open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Die TeXnische Komödie

**Die TeXnische Komödie (DTK)** је часопис чланова удружења Deutschsprachigen Anwendervereinigung TeX (DANTE).

Часопис садржи интерне комуникације и извештаје са конференција, као и научне и практичне чланке о свим аспектима за инсталацију TeX система и пратећи софтвер (посебно за LaTeX, али и за ConTeXt, LuaTeX, XeTeX или BibTeX/Biber), као и прегледе нове литературе. Аутори су обично чланови DANTE удружења, програмери или корисници.

Часопис постоји од оснивања удружења 1989. године. Излази четири пута годишње у тиражу од 2.400 примерака и бесплатно се дели свим члановима DANTE удружења. Једном годишње TeX колекција је приложена са тренутном TeX дистрибуцијом TeXLive, као и копијом TeX-а.

Назив часописа је алузија на Божанствену комедију италијанског песника и филозофа Дантеа Алигијерија.

## Спољашње везе
* DTK-Archiv – alle Ausgaben der DTK im Volltext (ab einem Jahr nach dem Erscheinen frei verfügbar)
Stećci (svjetska baština)

**Lokaliteti [[stećak]]a** u Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori, Hrvatskoj i Srbiji proglašeni su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 15. jula 2016. godine u Istanbulu u Turskoj. Ukupno 28 lokaliteta sa ovim srednjovjekovnim bogumilskim spomenicima navedeno je na listi od kojih su 20 nalaze u Bosni i Hercegovini, tri u Srbiji i Crnoj Gori, a dva u Hrvatskoj. Zajednički projekat četiri zemalje započeo je 2009. godine, a bilo je predloženo 30 lokaliteta. Nominacija projekta je nazvana *Stećci - srednjovjekovni nadgrobni spomenici*. Od 70.000 evidentiranih stećaka na 3.300 lokaliteta, u Bosni i Hercegovini nalazi se oko 60.000, u Hrvatskoj 4.400, u Crnoj Gori oko 3.500 i u Srbiji oko 4.100.

Ovi monolitni kameni nadgrobni spomenici (stećci) nastali su u periodu od druge polovine 12. do 16. vijeka, iako su se najintenzivnije izrađivali tokom 14. i 15. stoljeća. Stećci su izuzetno svjedočanstvo o duhovnim, umjetničkim i historijskim aspektima srednjovjekovnih kultura jugoistočne Evrope, područja u kojem su se tradicije i uticaji evropskog zapada, istoka i juga ispreplitali sa ranijim tradicijama. Ističu se po svojoj međukonfesionalnosti, a ispod njih su sahranjivani pripadnici sve tri srednjovjekovne kršćanske zajednice, uključujući pravoslavnu, katoličku i bosansku crkvu. 
## Bosna i Hercegovina
U Bosni i Hercegovini je 20 Nekropola proglašeno svjetskom baštinom: 
# Nekropola Radimlja u Stocu;
# Nekropola Biskup u Konjicu;
# Nekropola Kalufi u Nevesinju;
# Nekropola Borak u Buratima u Rogatici;
# Nekropola Maculje u Novom Travniku;
# Nekropola Dugo polje u Jablanici;
# Nekropola stećaka Gvozno polje u Kalinoviku;
# Nekropola Grebnice-Bunčići u selu Radmilovića Dubrava, Baljci u Bileći;
# Nekropola Bijača u Ljubuškom;
# Nekropola stećaka Olovci u Kladnju;
# Nekropola Mramor u Olovu;
# Nekropola Kućarin-Donje Polje u Žilićima u Goraždi;
# Nekropola stećaka Boljuni u Stocu;
# Nekropola Umoljani u Umoljanima u Trnovu;
# Nekropola u Luburića Polju u Sokocu;
# Nekropole stećaka u Bitunji u Berkovićima;
# Nekropola u Bečanima u Šekovićima;
# Nekropola Crkvina u Foči;
# Nekropola stećaka Čengića bara u Kalinoviku;
# Nekropola Ravanjska Vrata u Kupresu;

## Crna Gora
U Crnoj Gori su 3 nekropole proglašene svjetskom baštinom:
# Nekropola Grčko groblje u Šćepan Polju u Plužinama;
# Nekropola Grčko Groblje u Novakovićima u Žabljaku;
# Nekropola Žugića Bare u Novakovićima u Žabljaku;

## Hrvatska
U Hrvatskoj su 2 nekropole proglašene svjetskom baštinom:
# Nekropola Velika i Mala Crljivica u Cisti Provo;
# Nekropola sveta Barbara u naselju Dubravka u Konavlima;

## Srbija
#  Nekropola Mramorije u Rastištu u Bajinoj Bašti;
#  Nekropola Mramorije u Perućcu u Bajinoj Bašti;
#  Nekropola Grčko groblje u Hrti u Prijepolju;

## Reference
Kosidba na Kupresu

**Kosidba na Kupresu** ili Štrljanica (što je lokalni naziv za običaj) je godišnje natjecanje u kosidbi koje se održava u julu na specifičnoj livadi Štrljanica, najnižem dijelu  Kupreškog polja, Kupres, Bosna i Hercegovina. Predpostavlja se da se održava još od 1687. godine.. Slobodno sudjeluju sve etničke i vjerske skupine i pojedinci na Kupresu, s tim da se običaj smatra temeljom kulturnog identiteta kraja, bez obzira na porijeklo ljudi. Za čuvanje tradicije najzaslužniji su sami učesnici i Udruženje kosača Kupres.

Dani Kosidbe na Kupresu su tradicionalna kupreška manifestacija u prvoj sedmici jula mjeseca. Osim u košnji, održava se takmičenje i u bacanju kamena s ramena, utrkama konja, skoku u dalj, povlačenju konopa i ostalim tradicionalnim sportovima. U sklopu Dana kosidbe održava se i Međunarodni festival folklora koji redovno posjećuju folklorne grupe iz cijele regije.

Košenje trave na toj visini zahtijeva snagu i posebnu tehniku. Natjecanje uključuje ručno košenje trave kosom, a ocjenjuje se prema vremenu, trudu i količini pokošene trave. Priznata su tri najbolja kosca, a glavni kosac (kosbaša, kolibaša) tretira se kao voditelj koji osigurava uspješnu košnju svih polja za prikupljanje sijena za stoku. Na Kupresu je biti kosbaša bila najveća čast i ugled, sve do polovine 20. stoljeća, pa i još neko vrijeme. Sijeno je bilo neophodno za prehranu stoke u dugim i surovim kupreškim zimama, pa je koševina i spremanje sijena bila najznačajnija i za opstanak presudna aktivnost.

Muškarci, počevši od osamnaeste godine, tradicionalno su natjecatelji, a tradicija se unutar porodice prenosi s oca na sina.  Žene grabljaju travu i pripremaju hranu za goste. Ostali elementi povezani s natjecanjem su narodne nošnje, kovanje kosa i priprema stoke za natjecanje.

Na 15. zasjedanju Međuvladine komisije za očuvanje nematerijalne baštine 2020. godine (15.COM), zahvaljujući svojim karakteristikama i specifičnostima, Kosidba na Kupresu je upisana na UNESCO-vu reprezentativnu listu nematerijalne svjetske baštine kao četvrta na toj listi.
## Reference
Snežana Čongradin

**Snežana Čongradin** (Kikinda, 25. januara 1978.), srpska je novinarka i kolumnistica, jedno od najznačajnih imena štampanog novinarstva u Srbiji.

