinu, da učestvuje u gušenju komunističke revolucije. Međutim, tamo sa svojim prijateljima i saborcima iz Banata dolazi u kontakt sa ukrajinskim boljševicima i počinje da im pomaže sabotirajući akcije Austro-ugarske vojske. U Pančevu je 1918. godine objavio knjigu anti-ratne poezije pod nazivom *Lány és béke* ("Devojka i mir") Pošto je knjiga objavljena bez dozvole vojne cenzure , poslat je pred vojni sud, ali je oslobođen optužbi. Njegova rana poezija pisana je u stilu simbolizma, a glavni pesnički uzor mu je, kao i svim mladim Mađarima tog vremena, bio Endre Ady. Otprilike u vreme objavljivanja svoje prve knjige, Lebl se lično upoznaje sa vodećim mađarskim avangardistom Lajosem Kassákom, i na njega veliki uticaj ostavljaju Kassákovi avangardni časopisi *MA* i *A Tett*.

### Komunistički organizator

U leto 1918. godine, Lebl se vraća u Budimpeštu i povezuje se sa "Grupom revolucionarnih socijalista" koju će voditi čuveni mađarski komunista Ottó Korvin, kao i sa čuvenim socijaldemokratskim organizatorom Dezső Bokányijem, koji će uskoro isto postati komunista. Ubrzo je ponovo poslat na front, ovaj put u Italiju. U oktobru 1918. godine, kada je u Mađarskoj izbila građanska revolucija protiv Habzburške monarhije, Lebl je vodio pobunu svog 33. aradskog puka, kao i 29. banatskog bečkerečkog puka. Posle uspešne pobune, vraća se u Pančevo, te tamo osniva socijalističku grupu sa svojim profesorom iz Budimpešte Ödönom Galambom, Vasom Bogdanovim i Danilom Tominim, koji će kasnije postati prva žrtva Belog terora u Banatu.

U februaru 1919. godine, Lebl se vraća u Budimpeštu, gde će mesec dana kasnije izbiti komunistička revolucija. Tokom Mađarske Sovjetske Republike, Lebl je prihvatio ideju klasne borbe, i prvi put se upoznao sa idejama Lenjina, pročitvaši *Državu i revoluciju*. Međutim, neubeđen Marksovim i Lenjinovim idejama o odumiranju države, Lebl je tada bio bliži anarhističkim krugovima u Budimpešti, sačinjenim od pristalica revolucije i sledbenika pokojnog Ervina Szabóa. Čita Kropotkina, Bakunjina i Maxa Stirnera. Anarhističke ideje ostaće mu bliske, po sopstvenom priznanju, sve do 1922. godine. Tokom Mađarske Sovjetske Republike je i diplomirao.

Posle pada Mađarske Sovjetske Republike u leto 1919. godine, Lebl beži u Pančevo da izbegne progon od strane kontrarevolucionara. U Pančevu učestvuje u organizovanju lokalnog ogranka Komunističke partije Jugoslavije. U Pančevu prevodi dela Lenjina i Trockog na srpski i mađarski i piše za novosadski *Radnički list* i bečkerečke novine *Közkarat* i *Szabad Szó*. Učestvuje u organizovanju radnica u pančevačkoj svilari i njihovom privlačenju u redove KPJ. Organizuje partijsku školu i radi na teorijskom obrazovanju radnika. KPJ je tada u Pančevu imala oko 2,000 članica i članova, a Lebl najtešnje sarađuje sa nemačkim komunistom Andreasom Hartmanom i mađarskim komunistom Ferencom Bonjhadijem.

U septembru 1920. godine, Hartman je obavestio Lebla da mu je određeno da se po partijskom zadatku preseli u Pečuj, koji je bio pod okupacijom srpske vojske i u kojem su mađarski komunisti mogli da žive i rade relativno neometano posle pada Mađarske Sovjetske Republike. Nakon Obznane, u Pečuju su mu se pridružili i Bonjhadi, peštanski komunista Lajoš Šikorski, te Subotičanin Janoš Udvardi. Pečuj je, pod gradonačelnikom Bélom Linderom, koji je bio napredni građanski političar i simpatizer socijaldemokratije, postao svojevrsna oaza za komuniste, kojima su se čak i dodvoravale jugoslovenske vlasti, uprkos svom antikomunizmu kod kuće, jer su se nadale da će uz podršku radništva Kraljevina SHS uspeti da anektira Pečuj. Lebl je tokom tih meseci radio kao Linderov asistent, kao novinar, književnik i nastavnik. U leto 1921. godine, došlo je do zaoštravanja situacije u Pečuju kao posledica borbe za teritoriju: radnici su organizovali štrajkove, a Linder je otpustio komuniste iz službe. Val demonstracija i štrajkova kulminirao je uspostavom kratkotrajne Baranjske Republike u avgustu.

