Ja-roman

je prozni žanr u japanskoj književnosti koji se odnosi na posebnu vrstu ispovjedne književnosti u kojoj događaji iz romana odgovaraju događajima iz piščeva života. Žanr je nastao kao reakcija na recepciju naturalizma u Japanu tijekom Meiji perioda, a kasnije se proširio i na druge azijske zemlje poput Kine. Fokus ovih romana jest na individualnosti autora, odnosno lika, koji je u pravilu blago stilizirana verzija samog autora, a stil pisanja puno je slobodniji. Jedan od ciljeva ja-romana je i razotkrivanje određenih aspekata društva ili autorova života. 

## Historija

Vjeruje se da su prvi ja-romani nastali početkom XX. vijeka, a radi se o romanima  Tōsona Shimazakija i  Kataija Tayame. U prvom, Shimazaki piše o muškarcu koji dolazi iz diskriminirane društvene skupine (*[[burakumin]]*), ali koji je odlučio prekršiti očevu naredbu da otkrije svoje porijeklo. U potonjem, Tayama piše o profesoru koji se zaljubi u svoju učenicu. Međutim, ja-roman nije nastao sam od sebe već je nastao kao reakcija na prodor europsih umjetničkih i književnih tendencija u japansko društvo tijekom Meiji perioda. 

Pisac i intelektualac Shōyō Tsubouchi bio je među osobama koje su radile na uvođenju europskih tendencija u japansku književnost. Smatrao je da fikcija kao književni žanr ima intrinzičnu vrijednost i da bi trebala pružati uvid u psihologiju likova i ljudi generalno. Tsubouchi je bio izrazito kritičan prema književnosti Edo perioda, smatrajući da je bila manjkava po pitanju psihološke karakterizacije likova. Vjerovao je da fikcija treba biti samodostatna, a njegove su ideje dovele do značajnih promjena u japanskoj književnosti u narednim desetljećima. 

No, osim pritoka europskih književnih ideja, ja-roman nastao je i kao reakcija na iznenadno jačanje nacionalizma i militarizma u tadašnjem Japanu. Filozof Fukuzawa Yukichi bio je strogo protiv takve kolektivističke ideologije, naglašavajući važnost individualizma, što su mnogi japanski akademici iz tog doba prihvatili s oduševljenjem. Mladi su akademici i umjetici također prigrlili ovu ideju jer im je "okret prema unutra" nudio alternativu tadašnjoj politici koju nisu prihvaćali. Stoga su u ovom periodu dominirale ideje romantizma, neoidealizma i individualizma.  

## Odlike

### Jezične odlike

Japanski jezik poznaje velik broj osobnih zamjenica koje znače 'ja'. Jedna od njih je *watashi* (私), koja se najčešće koristi u ja-romanima. Međutim, moguće je susresti i druge zamjenice, kao što su *watakushi* (私), *boku* (僕) ili čak riječ *jibun* (自分). Postoje i primjeri ja-romana u kojem autori pišu u trećem licu iz perspektive fiktivne verzije samoga sebe, kao što je slučaj u Dazaijevom ja-romanu , u kojem je glavni lik Yōzō Ōba fiktivna verzija samog Dazaija. Ōba se pojavljuje i u noveli , u kojoj Dazai miješa perspektive, ali i tu se radi o primjeru ja-proze. Cilj je ove tehnike predstaviti osobna iskustva kao tuđa ili čak potpuno fiktivna.

### Okvir

Postoji nekoliko pravila za pisanje ja-romana. Prvo pravilo je da se ja-roman mora u pravilu pisati koristeći prvo lice jednine, odnosno iz 'ja'-perspektive, odakle potječe i naziv cijelog žanra. Ja-roman opisuje se kao prikaz stvarnosti, tako da su koncepti  i  od iznimne važnosti. Taj okvir ograničava radnju na "stvarnost koju je autor osobno proživio", dok bi fikcija dovela do toga da djelo postane ne-stvarno ili ne-iskreno. 

"Stvarnost" u ja-romanu definira se kroz tri elementa. Prvi element je izravna povezanost između autora i iskustva koje se prikazuje u romanu, s tim da su sitne promjene dopuštene. Drugi element je "unutarnja stvarnost", odnosno ja-roman više se fokusira na stanje duha autora nego na činjenice kao takve. Treći element je čitateljeva perspektiva, pri čemu ja-roman mora djelovati prirodno i spontano prilikom čitanja.

### Razlike u odnosu na autobiografiju

Ja-roman i autobiografija slični su u mjeri u kojoj prikazuju autorov osobni život, međutim radi se o potpuno drugačijim književnim vrstama. Autobiografija ima za cilj prezentirati cjelokupni život autora, često koristeći faktičnost nauštrb slobodnijeg, umjetničkog izričaja. Ja-roman uglavnom ne teži prikazu cijelog autorovog života već jedne ili više epizoda koje su autoru bile važne, uz fokus na emocije, psihologiju i prikaz autorovog osobnog doživljaja tih događaja; ja-roman u tom je smislu puno osobniji, intimniji i dublji prikaz nego autobiografija. Ja-roman zapravo je poluautobiografska forma u kojoj se granica između autora i pripovjedača briše, a čitatelj treba autora i pripovjedača percipirati kao istu osobu.

## Bilješke

## Reference

## Literatura
*Hijiya-Kirschnereit, Irmela: *Rituals of Self-Revelation: Shishosetsu as Literary Genre and Socio-Cultural Phenomenon*; Harvard University Press: 1996
*Fowler, Edward:*The Rhetoric of Confession: Shishosetsu in Early Twentieth-Century Japanese Fiction*; London: 1988
*Keaveney, Christopher: *The Subversive Self in Modern Chinese Literature: The Creation Society's Reinvention of the Japanese Shishōsetsu*; Palgrave Macmillan: 2004
*Suzuki, Tomi: *Narrating the Self: Fictions of Japanese Modernity*; Stanford: 1996