## Biografija
Snežana Čongradin je rođena 1978. godine u Kikindi. U rodnom gradu je završila osnovnu i gimnaziju. Diplomirala na 2002. godine na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Beogradu, na odseku filozofija.

Od 2003. godine radi kao novinarka u dnevnom listu Danas. Godine 2016. je postala kolumnistica ovog lista, čija kolumna pod nazivom Beli listić izlazi svakog četvrtka. Iako nije menjala mesto zaposlenja, tokom radnog vijeka sarađivala je sa brojnim drugim medijima u Srbiji i regionu. Neki od njih su: Peščanik, Al Jazeera Balkans i Karakter.

Kao novinarka, vrlo brzo se našla pod pritiskom i kritikama tadašnje vlasti, jer je pokretala i pisala o temama koje su sve vlasti nakon 2000. godine, uprkos padu režima  Slobodana Miloševića, izbegavale ili pravile direktne kompromise sa ratnim huškačima i zločincima, a tiču se odgovornosti Srbije za ratove, ratne zločine, genocid i etnička čišćenja. Osim pritisaka sa vrha, suočavala se sa problemima i u svojoj okolini u naporima da te teme plasira i učini značajnim za javni interes.

Pretnje smrću, proterivanjem iz države, seksualnim nasiljem, od strane običnih ljudi, bez funkcija i odgovornosti, vrlo brzo su počele da pristižu, tako da istorija takve vrste odnosa prema predmetu istraživanja i pisanja traje gotovo od samog početka bavljenja novinarstvom. Najdrastičniji primer su pretnje smrću i robijom koje joj je uputio Vojislav Šešelj u julu 2019. godine. Šešelj joj je i drugi put pretio na Pink 2020. godine, kada je tvrdio da bi ju trebalo uhapsiti. Jula 2022. godine Vojislav Šešelj joj je posvetio knjigu Mungos iz peščare Snežana Čongradin. Knjiga je objavljena u izdavačkoj kući Srpske radikalne stranke − Velika Srbija. Okarakterisana je kao još jedan napad na ličnost Snežane Čongradin.

Uprkos gomilanju pretnji tokom niza godina, prvi put je prijavila tužilaštvu menadžera u Fudbalskom savezu Srbije koji joj je prijetio preko društvene mreže Facebook, početkom studenog 2021. godine. Krajem istog mjeseca, na protestu koji je organizovan kod Doma omladine u Beogradu zbog grafita Ratku Mladiću, jedna muškarac, koji je bio pripadnik Levijatana, fizički ju je napadao. Udario ju je rukom, ali je brzom intervencijom pripadnika policije u civilu priveden. Pokret Ne davimo Beograd i Demokratska stranka osudili su napad na novinarku.

Takođe, posebna vrsta pretnji nasiljem i ugrožavanjem odnosile su se na činjenicu da je žena, pa se nalazila među njih nekoliko koje javno proganjao i omalovažavao bivši profesor Fakulteta za medije i komunikacije u Beogradu, Zoran Ćirjaković. Nakon reakcije javnosti, ovaj profesor je udaljen sa fakulteta, 2019. godine.

Živi u Beogradu.

## Priznanja

* Nagrada za borbu protiv diskriminacije (2011)
* Nagrada Nikola Burzan (2016)
* Nagrada BeFem (2020)
* Novinarka zaslužna za afirmaciju kritičke misli (2020)
* Nagrada Kuće ljudskih prava i demokratije (2021)
* Nagrada Dušan Bogavac (2022)

## Reference

## Vanjske veze
* Snežana Čongradin
Prade, Slovenija

**Prade** () su naseljeno mjesto u sastavu gradske općine Koper, regija Obalno-kraška, Slovenija.

## Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Koper.

## Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Prade su imale 1.129 stanovnika.

**Napomena**: *U 1989. nastalo izdvajanjem dijela iz naselja [[Bertoki]].*

## Reference

## Vanjske veze
Venecijanska utvrđenja od XVI do XVII vijeka

**Venecijanska utvrđenja od XVI do XVII vijeka** su dio strategije obrane razvučenih granica Mletačke Republike. Venecija je u tom najvažnijem periodu duge istorije Mletačke Republikeost gradila tvrđave u brojnim gradovima koje je kontrolisala. Sama  sebe nije utvrđivala na klasičan zidani način, već se odbrana same Venecije bazirala na razvijenoj mreži utvrđenja u bližoj i daljoj okolini i neposredno, putem lagune, kao prirodnog specifikuma ovog grada i položaja u njoj.

Mletački imperij se do 1500. godine proširio od Kipra na istoku do granice s milanskim teritorijem na rijeci Adda na zapadu. Bila je to duga i uska teritorija kojoj je prijetila opasnost da bude presječena. Prva izgrađena tvrđava bila je Palmanova koja se smatra za idealni vojni grad 16. stoljeća. Svojom vizuelnom koherentnošću i disciplinom inspirirala je vojnu arhitekturu evropskih gradova, bilo da su poput nje primjenjivali radijalni plan ili ortogonalnu mrežu ulica poput Vallette na Malti. Palmanova i Valletta predstavljaju prototip grada nastao proučavanjem starorimske vojne i kolonijalne prakse, razrađen renesansnom teorijom idealnog grada i u brojnim humanističkim vojnim traktatima. 

Ovaj veliki poduhvat Mletačke republike na velikom teritorijalnom području bio je moguć samo zahvaljujući upečatljivoj saradnji fortifikacijskih stručnjaka, ali i uredbama, društvenim modelima i novoj vrsti uprave kojom se mletačka kultura spajala s drugim kulturama istočne obale Jadrana. 
## Svjetska baština
Transnacionalna, serijska nominacija venecijanskih utvrđenja od XVI do XVII vijeka, prihvaćena je na 41. zasijedanju UNESCO Komiteta za svjetsku baštinu u Krakovu od 02-12. jula 2017. god. Upisano je šest pojedinačnih spomenika: 
* Italija: utvrđeni gradovi Bergamo, Peskijera del Garda i Palmanova 
* Hrvatska: odbrambeni sistem Zadra i Tvrđava svetog Nikole u Šibeniku 
* Crna Gora: Kotorska tvrđava  

Utvrđenja se protežu na više od 1.000 km između regije Lombardije u Italiji i istočne obale Jadrana. Tvrđave su štitile Mletačku Republiku od drugih evropskih sila na sjeverozapadu, a one na moru štitile su pomorske puteve i luke od Jadranskog mora do Levanta. Bile su neophodne za podršku širenju i autoritetu Republike. Uvođenje baruta dovelo je do značajnih pomaka u vojnoj tehnici i arhitekturi koji se ogledaju u dizajnu takozvanih bastiona, utvrđenja, koja su se proširila širom Evrope.  

Komitet u svojoj odluci ostavlja mogućnost da se tvrđava u Herceg Novom, priključi upisanom dobru nakon što se donesu odgovarajuće studije i sprovedu konzervatorske mjere.

## Literatura
*
## Reference
Zlakuska grnčarija

**Zlakuska grnčarija** su ručno izrađene neglazirane posuda od gline i kalcita u istom i proizvode se u selu Zlakusa, Užice, Srbija. Koristi se u domaćinstvima i restoranima širom Srbije za termičku obradu hrane.