### Avangardistički pesnik

Tokom boravka u Pečuju 1920-1921. godine, Lebl prvi put ozbiljnije počinje da se bavi književnim radom. U Pečuju stvara pod uticajem mađarske avangarde tog vremena, koju opisuje kao "revolucionarni ekspresionizam". Piše članke o teoriji književnosti i estetici, koji će sedamdesetih biti objavljeni u zbirci *[https://www.vamadia.rs/pdf.js/33916 Idő és művészet]* (*Vreme i umetnost*) Objavljuje pesme pod pseudonimom **Árpád Láng**, a za svoje socijalno angažovane pripovetke ne uspeva da nađe izdavača iz političkih razloga. Tada piše i dadaističku (anti-)dramu iz jednog čina, *Igen – Nem – Fehér – Fekete* (*Da – ne – belo – crno*), koja nikad nije izvedena i koja će biti objavljena tek par godina kasnije.

Posle pada Baranjske Republike, Lebl se vraća u Pančevo. Osniva novosadski avangardni časopis *Út* (*Put*) koji će uređivati njegov saradnik iz Pečuja Zoltán Csuka, a kom je sam Lebl dao ime. Časopis je bio inspirisan delima Lajosa Kassáka, kao i sovjetskim konstruktivizmom. *Út* će prvi objaviti tekst anti-drame *Igen – Nem – Fehér – Fekete*. O velikom uticaju *Út*-a na kulturu i vojvođanskih Mađara i Jugoslavije uopšte, Lebl će kasnije napisati sledeće:

Od oktobra 1921. do februara 1922. godine, Lebl boravi u Velikom Bečkereku i radi kao nastavnik u školi. Proganjan je po antikomunističkim zakonima, jer je primao komunističku literaturu iz inostranstva. Počinje saradnju sa Vasom Stajićem i učestvuje u osnivačkoj konferenciji njegove *Omladinske Matice*, koja se i održala u Bečkereku. Lebl piše za Stajićev časopis *Nova Vojvodina*, te u njemu iznosi, za srpsku publiku i na srpskom jeziku, osnovne stavove grupe umetnika oko časopisa *Út*. Njihov pravac, koji su, povedeni Kassákom, nazivali "aktivizam", Lebl opisuje kao "revolucionarni proleterski ekspresionizam".

### Raskid sa dadaizmom i "umetnost za narod"

U proleće 1922. godine, Lebl dobija premeštaj u Belu Crkvu. Tamo se povezuje sa lokalnom organizacijom SKOJ-a i postaje član Nezavisne radničke partije Jugoslavije. Kao državnom činovniku, zabranjeno mu je da se bavi politikom, te radi isključivo ilegalno. Organizuje partijske sastanke skojevaca i regrutuje mlade đake u SKOJ. Tokom rada u partiji u Beloj Crkvi, Lebl napušta ono što je kasnije nazivao svojim "privremenim anarhizmom" i počinje da se bavi proleterskom književnošću. Svoje moralne i estetske dileme opisao je u svojim memoarima:

1924. godine Lebl napušta rad sa *Út*-om i, na zahtev Sime Miljuša pokreće partijski list na mađarskom jeziku, *Szervezett Munkás* (*[[Organizovani radnik]]*). Iste godine, Lebl polaže učiteljski ispit u Beogradu. Pokušava da dobije premeštaj u Suboticu, ali mu to ne polazi za rukom, najverovatnije iz političkih razloga. Umesto toga, država ga šalje u Gornji Milanovac decembru 1924, i predaje istoriju, filozofiju i nemački jezik u tamošnjoj gimnaziji. Tako, umesto urednika *Szervezett Munkás*-a, postaje samo jedan od saradnika. U novinama Lebl razvija svoj novi stil, "koji je i kao ekspresionistički, avanagardistički bio ujedno i jasan za radnike" i koji naziva "umetnost za narod". Piše ciklus pesama *Canaille*, te pripovetke *Szurokemberek* (*Ljudi od katrana*) i *Csillagok* (*Zvezde*). Iz Milanovca ostaje u aktivnom kontaktu sa Pančevom, Bečkerekom i Suboticom, te i na daljinu radi kao jedna od najaktivnijih veza između mađarskih članova KPJ. 1926. godine prevodi brošuru Vase Bogdanova *Na grobu agrarne reforme* na mađarski jezik.

