open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Stepska lisica

**Stepska lisica** (lat. *Vulpes corsac*) - lisica koja živi u stepama Srednje Azije. Ugrožena je, jer je love zbog krzna.

Stepska lisica je srednja velika lisica. Tijelo s glavom ima dužinu od 45 do 65 cm, a rep je dug 19-35 cm. Odrasle jedinke imaju 1,6 - 3,2 kg. Ima sivo žućkasto krzno sa svijetlijim mrljama na ustima, bradi i vratu. Tijekom zime, dlaka postaje mnogo deblja i više svilenkaste teksture, te je slamnato-sive boje, s tamnijom linijom niz leđa.

U usporedbi s drugim lisicama, ima male zube i široku lubanju. Pandžama se može popeti na stablo. Ima istančana osjetila vida, sluha i mirisa. Niz mirisnih žlijezda proizvode opor miris, iako ne tako ekstremno kao kod nekih drugih lisica. Žlijezde se nalaze u analnoj regiji, iznad baze repa i na šapama i obrazima. 

Stepska lisica živi u stepama i polupustinjama središnje i sjeveroistočne Azije. Rasprostire su državama kao što su: Kazahstan, Uzbekistan, Turkmenistan, (sjeverna) Mongolija, Iran, Tadžikistan, Kirgistan, Afganistan i Kina te Rusija.

Postoje tri priznate podvrste: 
* *Vulpes corsac corsac* - sjeverni Kazahstan, južni Sibir
* *V. c. kalmykorum* - sjeverni Uzbekistan, Kavkaz
* *V. c. turkmenicus* - južni Uzbekistan, Turkmenistan, Kina, Mongolija, i susjedne regije

## Izvori
Kunopas

**Kunopas** (lat. *Nyctereutes procyonoides*) je mala zvijer iz porodice pasa.

Izvorno potječe iz istočne Azije, s Dalekog istoka, Kine, Japana i sjeverne Indokine. Između 1931. i 1955., 10,000 jedinki preseljeno je u europski dio bivšeg Sovjetskog Saveza kao životinje za lovišta. Koriste se i u proizvodnji krzna. Dalje su se širili i danas su prisutni u Istočnoj i Srednjoj Europi. U Hrvatskoj je zakonski reguliran u Zakonu o lovu, premda ga u stvarnosti nema u prirodi.

Teži do 8 kg (prosječno 7 kg). Krzno je crno-smeđe boje, prugasto i dugodlako. Ima crne mrlje po licu te crne noge i rep s crnim prugama. Njuška je duga i konusna. Na obrazima je dlaka dulja. Rep je relativno kratak i prekriven dugom dlakom. Mijenja težinu ovisno o godišnjem dobu. U jesen pojačano jede, da skupi zalihe za zimu.

Svejed je, ima neobično raznoliku lepezu ishrane za pripadnika porodice psa. Hrani se: voćem, kukcima, beskralježnjacima, a ponekad i malim sisavcima i pticama. Hrana varira o godišnjem dobu. Kada je gladan, bez straha dolazi u ljudska naselja. Može se penjati i po drveću u potrazi za hranom.

Ako živi u hladnim krajevima spava zimski san. Prije zimskog sna, udvostruči težinu.

Monogamna je vrsta, mužjak i ženka žive zajedno cijeli život te zajedno odgajaju mladunčad.

Otkad su čizme "uggs" postale svjetski modni hit, populacija kunopasa u Kini znatno je opala, upravo zbog trgovine krznom, koje se uglavnom koristi za izradu kopija uggsica. Krzno kunopasa se koristi, zbog toga što na proizvode od njihovog krzna ne postoje carinska ograničenja, koja se odnose na proizvode od mačjeg ili psećeg krzna, kakvi se u Kini također mogu pronaći.

## Izvori
Grivasti vuk

**Grivasti vuk** (lat. *Chrysocyon brachyurus*) - vrsta zvijeri iz porodice *[[Canidae]]*.

Obitava u Južnoj Americi, posebno u: Brazilu, sjevernoj Argentini, Paragvaju, Boliviju i na jugu Perua. Staništa su mu: šume i savane s močvarnom površinom i visokom bujnom vegetacijom.

Grivasti vuk ima dužinu tijela od 95-107 cm, s 35-49 cm dugim repom. Težak je 20-25 kg. Njegov izgled podsjeća na crvenu lisicu s iznimno dugim nogama i upečatljivom grivom preko ramena. Duge mu noge dopuštaju, da vidi kroz visoku travu, a pandže olakšavaju kretanje u močvarnom okruženju. Poznat je po svojem jakom mirisu.