Proizvodnja traje sedam do deset dana na kolu koje se pokreće isključivo ručno. Proces uključuje pripremu glinene mase, oblikovanje, ukrašavanje, doradu, sušenje i pečenje. Jedinstvena tradicionalna receptura spravljanja grnčarskih proizvoda podrazumjeva materijal sačinjen od gline i minerala kalcita u odnosu pola – pola, od koga se formom „kobasica“ spiralno zida predmet na grnčarskom kolu. Predmet se kasnije predgrijava u sušari, a potom peče na otvorenoj vatri od 700 stepeni.

Gotove posude ukrašene su geometrijskim ornamentima izrađenim drvenim ili metalnim alatima, a pojedinim posudama dodane su ručke. Danas su tradicionalni oblici, lonci, tave za pečenje kruha i mesa te male tave za kuhinjsku pećnicu prilagođene savremenom načinu pripreme i posluživanja hrane. Tvrdi se da neka jela koja se pripremaju u zlakuskom zemljanom posuđu na otvorenoj vatri imaju jedinstven ukus. Osim toga, sirovina za izradu posuđa se nalazi u bliskoj okolini sela Zlakusa.

Povezana znanja i vještine uglavnom se prenose kroz direktno sudjelovanje i rad uz iskusne zanatlije unutar zajednice. Izlaganje na Zlakusa festivalu i časovi u Umetničkoj školi u Užicu predstavljaju još jedan ključni način prenosa.

Zlakuska keramika je odlukom UNESCO-vog Međuvladinog komiteta upisana 16. decembra 2020. godine na Reprezentativnu listu nematerijalne svjetske baštine, i tako postala četvrti element na ovoj listi iz Srbije. Centar za nematerijano kulturno nasleđe Etnografskog muzeja, u saradnji sa Muzejom na otvorenom "Staro selo" Sirogojno i Udruženjem grnčara "Zlakusa", pripremio je nominaciju.

Udruženje je najprije zaštitilo grnčariju na nacionalnom i međunarodnom nivou i uvelo novi zaštitini znak da bi tradicionalnu izradu odvojilo od mašinske na koju se odlučio dio stanovništva. Grad Užice je osnovao kontrolu proizvodnje zlakuške grnčarije i zbog sprečavanja zloupotrebe izdaje sertifikat za svaki proizvod ponaosob. U Umetničkoj školi u Užicu zlakuška grnčarija se izučava i kao zanat, i kao spoj tradicije i umjetnosti. Istovremeno se izrađuju predmeti na tradicionalni način sve dok predmet ne siđe sa grnčarskog kola. Tada nastavnici i đaci nanose boje i obavljaju završno ukrašavanje. Pri vađenju iz otvorene vatre je pršću brašnom čime se dobija estetska površina.

## Reference
Forte Capuzzo

**Tvrđava Capuzzo** () ili **Redut Capuzzo** () bila je tvrđava u Italijanskoj Libiji, u blizini granice sa Egiptom, odnosno italijanske Granične žice. Nalazila se južno od Bardije, na krajnjoj točki Via Balbije, te 13 km zapadno od egipatskog grada Solluma. Sagrađena je 1920-ih za vrijeme rata Italije protiv pobunjenih Senusija u svrhu suzbijanja gerile.

Tvrđava je tokom Zapadnopustinjske kampanje u Drugom svjetskom ratu od 1940. do 1942. četiri puta prelazila iz ruku Sila Osovine i Saveznika.

## Vanjske veze

* Photo of Fort Capuzzo in November 1942
* 1943 Drawing by Jack Crippen
* Wikimapia
* Fort Capuzzo Desert War.net
* New Zealand soldiers at Fort Capuzzo, circa December 1941
Tjesnac Irbe

**Tjesnac Irbe** (estonski: *Kura kurk*, latvijski: *Irbes jūras šaurums*, livonski: *Sūr mer*) je zaljev dio Baltičkog mora koji razdvaja otok Saaremaa u Zapadnoestonskom arhipelagu u Estoniji od Kurlandije u Latviji.

## Karakteristike
Tjesnac je širok 27 km, dubok do 30 metara, a minimalno na plovnom putu do 20 m.
*Tjesnac Irbe* povezuje Riški zaljev sa Baltičkim morem.

## Reference

## Vanjske veze
* ''Kura kurk''
Laulasmaa

**Laulasmaa** je selo od 627 stanovnika na sjeverozapadu Estonije u Okrugu Harju.

## Geografija

Laulasmaa se prostire na jugozapadnoj obali zaljeva Lahepere, udaljena 4 km sjeverno od Kloogaranne.

Ona je selo sa osnovnom školom, bibliotekom, poštom i brojnim vikendicama.
Od 2011. selo ima i ponovno obnovljene terme.

Zaljev Lahepere i obala Laulasme nalaze se unutar granica Prirodnog rezervata Pakri.

## Historija

Laulasmaa je nikla za vrijeme švedske vladavine (16-17. vijek), kao selo pod imenom *Laulasmeh*, koje je 1787. postalo feud dvorca *Leetse* (Laudlas). 
Moda izgradnja vikendica započela je početkom 20. vijeka, tako da je 1930-ih već postala popularno odmaralište.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Laulasmaa''
Türi

**Türi** (njemački: *Turgel*) je grad od 5,070 stanovnika u centru Estonije u Okrugu Järva.

## Geografija

Türi se nalazi u gornjem toku rijeke Pärnu, i prostire se duž desne obale rijeke, udaljen 14 km jugozapadno od svog okružnog administrativnog centra Paidea, sa kojim je zapravo spojen u ekonomsku cjelinu.

Od 2000. je poznat kao proljetna prijestolnica Estonije.

## Historija
Türi je prvi put dokumentiran 1347. kao feud pod imenom *Turgel*.

Krajem 19. vijeka Türi je bio selo - parohijski centar sa crkvom, školom, apotekom i gostionom.

U grad je počeo izrastati na prijelazu iz 19. u 20. vijek kada je tadašnji vlasnik feuda Laupa von Taube, osnovao tvornicu celuloze na rijeci Pärnu. U to vrijeme izgrađena je i uskotračna željeznička pruga od Tallinna do Viljandija koja je 1974. rekonstruirana kao širokotračna.

Do 1917. broj stanovnika toliko je narastao da je Türi dobio status trgovišta, a nakon toga 1926. i status grada. Njegova popularnost je porasla kad je u januaru 1937. proradila radio-stanica Türi.

Za Drugog svjetskog rata invazija Wehrmachta nakratko je zaustavljena (12. jul-1941.- 1. januar 1941.) kod Türija, tako  da je prilikom borbi uništeno oko 100 zgrada u gradu, uključujući radio stanicu i tvornicu celuloze .

Nakon Drugog svjetskog rata za Estonske Sovjetske Socijalističke Republike, između 1950-59. Türi je bio administrativni centar vlastitog rajona.

## Privreda
Nakon reformi provedenih nakon proglašenja nezavisnosti - 1990. većina dotadašnjih velikih industrijskih poduzeća (Türi Metsakombinaat, Paide EPT, tvornica tekstila, mljekara) je bankrotirala.

Na njihovim temeljima izraslo je nekoliko manjih privatiziranih firmi, koje se bave maloprodajom, transportom i preradom drva.