U Milanovcu Lebl radi sa bugarskim komunističkim emigrantima, koji su tu prebegli nakon neuspelog pokušaja ustanka u septembru 1923. godine. Obrazuje đake u materijalističkom duhu, i neki od njegovih učenika bili su kasnije poznati komunista Milija Radovanović i akademik SANU Živojin Tešić. Piše za *Glasnik profesorskog društva* i predlaže nove pedagoške mere, orijentisane kako na lične probleme pojedinca, tako i na njegovo šire društveno obrazovanje. Pokušava da sindikat prosvetnih radnika učlani u pro-komunističke Nezavisne sindikate, ali ga u toj nameri sprečava desni socijaldemokrata Nedeljko Divac.

1927. godine, nakon zemljotresa u Gornjem Milanovcu, Lebl uspeva da dobije premeštaj i vrati se u svoj rodni kraj, u Pančevo. Tamo nastavlja saradnju sa Hartmanom, koji je i dalje bio na čelu partijske organizacije. Lebl zastupa antifrakcijsku liniju, te on i Hartman vode borbu protiv "desne frakcije" Sime Markovića, iako je sa Markovićem imao dobre lične odnose. Godine do uspostavljanja Šestojanuarske diktature će Lebl smatrati najplodonosnijim u svom predratnom partijskom radu. Sa Pajom Marganovićem radio je na sastavljanju partijskog udžbenika za opšte obrazovanje - od književnosti i organizovanja radničkih sportskih društava do teorije marksizma - na osnovu svojih članaka iz *Organizovanog radnika*, ali udžbenik nikad nije ugledao svetlost dana zbog uvođenja diktature. Sarađuje sa poznatim kluškim naučnim i kulturnim časopisom *Korunk* i objavljuje tekstove u kojima analizira početke napredne građanske misli, od Makijavelija do Francuske Revolucije.

### U Bečkereku pod diktaturom

Nedugo nakon uspostavljanja Šestojanuarske diktature i provale partijske organizacije u Pančevu, Lebl se seli u Veliki Bečkerek i nastavlja da predaje istoriju i književnost u tamošnjoj Trgovačkoj akademiji i Gimnaziji. Prve godine su bile politički mrtve usled terora koji je nastupio sa diktaturom i masovnih hapšenja ili emigracije svih vodećih partijskih aktivista koje je poznavao. Piše poeziju, ali u uslovima cenzure ne uspeva da je objavi, i sve novine sa kojima sarađuje bivaju ubrzo zabranjene. Najviše objavljuje u beogradskom *Stožeru*, novinama partijskog druga, književnika Jovana Popovića, kao i u transilvanijskim listovima, gde dalje piše sociološke i istorijske studije. Vaso Bogdanov povezao ga je sa Miroslavom Krležom i trebao je da piše članke o Mađarskoj Sovjetskoj Republici za njegov časopis Danas, ali je časopis zabranjen dok je Lebl radio na tekstovima.

Iako je bio ateista, Lebl za vreme diktature prvi put u svom odraslom životu počinje redovno da posećuje sinagogu. Razlog za to je bio što je to bilo jedino mesto koje je mogao da koristi za tajni partijski rad. Povezuje se sa cionističkim socijalističkim omladinskim društvom Hashomer Hatzair, i regrutuje one mlade koji stoje na liniji arapsko-jevrejske solidarnosti za komunistički pokret. Postepeno počinje da organizuje i srednjoškolce kojima predaje, a loše poznavanje istorije njegovih kolega mu omogućava da neometano drži predavanja u duhu dijalektičkog materijalizma. Tako utiče na celu novu generaciju bečkerečkih komunista, te upoznaje buduće poznate aktiviste Ružu Šulman i Koču Kolarova. Od 1934. godine, diktatura polako popušta, te Lebl organizuje svoje sociološko istraživanje o lošem materijalnom statusu učenika Trgovačke akademije, koji namerno odugovlače školovanje zbog nemaštine i besposlice, ili moraju paralelno da rade da bi uopšte mogli sebi da priušte školovanje. Tada počinje da ohrabruje svoje studente da pokreću prve otvorene akcije, poput pokretanja zidnih novina, a potom uspostavlja i veze sa građanskom opozicijom na liniji narodnog fronta. Bavi se održavanjem jugoslovensko-mađarskih književnih veza, prevodi poeziju sa srpskohrvatskog na mađarski i obrnuto, te objavljuje u časopisima kao što su beogradski *Stožer*, zagrebački *Književnik* i sarajevski *Pregled*.