Mužjaci i ženke nastanjuju zajednički teritorij, ali obično se sastaju tek u sezoni parenja. Parenje se odvija u kasno proljeće, 2-5 mladunaca izlaze u kolovozu i rujnu. Sazrijevaju u jednoj godini. Grivasti vukovi žive oko 16 godina. Monogamna je vrsta i čitav život ima jednu partnericu.

Svejed je i lovi male i srednje sisavce poput glodavaca (posebno kunića), kao i ptice i ribe. Više od 50% prehrane sastoji se od biljne hrane - šećerne trske, raznih gomolja i voća (pogotovo vučja jabuka - "Solanum lycocarpum").

## Izvori
Miroslav Lukačić

**Miroslav Lukačić**  (Zagreb, 7. travanj 1944. - Zagreb, 26. prosinca 2014.) bio je 
zagrebački rock gitarist, suosnivač Crvenih koralja.
## Biografija
Miro je svoju muzičku karijeru započeo 1962., kada je sa grupom vršnjaka osnovao sastav - *Crveni đavoli*, po uzoru na tada vrlo popularne britanske Shadowse. 
U prvoj postavi su uz Miroslava svirali Davorin Sarajlić (bas gitara), Rudi Šimunec (ritam gitara), Medo Josip Badrić (bubnjevi) i Jelenko Miran Perković (vokal). Sastav se ubrzo prezvao u Crveni dječaci i na kraju Crveni koralji. Umjesto Jelenka Perkovića za pjevača je došao Boris Babarović i počela je uspješna karijera koja je uz prekide trajala gotovo do 2007.

Miro je bio solidan gitarist, vjerni sljedbenik svog uzora Hank Marvina, koji za razliku od njega nije imao prilike pokazati svoje znanje  na Fender Stratocasteru već na njegovoj njemačkoj kopiji Framus gitari, koja je imala sladunjaviji zvuk, po kom je ostao upamćen.

Umro je 26. prosinca 2014. u Zagrebu.

## Napomene

## Povezano
* Crveni koralji
Pterodaktiloidi

**Pterodaktiloidi** (lat. Pterodactyloidea, iz grč. *πτερόν* (*pterón*, mada obično *ptéryx*) "krilo" i *δάκτυλος* (*dáctylos*) "prst", što znači "krilati prst", "krilo-prst" ili "prst-krilo") formiraju jedan od dva podreda pterosaura ("krilatih guštera") i sadrži najnaprednije pripadnike te grupe letećih gmazova. Pojavili su se tokom perioda srednje jure i razlikuju se od primitivnih ramforinkoida po kratkom repu i dugim kostima zapešća (kostima ruke i krila). Najnaprednije forme također nisu imale zube. Mnoge vrste imale su razvijene kreste na lubanji, što je prelazilo u ekstreme kod rodova poput *[[Nyctosaurus]]a* i *[[Tupandactylus]]a*. Pterodaktiloidi (posebno porodica Azhdarchidae) su bili posljednji preživjeli pterosauri kada je taj red izumro krajem krede, zajedno sa dinosaurima i većinom morskih gmazova.

"Pterodaktil" je također čest termin za pterodaktiloidske pterosaure, mada se može koristiti specifično za rod *[[Pterodactylus]]* ili (neispravno) za pterosaure općenito. U poznate primjere pterodaktiloida spadaju *Pterodactylus*, *[[Dsungaripterus]]*, *[[Pteranodon]]* i *[[Quetzalcoatlus]]*.

Fosili iz formacije Shishugou u Kini 2014. su klasificirani kao ostaci najprimitivnijeg pronađenog pterodaktiloida, *[[Kryptodrakon]]a*. On je oko 5 miliona godina stariji od najstarijeg prethodno potvrđenih primjeraka. Prethodno se fosilizirana čeljust pronađena u srednjejurskoj formaciji Stonesfield Slate u Ujedinjenom Kraljevstvu smatrala najstarijim poznatim ostatkom pterosaura. Taj primjerak navodno je predstavljao pripadnika porodice Ctenochasmatidae, mada su daljnje istrage sugerisale da je možda pripadao primitivnom krokodilu teleosauridu, a ne pterosauru.