## Pobratimski gradovi

Türi ima ugovore o prijateljstvu sa sljedećim gradovima;

	           
## Reference

## Vanjske veze

* ''Türi Vald'' (službene stranice)
Proslava 1. marta

**Proslava 1. marta** je tradicija iz davne prošlosti kojom se obilježava početak proljeća, na području država: Sjeverna Makedonija, Bugarska, Rumunija i Moldavija. Proglašena je za UNESCO-ovu nematerijalnu svjetsku baštinu na prijedlog navedenih zemalja.

Osnovna tradicija se sastoji u izradi martenice, prinošenju i nošenju crvenog i bijelog konca, koji se potom odvezuje kada se vidi prvi cvijet, lasta ili roda. Osim osnovne tradicije, postoje i drugi lokalni običaji, kao što su običaji pročišćavanja u Moldaviji.

Martenica (bugarski: mартеница; makedonski: мартинка; ; rumunjski: mărțișor; grčki: μάρτης) je rukotvorina izrađena od crvenih i bijelih vunenih niti kao simbola poruke dobrih i pozitivnih osjećaja i očekivanja. U nekim se područjima Bugarske koristi samo crveni konac, u nekima ima više boja, ali uvijek dominira crvena; ponegdje se koncu dofaje zlatni ili srebrni metalni novčić. Izgledu martenice, ljepoti izrade, bogatstvu oblika, u narodnome se stvaralaštvu kasnije pridavao veći značaj, pa su se počele izrađivati od vune, svilenog ili pamučnog konca i bile su različitih oblika: u obliku kovanica, zviždaljki itd., a to je posebno vidljivo današnjih dana.

Vjeruje se da izrađevine iz tradicije pružaju simboličku zaštitu od opasnosti kao što je loše vrijeme, a običaj obezbjeđuje siguran prijelaz iz zime u proljeće za pojedince, grupe i zajednice. Sudjeluju svi članovi dotičnih zajednica, bez obzira na njihovu starost, a običaj doprinosi društvenoj koheziji, međugeneracijskoj razmjeni i interakciji s prirodom, potičući raznolikost i kreativnost.
Neformalno obrazovanje najčešći je način prijenosa: u ruralnim područjima mlade djevojke uče izraditi konac od strane starijih žena, dok u urbanim područjima uči se od učitelja, zanatlija i radionica, u organizaciji etnografskih muzeja.

Dotične zajednice aktivno su uključene u napore za inventarizaciju, istraživanje, dokumentiranje i afirmaciju manifestacije, a postoje i brojni kulturni projekti usmjereni na očuvanje tradicije.

## Reference
Laagri

**Laagri** je ruralni grad (alevik) od 5,165 stanovnika na sjeveru Estonije u Okrugu Harju.

## Geografija

Laagri se nalazi udaljen 13 km jugozapadno od centra Tallinna, tako da je zapravo samo predgrađe glavnog grada.
Kroz grad protiče riječica Pääsküla, koja formira granicu sa Tallinnom, odnosno sa njegovim istoimenim kvartom Laagri.

## Historija

Historija Laagrija usko je povezana je sa selom *Pääsküla*, koje je prvi put dokumentirano u danskom popisu mjesta 1241.

Za Prvog svjetskog rata u Pääsküli se nalazio zarobljenički logor Ruskog Carstva, čiji su zarobljenici bili uključeni u izgradnju pomorske baze *Peeter*.
U to vrijeme pored logora nastala je neslužbena stanica na pruzi Tallinn-Paldiski.

Službena željeznička stanica pod imenom *Laagri* osnovana je nakon rata 1928.
U to vrijeme sve više se počelo koristiti ime Laagri, umjesto Pääsküla.

Nakon Drugog svjetskog rata, za Estonske Sovjetske Socijalističke Republike, dio naselja sjeverno od riječice Pääsküla 1968. pripojen je Tallinnu, to je današnji kvart Laagri.
Ostatak Laagrija izrastao na nekadašnjoj državnoj farmi Lenjin i kod sela Pääsküla, dobio je 1977. status grada.

## Privreda
Najveće poduzeće je *AS Grader Service* koje proizvodi građevinski materijal, uz to postoji čitav niz manjih firmi, koje se bave preradom drva, metala, transportom i servisiranjem automobila.
	           
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Laagri alevik'' (na portalu Saue vald)
L44007

: *Karta Hrvatske [https://www.auto-karta-hrvatske.com/širine/ > Širine (plan s ulicama / cestama)]*

**L44007**, uska asfaltirana lokalna cesta u Baranji u smjeru sjeverozapad-jugoistok koja spaja naselje Širine i državnu cestu D517. U cijelosti se nalazi na području naselja Širine, odnosno na području Općine Petlovac. Duljina ceste iznosi **0,551** km (551 m).

## Trasa ceste
* Cesta počinje sjeverno od kanala Haljevo od nerazvrstane ceste kod mašinskog parka i skladišta (desno), potom prolazi između parka ispred upravne zgrade (desno) i nekoliko stambenih i niskih ekonomskih zgrada (lijevo) pa pored nekadašnje osnovne škole sve do ulaza u Širine, prelazi preko kanala Haljevo te trase nekadašnje željezničke pruge Beli Manastir - Petlovac - Baranjsko Petrovo Selo i spaja se s državnom cestom D517. Sve ekonomske zgrade i upravna zgrada pripadale su nekadašnjoj Poljoprivredi Širine, a u novije vrijeme (2021) pripadaju PJ Kneževo - Širine u sastavu Profitnog centra (PC) Ratarstvo firme Belje plus d.o.o.
* Trasom nekadašnje željezničke pruge prolazi nerazvrstana makadamska cesta Širine - Petlovac - Baranjsko Petrovo Selo, uz koju se u neposrednoj blizini ceste L44007 nalazi i nekadašnja željeznička stanica Širine, koja je sada stambena zgrada u privatnom vlasništvu.
* Od ulaza u Širine do ukrštanja s cestom D517, s obje strane ceste L44007, nalazi se drvored visokih jablanova.
* Od ukrštanja s cestom D517, na lokalnu cestu L44007 prema jugu (a onda prema istoku) nastavlja se uska nerazvrstana betonska cesta koja vodi do naselja Sudaraž.
* Cesta je posljednji put asfaltirana 2008. godine, što se i vidi po svježem asfaltu na slici u infookviru.
* Uz raskršće s državnom cestom D517 nalazi se biciklistički putokaz, koji se može vidjeti u donjoj galeriji.

## Galerija

Datoteka:Sirine-(20140523)-Drzavna cesta D517-Putokaz.jpg|Putokaz prema Širinama na državnoj cesti D517 iz smjera Petlovac - Beli Manastir
Datoteka:Sirine-(20140523)-Lokalna cesta L44007-Jablanovi-Tabla Belje.jpg|Drvored jablanova uz cestu L44007 na ulazu u Širine - tabla za Belje: PC Ratarstvo, PJ Kneževo - Širine
Datoteka:Sirine-(20210504)-Lokalna cesta L44007-Biciklisticki putokaz-Raskrsce D517.jpg|Biciklistički putokaz na cesti L44007 kod raskršća s cestom D517: lijevo za Beli Manastir - desno za Šikloš i Valpovo


## Izvori i vanjske veze

* Baranjske ceste
*
Ž4033

: *Karta Hrvatske [https://www.auto-karta-hrvatske.com/torjanci/ > Torjanci (plan s ulicama / cestama)]*

**Ž4033**, uska županijska cesta u zapadnoj Baranji u smjeru sjeverozapad-jugoistok koja spaja Torjance s državnom cestom D517. Duljina ceste iznosi **7,198** km.