Lebl u ovom periodu zastupa pozicije socijalne književnosti, kritikujući estetske tendencije koje ne teže realističkom prikazivanju stvarnosti radništva i seljaštva. Objavljuje kritike pod pseudonimom **Žarko Plamenac**. Kao i mnogi marksistički autori tog doba, hvali Krležu i priznaje ga za formativni uticaj na sve poklonike socijalne književnosti, ali osuđuje njegovo kasnije "skretanje" u larpurlartizam. Vodi polemike sa Borisom Ziherlom i Radovanom Zogovićem, koji njegovu književnu kritiku smatraju jednostranom, mada će se kasnije složiti s njegovim gledištem.

Nakon provale skojevske organizacije u Zagrebu 1936. godine, policija je ušla u trag grupi bečkerečkih (tada već petrovgradskih) omladinaca-komunista, sa kojima su Zagrepčani bili povezani. Grupa oko Ruže Šulman je uhapšena i izbačena iz gimnazije zbog političke aktivnosti. Lebl nije uhapšen zbog nedostatka dokaza, ali je njegova očigledna veza sa komunistima iskorištena kao izgovor za njegov premeštaj. Donešena je odluka da Lebl, po kazni, pređe u Makedoniju, koja je tada bila, kako je on opisao, "naš Sibir". Studenti su mu pripremili svečani ispraćaj sa železničke stanice u Bečkereku, što je odražavalo ne samo njegovu popularnost kao nastavnika, nego i popularnost nove antifašističke politike KPJ.
 
### Progonstvo u Makedoniju

U oktobru 1936. godine stigao je u Bitolj, gde je predavao u šegrtskoj školi i školi trgovačke omladine. U Bitolju zatiče odnos prema lokalnom makedonskom stanovništvu koji će kasnije opisati kao "kolonijalni": Makedonija služi ili kao nagrada za siledžije iz državne službe koji tamo dolaze da rade šta god žele, ili kao kazna za politički nepodobne poput njega. Makedonska prezimena se prisilno posrbljuju, upotreba lokalnog jezika se suzbija, a fašističke organizacije deluju pod pokroviteljstvom ohridskog vladike Nikolaja Velimirovića. Lebl piše seriju članaka o nacionalnom ugnjetavanju u Makedoniji, koji će biti objavljivani u časopisu Omladinskog pokreta u Novom Sadu, pod nazivom *Naš život*, te u jednom glasilu mađarske emigracije u SAD. Te reportaže objaviće u celini u knjizi tek nakon Drugog svetskog rata. U Bitolju se Lebl prvo povezuje sa SKOJ-em, zatim sa seljacima koji su bili veterani gerilskog pokreta protiv osmanske vladavine, a na kraju i sa anticionistički nastrojenim bitoljskim Jevrejima.

Makedoniju opisuje kao "jezički Vavilon", gde njegovi đaci, pored makedonskog i srpskog, govore još ladino (koji Lebl naziva "španskim"), grčki, vlaški, turski i albanski, dok obrazovani govore još i francuski i engleski. O ovom periodu i svojim čestim premeštanjima kasnije je zapisao:

Tokom izgnanstva u Bitolju, Lebl počinje da sarađuje sa *[[Híd|Hídom]]*, koji će postati centralni književni časopis vojvođanskih Mađara. Iako je osnovan još 1934. godine, Híd oko 1936. godine definitivno prelazi u ruke Komunističke partije Jugoslavije, a Lebl postaje njegov stalni saradnik. Pišući za *Híd*, Lebl pokušava da adresira "dvojnu opresiju" Mađara u Vojvodini: klasnu i nacionalnu, jer su Mađari bili natprosečno zastupljeni među seljacima-bezemljašima i urbanim proletarijatom. Pored toga, bilo mu je izrazito bitno da Mađare u ovakvim uslovima okrene ka antifašizmu i tako se suprotstavi iredentističkoj propagandi koja je dolazila iz Hortijeve Mađarske. Istovremeno piše i istoriografska dela iz marksističke perspektive, koja se suprotstavljaju tada dominantoj nacionalističkoj paradigmi u jugoslovenskoj istoriografiji. Na zahtev prijatelja i partijskog druga Otmara Majera iz Subotice, počinje da piše seriju tekstova o kurucima, koje će posle rata pretvoriti u naučnu monografiju.