## Klasifikacija
Pterodaktiloidi se tradicionalno smatraju grupom kratkorepih pterosaura sa dugim kostima zapešća, u usporedbi sa relativno dugim repovima i kratkim zapešćem primitivnih pterosaura ("ramforinkoida"). Kevin Padian je 2004. službeno definirao Pterodactyloidea kao kladus zasnovan na apomorfiji koji sadrži one vrste sa kostima zapešća barem 80% dužine ramene kosti, homologno onome kod *[[Pterodactylus]]a*.

Postoje suprotstavljene teorije o filogeniji pterodaktiloida. Dolje je predstavljen kladogram koji pokazuje rezultate filogenetske analize koju su 2014. proveli Andres, Clark i Xu.

## Reference
Brian Kernighan

**Brian Wilson Kernighan** (rođen 1. januara 1942) kanadski je naučnik iz oblasti računarstva koji je radio u Bell Labs na Unix operativnom sistemu zajedno sa Kenom Thompsonom i Dennisom Ritchiem. Takođe je koautor programskih jezika AWK i AMPL. Od 2000. godine Kernighan je profesor na Odeljenju za računarstvo Univerziteta Princeton.

## Počeci i školovanje

Rođen u Torontu, Kernighan je studirao na Univerzitetu u Torontu od 1960. do 1964. godine, gde je i diplomirao u oblasti inženjerske fizike. Doktorat iz elektrotehnike stekao je na Univerzitetu Princeton, gde i danas predaje.
Bočno-prugasti šakal

**Bočno-prugasti šakal** ili **Bočno-prugasti čagalj** (latinski: *Canis adustus*) je vrsta čaglja, porijeklom iz središnje te južne Afrike.  Za razliku od svog rođaka, manjeg crnoleđog čaglja, koji obitava u otvorenim ravnicama, prugasti čagalj primarno obitava u šumama i šikarama.

Prugasti čagalj je težak od 6,5 do 14 kg, duljine glave i tijela od 69 do 81 cm te duljine repa od 30 do 41&nbsp;cm. Visina do ramena može biti u rasponu od 35 do 50&nbsp;cm. Njegovo krzno je sivo. Leđa su tamnije sive nego donji dio trupa, rep je crn s bijelim vrhom. Nejasne bijele pruge su prisutni na bokovima. Lubanja je slična onoj u crnoleđeg čaglja, ali je ravnija, s dužim i užim nosnicama.

Prugasti čagalj za razliku od drugih čagalja nije isključivi mesojed, vrlo je  prilagodljiv svejed čije prehrambene navike ovise o sezonskim i lokalnim varijacijama. Čagalj se obično hrani sam, iako su zapažene grupe do 12 čagalja gdje se hrane zajedno u zapadnom Zimbabveu. Hrani se uglavnom malim beskralježnjacima i malim sisavcima.

Države u kojima obitava prugasti čagalj su Angola, Bocvana, Kamerun, Srednjoafrička Republika, DR Kongo, Etiopija, Gabon, Kenija, Malavi, Mozambik, Namibija, Niger, Nigerija, Kongo, Senegal, JAR, Sudan, Tanzanija, Uganda, Zambija i Zimbabve.

## Povezano
*Zlatni čagalj

## Izvor
Canis

***Canis***, rod životinja iz reda zvijeri (carnivora) i porodice pasa *[[Canidae]]* koji obuhaća pse, čagljeve, kojote i vukove. Predstavnici ovog roda su *[[Canis adustus]]* (bočno-prugasti šakal), *[[Canis aureus]]* (zlatni šakal), *[[Canis latrans]]* (kojot), *[[Canis lupus]]* (vuk), *[[Canis mesomelas]]* (crnoleđi šakal), *[[Canis simensis]]* (etiopski vuk) (ugrožen).

Vuk (*Canis lupus*)* je bio prva životinja koju je [[čovjek]] udomaćio. [[Pas|Domaći pas]] (*Canis lupus familiaris*) i [[dingo]] (*Canis lupus dingo'') klasificiraju se kao njegove podvrste.  . Među raznim vrstama ovog roda postoje brojne podvrste

## Reference
Kojot

**Kojot** (lat. *Canis latrans* - „pas koji laje“) je član porodice *Canidae* i srodnik je domaćeg psa.

Kojoti žive u Sjevernoj Americi i nekim dijelovima Središnje Amerike. Mogu biti organizirani u malim čoporima, ali najčešće love sami. Prosječno dožive od 6 do 10 godina Naziv *kojot* (engl. *coyote*) potječe od riječi iz nahuatl jezika (nah. *cóyotl*, izgovor:/[ˈkojoːtɬ]/).