= Trasa ceste =
* Cesta se kroz ravnicu pruža od Torjanaca, preko Novog Nevesinja, do državne ceste D517 u pravocrtnim dionicama povezanim blagim krivinama.
* Na izlazu iz Torjanaca s desne strane i na izlazu iz Novog Nevesinja s lijeve strane nalaze se torjanačko, odnosno nevesinjsko groblje.
* Kroz Novo Nevesinje cesta prolazi Ulicom Alekse Šantića. U centru sela, s desne strane ceste nalazi se devastirana škola, ispred koje je antifašistički spomenik, a s lijeve strane nalazi se društveni dom.
* Na izlazu iz Novog Nevesinja, u neposrednoj blizini tabli s imenom naselja, pruža se nadesno lokalna cesta L44026 koja spaja Novo Nevesinje preko Žido-pustare s državnom cestom D517 na dravskom nasipu (*bentu*).
* Neposredno prije nevesinjskog groblja cesta Ž4033 prelazi preko bare Zebeš.
* Ne treba brkati županijsku cestu Ž4033 i lokalnu cestu L44026. Obje povezuju naselje Novo Nevesinje s državnom cestom D517. Prva od njih je standardna poveznica, a druga zaobilazna. Kad se ide od B. P. Sela prema Belišću, prvo se nailazi na skretanje nadesno za Ž4033, a potom na skretanje nadesno na dravskom nasipu za cestu L44026.

= Fotogalerija =

= Izvori i vanjske veze =

* 
* Baranjske ceste
Pääsküla

**Pääsküla** je riječica na sjeveru Estoniji duga 18 km, desna pritoka rijeke Vääne.

## Hidrologija

Pääsküla izvire iz močvare Pääsküla, jugoistočno od grada Laagrija. Od tamo teče prema zapadu preko Laagrija do ušća u rijeku Väänu kod sela *Alliku*.

Na rijeci je u prvoj polovici 19. vijeka podignut kameni most, koji danas ima status nacionalnog spomenika.

Porječje rijeke prostire se na površini od 40,9 km² po Okrugu Harju.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Pääsküla jõgi''
Livonsko bratstvo mača

**Livonsko bratstvo mača** (latinski: *Fratres Militiae Christi*, njemački: *Schwertbrüderorden*) znani i kao *Vitezovi mača*, *Livonski red* ili *Livonski vitezovi*, bio je križarski viteški red koji su između 1202. - 1237. uspješno osvajili i pokrstili Livoniju (veći dio današnje Estonije i Latvije).

## Historija

Nakon što su njemački trgovci iz Lübecka i Bremena sredinom 12. vijeka osnovali trgovačke punktove po zemljama oko ušća rijeke Zapadne Dvine, u taj kraj ušli su i njemački misionari.
Zbog tog je 1202. treći livonski biskup - Albert od Rige, uz dopuštenje pape Inocenta III, osnovao - Livonsko bratstvo mača, kao stalnu vojničku organizaciju u Livoniji radi zaštite crkvenih osvajanja i prisilnog pokrštavanja domorodačkih poganskih plemena na kršćanstvo. 
 
Red je posvećen od pape Inocenta III 1204., nakon što je usvojilo pravila Vitezova templara. 
Ime *Bratstvo mača* vitezi su dobili jer su im bijeli ogrtači bili ukrašeni crvenim križevima i mačevima. Nihovi vitezi morali su biti plemićkog porijekla, i zavjetovati se na poslušnost, siromaštvo i celibat. 
Živjeli su po lokalnim zamcima, u svakom od njih vladalo je vlastito vijeće i vojni komandant, kog je birao Veliki majstor reda. Sam Veliki majstor reda, kog je izabirala viteška skupština, imao je doživotni mandat, on je na svojim godišnjim sjednicama izabirao sve ostale funkcionere reda. Pored vitezova, članovi reda bili su i vojnici, zanatlije i svećenici.

Do 1206. *Livonsko bratstvo mača* se čvrsto etablirao kao dominantna sila u zemlji Livonaca, ugrofinskog naroda koji je živio pored ušća rijeka Zapadne Dvine i Gauje. Pored tog već je do 1217. pokorio ne samo susjedna latvijska plemena sjeverno od Zapadne Dvine već i južnu Estoniju. Tad je započeo osvajanje zemalja južno od Zapadne Dvine, ali je naišao na snažan otpor njihovih stanovnika, Kurša i Zemgala.
U septembru 1236., dok se vojska *Bratstva mača*, teško opterećena plijenom, vraćala kroz Zemgaliju nakon kampanje na litavsku Žemajtiju, združene snage Zemgala i Žemajta nanijele su im katastrofalan poraz u Bitci kod Saule, ubivši Velikog majstora Volkwina i efikasno skršili vojnu moć vitezova *Bratstva mača*. 
Nakon tog su Red kritizirali kako car Svetog Rimskog Carstva tako i sam papa zbog neselektivne upotrebe brutalnih metoda protiv pogana, već i onih već pokrštenih. 
Red se u to vrijeme više brinuo da zgrne što više vlastititih feudalnih domena, nego da se bavi evangelizacijom pokrštenih i njihovom ljubavi za crkvu. Zbog tog ih je papa 1237. prisilio da se raspuste i reorganiziraju kao podred Teutonskog viteškeg reda, čija je glavna baza bila u Pruskoj i čiji je Veliki majstor od tada imenovao provincijskog vladara (*Landmeistera*) Livonije.

Livonski vitezovi nastavili su osvajanje Livonije i ponovno vladali regijom kao autonomni - Livonski red, sve do 1525. kad je Livonija podijeljena, i red konačno raspušten 1561.

## Povezano

* Teutonski viteški red
* Sjeverni križarski ratovi

## Reference

## Vanjske veze

* ''Order of the Brothers of the Sword''
Kunda

**Kunda** je industrijski i lučki grad od 2,865 stanovnika na sjeveru Estonije u Okrugu Lääne-Viru.

## Geografija

Kunda se nalazi na obali Finskog zaljeva nedaleko od ušća rijeke Kunde, udaljena 26 km sjeverno od svog aministrativnog centra Rakverea, a od Tallinna 107&nbsp;km.

Pored grada pronađeni su ostatci prahistorijskog naselja datiranog u polovicu 7. milenija pne. po tom nalazištu nazvana je ta arheološka kultura - Kundska kultura.

## Historija
Kunda je prvi put dokumentirana 1241. kao selo pod imenom *Gundas*, nakon tog 1287. kao rezidencija vazala Nicolaus de Gundisa, a 1443. kao feud.

Po nalogu ruskog cara Aleksandra I, - 1805. proširena je luka i podignuto naselje, sa pilanom i tvornicom užadi. Krajem 1860-ih, Johann Girard de Soucanton (1785.-1868), tadašnji vlasnik feuda, zainteresirao se za mogućnost proizvodnje cementa od lokalnog vapnenca.

U tu svrhu je 1870. osnovano dioničko društvo (treće u Rusiji u to vrijeme), 1872. izvedeni su industrijski pokusi, a 1873. započela je kontinuirana proizvodnja cementa.  
Od 1893. u cementari se koriste parne mašine, a iste godine dovršena je i hidroelektrana (prva na Baltiku). Nakon tog je 1896. puštena u promet privatna željeznička pruga Kunda – Rakvere, duga 19 km.  
U Kundi je postojao snažan radnički pokret (štrajkovi 1870. i 1883., demonstracije 1922.).