Najvažnije delo nastalo tokom boravka u Makedoniji mu je brošura *Psihoanaliza i nadrealizam*, objavljena na srpskohrvatskom pod pseudonimom Žarko Plamenac u Zagrebu 1938. godine. Lebl oštro kritikuje psihoanalizu kao stranu marksizmu, jer obrće odnos baze i nadgradnje. Lebl pomno prati tadašnje polemike o psihoanalizi, kako one koje je u Mađarskoj vodio pesnik József Attila, tako i one koje su vodili jugoslovenski komunisti. Smatra psihoanalizu idealističkom u filozofskom smislu, te kritikuje komuniste koji se prema njoj odnose pozitivno, kao što su August Cesarec i Sima Marković. Istovremeno, argumentaciju protiv psihoanalize koristi i kao argumentaciju protiv nadrealizma, što je bilo u skladu sa njegovim ranijim argumentima o potrebi za književnošću koja je izričito socijalna. Tada počinje i njegova kritika Lajosa Kassáka po istoj liniji, pošto je i Kassák, po Leblu, napustio proletersku književnost zarad građanske. Po istoj liniji napada i građansku realističku književnost 19. i ranog 20. veka, što njegov biograf i istoričar književnosti Imre Bori smatra "rigidnim" periodom u Leblovom stvaralaštvu, obeleženim "dečijom bolešću levičarenja".

### Vojska i Drugi svetski rat

U septembru 1939. godine, Lebl je mobilisan i proveo je oko mesec dana u Kičevu. Vodi agitaciju u korist Sovjetskog Saveza, objašnjavajući vojnicima da je pakt o nenapadanju sa nacističkom Nemačkom privremena mera, i insistirajući da je rat imperijalistički, ali da će sa uključivanjem SSSR-a postati antifašistički. Kada je grupa vojnika spontano počela da štrajkuje glađu, Lebl je to obeshrabrivao, jer je smatrao da moraju ostati zdravi i sposobni u osvit antifašističkog rata. Uskoro će biti pušten i vratiće se u Suboticu da predaje, ali će period od aprila do septembra 1940. godine provesti opet u vojsci, ovaj put u Debru. U jesen je uvek puštan u Suboticu zbog organizovanja državne mature, a dok je tamo, piše studije za biblioteku *Hída*: o Transilvaniji koju tada okupira Mađarska, o seljačkom pitanju, i o Kineskoj revoluciji, koja nije doživela štampu. Sa Otmarom Majerom vodi diskusije o nacionalnom pitanju i dolaze do zaključka da Vojvodina treba biti autonomna u federalnoj Jugoslaviji. Majer donosi u Suboticu materijale Pete zemaljske konferencije, a Lebl ih prevodi na mađarski. Učestvuju u organizovanju masovnih štrajkova koji rezultiraju zabranom URSSJ krajem 1940. godine.

Po izbijanju Aprilskog rata, Lebl kao rezervista odlazi u Pančevu i pridružuje se jugoslovenskoj vojsci. U ratu će pasti u zarobljeništvo i biće odveden u logor u Osnabrücku. Po logorima će provesti ceo rat. U logoru organizuje partijsku organizaciju i kulturni život zajedno sa Otom Bihaljijem, koji će mu postati blizak prijatelj i saradnik, kao i sa starim partijskim drugom iz dvadesetih Slavkom Srdanovićem. 

### Istoričar radničkog pokreta

U aprilu 1945. godine, Lebl stiže u oslobođenu Suboticu. Potom se seli u Beograd i radi u Nastavnom savetu Ministarstva prosvete Narodne Republike Srbije za istoriju za manjinske i stručne škole. 1946. godine se seli nazad u Novi Sad i radi u Prosvetnom odeljenju Izvršnog veća Vojvodine. Od 1949. do 1959. godine predaje istoriju i marksizam-lenjinizam na Višoj pedagoškoj školi u Novom Sadu. Od 1959. godine do penzije biće redovan profesor istorije i sociologije na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Novom Sadu.