Kojot je jedna od rijetkih životinja kod kojih postoji trend povećanja brojnosti populacija. Kojoti su zauzeli sva staništa Sjeverne Amerike, koja su ranije naseljavali vukovi, a povećanje područja je potpomognuto ljudskim mijenjanjem prirodnih staništa. Gustoće populacija se kreću od 0,01–0,09 jedinki/km² zimi na Yukonu  do 2,3 jedinke/km² tijekom ljeta u Teksasu.

## Popis podvrsta kojota
Opisano je 19 podvrsta kojota, ali je taksonomska ispravnost ovih podvrsta upitna

* meksički kojot — *Canis latrans cagottis* 
* salvadorski kojot — *Canis latrans dickeyi* 
* jugoistočni kojot — *Canis latrans frustor* 
* kojot sa Belizea — *Canis latrans goldmani* 
* kojot iz Hondurasa — *Canis latrans hondurensis* 
* durango kojot — *Canis latrans impavidus* 
* sjeverni kojot — *Canis latrans incolatus* 
* kojot s otoka Tiburon — *Canis latrans jamesi* 
* prerijski kojot — *Canis latrans latrans* 
* planinski kojot — *Canis latrans lestes* 
* Mearnsov kojot — *Canis latrans mearnsi* 
* kojot donjeg dijela doline Rio Granda — *Canis latrans microdon* 
* kojot kalifornijske doline — *Canis latrans ochropus* 
* kojot sa poluotoka — *Canis latrans peninsulae* 
* kojot teksaških prerija — *Canis latrans texensis* 
* sjeveroistočni kojot — *Canis latrans thamnos* 
* sjeverozapadni obalni kojot — *Canis latrans umpquensis* 
* kolima kojot — *Canis latrans vigilis*

## Reference
Crnoleđi šakal

**Crnoleđi šakal** (latinski: *Canis mesomelas*)  je vrsta šakala koja obitava na dva područja afričkog kontinenta odvojenih oko 900&nbsp;km.

Jedna regija obuhvaća najjužniji vrh kontinenta, uključujući Južnu Afriku, Namibiju, Bocvanu i Zimbabve. Drugo područje je duž istočne obale, uključujući Keniju, Somaliju, Džibuti i Etiopiju. Na listi IUCN-a je na popisu najmanje ugroženih životinja, zbog svoje široke rasprostranjenosti i prilagodljivosti, iako je još uvijek progonjen od čuvara stoke kao grabežljivac, a prijeti mu i bjesnoća. Fosilni zapis ukazuje da  je vrsta najstariji postojeći član roda Canis. Crnoleđi šakal je izuzetno stabilan i drevni oblik canida, s mnogo fosila iz davnine kao i perioda Pleistoceneta. Fosili čaglja otkriveni u špilji Transvaal su otprilike iste veličine kao i njihovi današnji potomci, iako se rezlikuju nosne kosti u veličini.  Iako brojni fosili datiraju prije dva milijuna godina pronađeni u Keniji, Tanzaniji i Južnoj Africi, nema ih u Etiopiji, što ukazuje da vrsta nikada nije proširila u prošlosti na subsaharsku Afriku . Mitohondrijska DNA analiza prikazuje veliku sekvencu divergenciju u Crnoleđeg šakala u odnosu na druge vrste čaglja, što ukazuje da razišli 2,3-4,5 milijuna godina prije. Najagresivniji je od svih čagljeva, poznato je da napada životinje znatno veće od sebe, a i odnosi unutar čopora znaju biti svadljivi.

## Podvrste
Postoje dvije priznate podvrste ovog canida:

## Izvori

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Bijeli kitovi

**Bijeli kitovi** (*Monodontidae*) su porodica iz reda kitova zubana. To su životinje duge oko 6 m i žive u sjevernim (prije svega arktičkim) morima. Tijelo im je tupo zaobljeno s ispupčenim čelom, prsne peraje su im relativno male i zaobljene a leđnu peraju uopće nemaju. Hrane se uglavnom na dnu.

Srodnost bijelih kitova se ponekad osporava radi razlika u građi lubanje (prije svega zbog različite građe bubnjića). Druga morfološka i imunobiološka istraživanja su ipak potvrdila njihovu blisku srodnost. Osim međusobno, bijeli kitovi su bliski srodnici s dupinima i pliskavicama, pa ih se ponekad sve zajedno svrstava u nadporodicu Delphinoidea.