Kunda je 1920. dobila status trgovišta, a status grada 1938. 
Između 1920.-41. rekonstruirana je tvornica cementa *Punane Kunda*.

Grad je proživio period od 1941. do 1944. pod njemačkom okupacijom.

U vrijeme Estonske Sovjetske Socijalističke Republike u periodu 1957.-74. rekonstruirana je luka, u to vrijeme i grad je narastao brojem stanovnika. Za tih vremena se 13&nbsp;km od grada nalazio aerodrom Rutja, baza sovjetske avijacije.

## Privreda
I danas je najveće poduzeće cementara koja od 1992. posluje pod imenom *AS Kunda Nordic Tsement* (akronim: *KNT*;) i dio je njemačke grupacije *Heidelberg Cement Group*.

Stara luka zamjenjena je novom podignutom između 1993.-94.
Od 2006. Kunda ima tvornicu celuloze *AS Estonian Cell*.

KNT je 1999. izgradio termoelektranu, a na rijeci Kundi nalaze se dvije hidroelektrane, podignute 1893. i 2003.

## Pobratimski gradovi

Türi ima ugovore o prijateljstvu sa sljedećim gradovima;
*  Brocēni, Latvija
*  Gdynia, Poljska
*  Seinäjoki, Finska
*  Söderhamn, Švedska
	           
## Reference

## Vanjske veze

* ''Viru-Nigula vald'' (službene stranice)
Kunda (rijeka)

**Kunda** je rijeka na sjeveru Estoniji u Okrugu Lääne-Viru duga 64 km.

## Hidrologija

Kunda izvire na istočnom rubu Visoravni Pandivere. Od tamo teče prema sjeveru do ušća u Finski zaljev kod grada Kunda.
Rijeka se u svom gornjem toku zove *Võhu*, a u srednjem toku *Põlula* i *Sämi*.

Porječje rijeke prostire se na površini od 530 km² po Okrugu Lääne-Viru, a prosječni godišnji protok na ušću je 5-6 m³/s.

Na rijeci su kod grada Kunda podignute dvije hidroelektrane snage 200 i 336 kW.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kunda jõgi''
Shin Ei (rock sastav)

**Shin Ei** (Podgorica) je crnogorski alternativni rock bend.

## Biografija
Grupa je osnovana 2007. godine, a čine je Aleksandra Prelević, Andreja Rondović, Boris Bošković i Stefan Jovanović. Na njihov muzički stil uticali su brojni pravci garažnog rocka, u prvom redu *[[grunge]]*, *[[postpunk]]* i *[[Noise rock|noise]]*. Pažnju šire javnosti privukli su nastupom u emisiji *Borba bendova* na *Televiziji Vijesti*, kada su izveli *Die, die my darling*, numeru američke metal grupe Metallica. Bend *Shin Ei* karakteriše energičan scenski nastup i buntovni tekstovi.

Objavili su jedan album *Oprostite što nam je dobro*, te spot za numeru *Ludi Rajd* (režirao i snimao Danilo Pendo) i za numeru *Antropofobija*. Učestvovali su na mnogim festivalima u Crnoj Gori i regionu.

## Diskografija
Oprostite što nam je dobro, 2011.

## Reference

## Vanjske veze
*Promocija albuma: Oprostite što nam je dobro na Last.fm
*Video spot za ''Ludi Rajd'' na YouTube.com
*Video spot za ''Antropofobija'' na YouTube.com
Rummu

**Rummu** je ruralni gradić (alevik) od 1,088 stanovnika na sjeveru Estonije u Okrugu Harju.

## Geografija

Rummu se nalazi u unutrašnjosti na cesti Keila - Haapsalu, udaljen 42 km 
jugozapadno od Tallinna.
U Estoniji je poznat po zatvorima Harku i Murru. Inače je to gradić sa poštom, dječjim vrtićem, bibliotekom, sportskim centrom, crkvom (od 1992.). i srednjom školom od 1968.

## Historija

Naselje je dobilo ime po farmi Rummu, koja je pripadala feudu Vasalemma. Na njoj je 1937. podignut zatvor Murru, a zatvorenici su se koristili uglavnom za rad u kamenolomu vapnenca, a kasnije i u tvornici vapna. 
Naselje uz zatvor proširen 1965. i novi zatvor Ämari, koji je otvoren 1983., vremenom je izraslo u gradić.

U svoja najbolja vremena (2000.) Rummu je zajedno sa zatvorenicima imao 3532 stanovnika.

Rummu je danas poznat i po istoimenom jezeru, koje je nastalo zbog iskapanja vapnenca u kamenolomu. Crpljenje vode obustavljeno je 1990-ih pa je tako nastalo jezero u kom danas leže i potopljeni objekti nekadašnjeg kamenoloma.
	           
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Rummu'' (na portalu Eesti Entsüklopeedia) 

Rummu, Estonia
Terra Mariana

**Terra Mariana** (*Marijina zemlja* prevedeno sa latinskog) bio je je službeni naziv za **[[Srednji vijek|srednjovjekovnu]] [[Livonija|Livoniju]]**, ili **Staru Livoniju** (donjonjemački: *Oolt-Livland*, estonski: *Vana-Liivimaa*, latvijski: *Livonija*) koja je egzistirala od 1207. do 
1561.

## Historija

*Terra Mariana* je formirana nakon Livonskog križarskog rata na teritorijima koji obuhvaćaju današnju Estoniju i Latviju, 2. februara 1207. 
kao kneževina Svetog Rimskog Carstva, ali je taj status izgubila 1215. kad ju je papa Inocent III anektirao u Svetu Stolicu.

Papinski legat Vilim iz Modene podijelio je Terra Marianu na feudalne kneževine: Vojvodstvo Estonija (1219–1346) (kao domenu danskog kralja); Rišku nadbiskupiju; Kurlandsku biskupiju; Dorpatsku biskupiju; Biskupiju Ösel-Wiek i krajeve pod vojnom upravom Livonskog bratstva mača. Od tad ona funkcionira kao konfederacija.

Nakon Bitke kod Saule 1236., preživjeli članovi Bratstva mača spojili su se 1237. sa Teutonskim viteškim redom i postali poznati kao - Livonski red.

Danski kralj prodao je 1346. Vojvodstvo Estonija Livonskom redu. 
Svo vrijeme postojanja srednjovjekovne Livonije vodila se stalna borba oko prevlasti, između zemalja kojima je vladala Crkva, Livonski red, svjetovno njemačko plemstvo i građana hanzeatskih gradova Rige i Tallinna (Revala).

Tokom 14. vijeka postojale su značajne razlike između velikih feudalaca (uglavnom između Livonskog reda i biskupa), što je dovodilo i do oružanih sukoba.

Stanje se smirilo nakon 1419., kada su se različiti politički elementi udružili kako bi formirali zajedničku zakonodavnu dijetu - Landtag.
U njemu su se rješavala pitanja koja se odnose na cijelu zemlju - politička, ekonomska i crkvena. U radu Landtaga sudjelovali su predstavnici cehova, trgovaca, velikih gradova, Livonskog reda, biskupi i drugi pripadnici višeg klera i vogti. 
 
Nakon poraza u Bitci kod Grunwalda 1410., opala je moć Teutonskog viteškog reda i njihove Redovničke države, ali se Livonski red uspio održati i nastavio samostalno egzistirati.