U mađarskoj zajednici u Vojvodini, Lebl je u posleratnom periodu poznat pre svega pod pseudonimom Lerinc Peter (**Lőrinc Péter**), pod kojim objavljuje većinu radova. Objavljuje radove iz istorije radničkog pokreta, kao i istorije progresivnih građanskih ideja do 1914. godine. Priprema izabrane spise Vase Stajića, i piše prve naučne radove o jednom od najznačajnijih srpskih anarhista u istoriji, Krsti Iskruljevu. Piše za beogradski *Istorijski glasnik*, kao i za obnovljeni *Híd*. Jedno vreme bio je urednik *Zbornika [[Matica srpska|Matice srpske]] za društvene nauke*. Bio je jedan od ko-autora knjige *[[Istorija naroda Jugoslavije]]*. Objaviće oko 120 većih i preko 600 manjih studija u raznim novinama i časopisima. Istoričar László Kővágó opisao ga je kao "jednog od prvih istoričara multietničke Vojvodine", koji ne piše samo o Srpskoj Vojvodini ili mađarskom *Délvidéku*, nego o Vojvodini kao celini.

### Lični život

Leblova supruga Margita Bede, rodom iz Pečuja, bila je takođe aktivna učesnica komunističkog pokreta, te je najčešće obavljala kurirske i logističke dužnosti, i sarađivala u naučnom radu svog muža. Tokom Drugog svetskog rata, prebacivala je Jevreje iz Banata u Suboticu, jer su tu bili bezbedniji, a njen stan bio je mesto okupljanja Mesnog komiteta KPJ za Suboticu. Leblova sestra Ela Lebl bila je zadužena za partijsku tehniku u Južnom Banatu - umnožavala je ilegalnu štampu i pomagala u pravljenju lažnih dokumenata. Bila je udata za Leblovog prijatelja Emila Rožarovskog, člana Okružnog komiteta KPJ za Južni Banat, koji je streljan u Bečkereku 1941. godine zajedno sa Sonjom Marinković. Posle uvođenja Šestojanuarske diktature, upravo je porodica Lebl sa Emilom Rožarovskim na svojim plećima nosila glavninu partijskog rada u Pančevu, kada je većina mesnog komiteta pohapšena.

Bio je odlikovan Ordenom zasluga za narod sa srebrnim zracima i Ordenom bratstva i jedinstva sa zlatnim vencem. 1962. godine dobio je Oktobarsku nagradu grada Novog Sada, a 1974. godine i Sedmojulsku nagradu SR Srbije.

Preminuo je u Novom Sadu 13. februara 1983. godine. Njegova ostavština, rukopisi i prepiske danas se čuvaju u Matici srpskoj u Novom Sadu.

## Dela

### Knjige poezije i romani
* *Lány és béke* (*Devojka i mir*) (Pančevo, 1918)
* *Hétköznapok* (*Svakodnevica*) (Novi Sad, 1950)
* *A nagy póri pör* (*Veliki paorski proces*) (Novi Sad, 1950)
* *Görbe-utca 23* (*Krivudava ulica 23*) (Novi Sad, 1952)
* *Alakok* (*Likovi*) (Novi Sad, 1960)

### Teorija književnosti i estetike

* *Psihoanaliza i nadrealizam* (kao Žarko Plamenac; Zagreb, 1938)
* *[https://www.vamadia.rs/pdf.js/33916 Idő és művészet (Aktivista írások)]* (*Vreme i umetnost: Aktivistički spisi*) (Subotica, 1972)
* *Társadalom és művészet* (*Društvo i umetnost*) (Novi Sad, 1981)