Livonska konfederacija uspjela je održavati stabilne odnose sa Ruskim Carstvom sve do sredine 16. vijeka.

Terra Mariana prestala je postojati - 1561., za vrijeme Livonskog rata. 
Njeni sjeverni dijelovi ustupljeni su Kraljevini Švedskoj i organizirani kao Vojvodstvo Estonija (1561–1721), a njezini južni teritoriji postali su dio Velike kneževine Litvanije - a time i Poljsko-Litvanske Unije - kao Vojvodstvo Livonija i Kneževina Kurlanija i Semigalija, dok je otok Saaremaa postao dio Kraljevine Danske.

Početkom 20. vijeka ime Terra Mariana (estonski: *Maarjamaa*) koristi se kao poetsko ime za Estoniju. 
Jedno od najviših državnih odlikovanja Estonije - Orden križa Terra Mariane počelo se dodjeljivati od 1995. u čast nezavisnosti zemlje.

## Reference

## Vanjske veze
* ''About: Terra Mariana''
Märjamaa

**Märjamaa** je grad od 2,821 stanovnika na zapadu Estonije u Okrugu Rapla.

## Geografija

Märjamaa leži u unutrašnjosti zemlje, na trasi autoputa Tallinn- Pärnu, udaljena 65 km jugozapadno od Tallinna i svega 30 km od Pärnua.

## Historija

Ime Märjamaa se prvi put spominje 1364. godine, kada je podignuta crkva posvećena Djevici Mariji. Sve do druge polovice 19. vijeka bila je selo na raskršću nekoliko cesta, sa nekoliko gostionica, dućana, zanatskih radnji i apotekom.

Rastu naselja pomoglo je otvaranje željezničke pruge prema Rapli - 1931. (zatvorena 1968.).

Märjamaa je 1945. dobila status grada, a između 1950.-62 bila je i administrativni centar istoimenog rajona..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Märjamaa''
Vojvodstvo Estonija (1219–1346)

**Vojvodstvo Estonija** (danski: *Hertugdømmet Estland*, latinski: *Ducatus Estoniae*) ili **Danska Estonija** bio je je naziv za srednjovjekovno vojvodstvo, domenu danskog kralja, koja je egzistirala od 1219. do 1346.

## Historija

Nastalo je tokom Livonskog križarskog rata na teritorijima današnje sjeverne Estonije kao dio Terre Mariane.
Prostiralo na površini od 12 000 km². po današnjim okruzima Harju, Lääne-Viru, Ida-Viru i otoci Zapadnoestonskog arhipelaga.

I danskim trgovcima smetali su poganski Estonci, koji su napadali njihove brodove, pa su se i oni odazvali pozivu pape Inocenta III na Livonski križarski rat.

Danska križarska flota, predvođena lundskim nadbiskupom i papinskim nuncijem Andersom Sunesenom doplovila je 1206. do Otoka Saaremaa i zauzela ga. Danci su uspjeli sagraditi drvenu utvrdu, koju su napustili kad je došla zima, i povukli se u Rigu.

Danski kralj Valdemar II krenuo je na Estoniju s golemom flotom od 1500 vojnika i iskrcao se 1219. kod Tallinna.

Danci su pored Lyndanisea počeli graditi novu utvrdu *Danskeborgen* (iz nje je izrastao estonski glavni grad Tallinn). Estonci su se susreli sa Valdemarom II, predali se i pristali prijeći na kršćanstvo. 
Međutim to je bio samo trik, jer su tri dana kasnije uvečer su iznenada napali dansku vojsku sa pet različitih strana, ali su se Danci uspjeli othrvati. 
Nakon Bitke kod Lyndanisse 1219, Danci su podigli novu utvrdu, koju su 1220. i 1223. neuspješno opsjedali Estonci. U godinama koje su uslijedile, čitav sjeverni dio Estonije došao je pod dansku kontrolu, što je dovelo do formiranja Vojvodstva Estonije.  

Livonsko bratstvo mača bilo je nakon poraza u Bitci kod Saule 1236. Ugovorom iz Stensbyja 1238. primorano vratiti sjevernu Estoniju Danskoj.

Početkom 14. vijeka prihodi danskih kraljeva, ugroženih od holsteinskih grofova toliko su opali da se kraljevina našla pred bankrotom.
Zbog tog je novi danski vladar Valdemar IV čim je postao kralj 1340. odmah upustio u konsolidiranje financija i 1346. prodao *Dansku Estoniju*, sa kojom je i onako imao problema zbog čestih ustanaka Teutonskom viteškom redu.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''History of Estonia''
Valdemar II od Danske

**Valdemar II** znan i kao **Valedemar Pobjednik** (danski: *Valdemar Sejr* rođen oko 1170.  - Danska, umro 28. marta 1241. - Danska, bio je od 1202. do 1241. danski kralj., koji je između 1200. i 1219. proširio danski baltički 
imperij od Schleswiga na zapadu sve do Estonije.

U svojim kasnijim godinama radio je na kodificiranju danskog pravnog i administrativnog sistema.

## Biografija

Valdemar je rođen kao sin danskog kralja Valdemara Velikog, i brat kralja Knuta IV. 
Valdemar je na početku od 1188. djelovao kao vojvoda od Schleswiga, za svog mandata je između 1200.-01. osvojio Holstein i Hamburg. 
Na danski tron je stupio 1202., u početku je podržao kandidata Welfa Otta IV za cara Svetog Rimskom Carstva, koji mu je zauzvrat priznao suverenitet nad Holsteinom. Valdemar je kasnije prekinuo veze sa Ottom IV,, porazio koaliciju Welfa (1214.) i podržao Ottovog, rivala, budućeg cara Friedricha II, koji je Valdemaru prepustio vendske (slavenske) zemlje i njemačke zemlje sjeverno od rijeka Labe i Elde.

Aktivan od 1206. u Livonskom križarskom ratu za pokrštavanje istočnog Baltika, Valdemar je 1219. pokrenuo kampanju na Estoniju, uz pomoć Livonskog bratstvo mača, biskupa Alberta od Rige i vendske mornarice. 
Nakon pobjede kod Revala (Tallinn), Valdemar je zavladao cijelom Estonijom, a zemlja je podijeljena na dvije biskupije, Reval i Dorpat (Tartu). Sukobi sa saveznicima doveli su do preraspodjele estonskih domena (1222.), nakon čega je zadržao samo Tallinn i sjevernu Estoniju.

Ubrzo nakon što je okrunio svog sina Valdemara za kralja 1218. kako bi ovjekovječio kontrolu svoje dinastije nad golemim danskim imperijem, Valdemara je iznenadio i zarobio grof Heinrich od Schwerina i zajedno sa sinom zatvorio i držao zatočenog sve do 1225., kako mu 
njegovi danski i njemački vazali nisu uspjeli pomoći, preostalo mu je jedino da pregovara.
Nakon dugotrajnih pregovora, pristao je zadržati samo Rügen i Estoniju izvan Baltika kao uvjet za oslobađanje, ali je uz to morao predati i svoje sinove i brojne druge kao taoce i platiti veliku otkupninu. Nakon oslobođenja - 1227. pokrenuo je kontraofenzivu, ali je teško poražen kod Bornhöveda, pa je time okončan i njegov 
sjevernonjemački imperij.

Danski suverenitet također je bio osporen u Estoniji, ali je sporazumom Livonskim bratstvom mača - 1238. Valdemar ipak zadržao svoje domene.

Usprkos inozemnim neuspjesima Valdemar je u Danskoj vladao čvrstom rukom. Proveo je brojne reforme, dovršivši reorganizaciju danske vojske koju je započeo Valdemar Veliki, tako što je oslobodio zemljoposjedničko plemstvo od plaćanja poreza u zamjenu da mu služe kao vitezovi. Uz to je efikasno kontrolirao crkvu i plemstvo, reformirao pravni kodeks i promijenio zakonodavni sistem kako bi povećao vlast monarha kako je to uostalom opisano u njegovom revidiranom zakonu iz Jutlanda 1241.

Ipak je njegova podjela Danske na velike feude, od kojih je svaki kontrolirao jedan od njegovih sinova, pridonijela je destruktivnom natjecanju za vlast nakon njegove smrti.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Valdemar II, king of Denmark''
Tõrva

**Tõrva** je grad od 2,690 stanovnika na jugu Estonije u Okrugu Valga.

## Geografija

Tõrva leži u srednjem toku rijeke Õhne, 38 km od njena ušća u Jezero Võrtsjärv, udaljena 30 km sjeverozapadno od Valge.

## Historija

južno od centra grada (1,5&nbsp;km) na lijevoj obali rijeke Õhne nalazila se utvrda (11.-12. vijek), koja je vjerojatno nastala u drugoj polovici 1. milenij pne..

Krajem 19. vijeka tu se nalazio feud *Törwa* koji se bavio stočarstvom. Prva stambena zgrada izgrađena je u Tõrvi 1875. a pošta 1889.
Početkom 20. vijeka izraslo je naselje poljoprivrednika i zanatlija, koje je postalo središte parohije. 
Za prve Estonske Republike - 1921. Tõrva je dobila status trgovišta, a 1926. i status grada.

Za Drugog svjetskog rata oko polovice zgrada je uništeno 1944.

U periodu 1950.-59. bila je administrativni centar istoimenog rajona.

## Privredai
Privreda Tõrve znatno se promijenila u posljednjoj dekadi 20. vijeka, sve do 1990-ih Tõrva je prvenstveno bio grad građevinske, mliječne, tekstilne i mašinske industrije (Valga Estonian Agricultural Machinery).

Danas od industrije Tõrva ima tvornicu namještaja (Scandinavian Furniture OÜ) i tvornicu tekstila (AS SG Balticum).

Za privredu grada važna je i hidroelektrana na rijeci Õhne, podignuta 2003. snage 92 kW.

## Pobratimski gradovi

Tõrva ima ugovore o prijateljstvu sa sljedećim gradovima;
	           
## Reference

## Vanjske veze

* ''Tõrva Vald'' (službene stranice općine Tõrva)
Õhne

**Õhne** zvana i *Suislepa* i *Hoomuli* je rijeka na jugu Estonije i sjeveru Latvije duga 94 km.

## Hidrologija

Õhne izvire na južnom kraju Jezera Veisjärv u Okrugu Viljandi. Od tamo teče prema jugu prema Latviji kroz koju protiče u dužini od 4 km i zavija prema sjeveru i utiče ponovno u Estoniju u Okrug Valga. Zatim teče prema sjever do grada Tõrva, 38 km od 
njena ušće u Jezero Võrtsjärv.

Najveće pritoke rijeke su Jõku (30 km) i Helme (18 km).

Porječje rijeke prostire se na površini od 573 km².

Na rijeci je kod grada Tõrva -  2003. podignuta hidroelektrana snage 92 kW.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Õhne jõgi''
Veisjärv

**Veisjärv** zvano i *Veisejärv* ili *Valgejärv* je jezero na jugu Estonije, u Okrugu Viljandi, 4,5 km jugozapadno od sela Kärstna.

## Karakteristike

Jezero ima površinu od 4,5 km², dugo je 3,45 km i široko do 1,76 km, prosječno je duboko 1,3 
a maksimalno 4 m. 
Dužina njegove obale iznosi 9 km.

Veisjärve je protočno jezero čije se vode izmjene za jednu godinu. 
Vodom ga pune izvori i potoci, a na jugu istječe rijekom Õhne.

obale su mu plitke na istoku pjeskovite a drugdje tresetne, dno mu je muljevito (na pojedinim mjestima do 4 metra.

## Reference
 
## Vanjske veze
* ''Veisjärv''
Efendi

**Efendi** (tur. *Efendi*) je bio oplemenjivajući naslov u Osmanskom Carstvu koji je značio «gospodin», slično smislu srednjevjekovnih europskih naslova *[[Sir (titula)|sir]]*, *[[lord]]*, *seigneur*, *Herr*,  itd. Potječe iz srednjogrčkog αφέντης (*afendis*), izvorno iz starogrčkog αὐθέντης (*authéntēs*), i u bizantskom društvu je bio naslov poštovanja koji je značio «gospodar» ili «veličanstvo» i stoga je ušao u tursku kulturu u obliku osm. tur. افندی‎ (*efendi*). Riječ još postoji u turskom jeziku, mada nema nikakve pravne vrijednosti od kada je Kemal Atatürk uveo *[[Zakon o prezimenu (Turska)|Zakon o prezimenu]]* (1934) u Republici Turskoj. Za žene mjesto *Efendi* se nekad koristilo *[[hatun]]* («dama») ili suvremenije *[[Hanim|hanım]]*.
U Bosni i Hercegovini je uobičajen stari naslov u lokalnom obliku ***Efendija***. Koristi ga većinom muslimansko stanovništvo (v. Muslimani ili Bošnjaci) i odnosi si se prvenstveno za svećenika ili vjerski obrazovanog čovjeka. Dodaje se osobnom imenu ili imenu zvanja, u pismu spojena crticom ili bez nje (na pr. Ahmed-efendija, Hećim efendija, Ali efendi).

## Reference
Kehra

**Kehra** je grad od 2,607 stanovnika na sjeveru Estonije u Okrugu Harju.

## Geografija

Kehra se prostire duž rijeke Jägala, 27 km od njena ušća u Finski zaljev, na trasi željezničke pruge Tallinn-Tapa.

## Historija

Selo Kehra (danas dio sela Paasiku na sjevernom rubu grada) prvi put se spominje 1241. 
Negdje između 1620. - 37. sagrađena je kurija Kedder na istoimenom feudu.  
Krajem 19. vijeka i početkom 20. vijeka taj feud imao je vodenicu, destileriju vodke, parni mlin, ciglanu i vapnaru.

Dvadesetih i početkom tridesetih godina prošlog vijeka u Kehri su nikle brojne vikendice, tako da je do 1933. niklo naselje pored kurije i željezničke stanice podignute 1876. pa je nakon tog proglašeno ljetovalištem.

Nakon izgradnje tvornice celuloze (1936.-38) Kehra je postala radničko naselje, tako da je 1945. dobila status trgovišta. 
Za vrijeme Estonske Sovjetske Socijalističke Republike 1950. izgrađena je tvornica papira, a 1957.i tvornica papirnih vrećica.

Između 1941. i 1987. broj stanovnika se povećao gotovo 5,8 puta, većina radne snage u tvornicama dolazila je iz Sovjetskog Saveza. 
Kehra je status grada dobila 1993.

Tvornica celuloze rekonstruirana je 1990-ih, danas proizvodi većinu estonske celuloze i oko 40% papira.

## Pobratimski gradovi

Kehra ima ugovore o prijateljstvu sa gradom;
*  Salo, Finska

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kehra''