### Naučne monografije

* *A magyar jobbágyság kialakulása* (*Nastanak ugarskog kmetstva*) (Subotica, 1939)
* *Erdély múltja és jelene* (*[[Transilvanija]] nekad i sad*) (Subotica, 1940)
* *A kuruckor: Tanulmány* (*[[Kuruci]]: Studija*) (Subotica, 1947)
* *Nemzet születik Makedónia katlanaiban: Riportkönyv* (*Rađa se nacija u kotlinama Makedonije: reportaža*) (Novi Sad, 1949)
* *Socijalistički pokret u Vojvodini (1890-1919): dokumenti* (Novi Sad, 1953)
* *Prilog istoriji agrarnog pitanja u Vojvodini: 1848–1849* (Novi Sad, 1954)
* *Sindikalna borba agrarnog proletarijata* (Beograd, 1954)
* *[[Elemir]] i [[Taraš]]: 1897* (Zrenjanin, 1954)
* *[[Beočin]]ska kaja* (Novi Sad, 1959)
* *Revolucionarni pokret u Vojvodini: 1848–1849: nacrt studije* (Novi Sad, 1960)
* *Politički lik Vase Stajića: izabrani politički i ideološki spisi* (Novi Sad, 1963)
* *Bánát magyar nyelvű polgári társadalomtudománya a századforduló idején: 1880–1918* (*Građanske društvene nauke na mađarskom jeziku u Banatu na prelazu veka: 1880–1918*) (Novi Sad, 1973)
* *[https://www.vamadia.rs/pdf.js/38311 Bácskai polgári politikai elmélet: (1880–1920)]* (*Građanska politička misao u Bačkoj: (1880–1920)*) (Subotica, 1976)
* *Harcban a földért: a magyar fasizmus jugoszláviai földbirtokpolitikája: (1941–1944)* (*U borbi za zemlju: vlasnička politika mađarskog fašizma u Jugoslaviji: (1941–1944)*) (Budapest, 1977)
* *Građanske partije u Vojvodini 1887–1918* (Novi Sad, 1979)

### Naučni članci

* "Ograđivanje poseda u Vojvodini", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 1/1950, 48–71.
* "Novi dokumenti za osvetljavanje pitanja "agrarnog socijalizma" u Vojvodini", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 2/1951, 128–135.
* "Nekoliko dokumenata o borbi između komunista i policije 1921. i 1929.", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 3/1952, 132–135.
* "Nekoliko dokumenata o borbi između komunista i policije u Vojvodini", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 6/1954, 128–132.
* "D-r Кrsta Iskruljev o jugoslovenskim zemljama", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 8/1954, 132–140.
* "Prve radničke organizacije u Novom Sadu 1873–1886", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 13–14/1956, 171–179.
* "Politički lik Vase Stajića", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 16/1957, 5–25.
* "Pokret poljoprivrednih radnika u Sremu 1906–1907", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 17/1957, 5–28.
* "Veze Milorada Popovića i Sabo Ervina", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 20/1958, 78–86.
* "Кlasne borbe u Vojvodini i revolucionarne veze Vojvodine sa Mađarskom 1918–1919", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 22/1959, 25–70.
* "Danilo Tomin (1896–1920)", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 23/1959, 118–125.
* "Prilog pitanju veza Vojvodine i socijalističke partijske opozicije", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 30/1961, 92–120.
* "Agrarna praksa sremskih narodnih odbora 1941–1944", ''Zbornik Matice Srpske za društvene nauke'' 34/1963, 5–41.
* "Hrvatsko pitanje kroz prizmu ugarskog parlamenta 1892–1918", *Historijski zbornik* 17/1–4 (1964), 259–301.
* "Banatska građanska levica u svetlosti njene štampe u eri akutne krize dualizma", *Istorija XX veka: Zbornik radova* X (1969), 113–164. 
* "Mađari i nacionalno pitanje (1919–1940)", ''Istraživanja'' 10/1983, 111–124.

### Memoari

* *Válságok és erjedések (1918–1921)* (*Krize i vrenja (1918–1921)*) (Novi Sad, 1962)
* *Vándorlások (1921–1930)* (*Lutanja (1921–1930)*) (Novi Sad, 1965)
* *Lutanja i saznanja* (Novi Sad, 1975) 
* *Pirkadás (1930–1941)* (*Praskozorje (1930–1941)*) (Novi Sad, 1978)

## Reference

### Literatura

* 
* 
* 
* "**Lőrinc** Péter, *Lőrincz, Löbl* Árpád", *Magyar Életrajzi Lexikon 1978-1991* (Budapest: Akadémiai Kiadó, 1994), 570.
* 
* 

## Vanjske veze

* Profil Arpada Lebla (Lőrinc Péter) na portalu Vamadia, digitalnom arhivu vojvođanskih Mađara