U ovu porodicu spadaju samo dvije vrste, narval ili kit kljovan (*Monodon monoceros*) i beluga ili bijeli kit (*Delphinapterus leucas*). Zbog vrlo velike sličnostis s bijelim kitovima, ranije se i Iravadi dupin svrstavao u ovu porodicu. Međutim, najnovija istraživanja su dokazala, da on nedvosmisleno pripada u skupinu pravih dupina.

## Vanjske veze
Mala ulješura

**Mala ulješura** (lat. *Kogia sima*) najmanja je vrsta ulješure. Naseljava tropska i suptropska mora širom svijeta, obično bliže obali. Može roniti do dubine od 300 metara, što je tek 1/4 dubine zarona obične ulješure.

## Izgled
Mala ulješura može narasti do 2.7 metara u dužinu, te ima masu od 135 do 270 kg.
Poput svih kitova zubana, u čeljusti ima zube umjesto usi. I to 7-13 pari u donjoj čeljusti i 3 para u gornjoj.

Sa gornje je strane plavosive boje koja s donje strane prelazi u bijelu. Iza očiju ima svijetlu polumjesečastu mrlju koja podsjeća na škržni otvor kao u riba.

## Ponašanje i razmnožavanje
Male ulješure žive pojedinačno ili (ponekad) u skupinama s manje od 10 životinja, a potencijalne napadače tjeraju ispuštajući izmet.
Razmnožavanje malih ulješura je još uvijek nedovoljno poznato, no pretpostavlja se da trudnoća traje 9-11 mjeseci te da se koti jedan mladunac dužine do 1 metra i to najčešće ujesen.

## Ugroženost
Mala ulješura je u povijesti bila česta meta kitolovaca, a i danas ju usprkos zabranama ponekad love japanski kitolovci.
Također, budući da se često zadržava uz obalu u opasnosti je od onečišćenja mora te antropogenih zvukova.
Česti su i slučajevi nasukavanja, primjerice na Tajvanu 2005. godine. 

## Reference
Patuljasti glatki kit

**Patuljasti glatki kit** (lat. *Caperea marginata*) najmanji su od svih kitova usana. Vrlo je rijedak, i o njemu se ne zna puno. Zbog određene sličnosti , ponekad ga se svrstava u porodicu glatkih kitova. No kako ukupno previše odstupa od njih, najčešće ga se izdvaja u vlastitu porodicu Neobalaenidae.

## Osobine
Dužinom od najviše 6 metara i težinom do tri tone, patuljasti glatki kit neobično je malen za kita usana. Boja mu je crna do tamno plava. Sličnost s glatkim kitovima je u neproporcionalno velikoj glavi i obliku donje čeljusti koja liči na luk. S druge strane, postoje i markantne razlike: ima leđnu "masnu peraju", a u naznakama ima i kožne nabore na vratu kakve u izraženijem vidu imaju brazdeni kitovi, što je oboje tipično baš za brazdene kitove. Dok se s jedne strane čini da je on dijelom na pola puta između jedne i druge skupine, ima druge osobine koje su jedinstvene među svim kitovima. Tu spada i broj rebara. Naime, on ih ima 34, više od bilo koje vrste kitova.

## Rasprostranjenost
Patuljasti glatki kit živi u umjereno hladnim vodama južne polutke. Obzirom da je vrlo rijedak, nije pouzdano utvđeno područje njegove rasprostranjenosti. Jedino se zna, da je viđen u vodama mora u blizini Tasmanije, Novog Zelanda, Južne Afrike i Falklandskih otoka.

## Način života
Vrlo malo je poznato o njegovom načinu života. Čini se, da kao i glatki kitovi nije brz plivač. Rado živi u socijalnim skupinama. U jednom slučaju opažena je skupina od osam patuljastih glatkih kitova. Hrana su mu sitni plankton koji se uhvati u njegove usi.

## Ostalo
Na južne obale Australije, Tasmanije i Južne Afrike najčešće u proljeće more naplavi lešine ovih kitova. To su glavni izvori znanja o ovim kitovima. Na otvorenom moru, ovu vrstu se vrlo rijetko vidi. Kako nikad nisu bili lovljeni, pretpostavlja se, da vrsta nikada nije bila učestala.

## Literatura
* M. Carwardine: *Wale und Delfine*. Delius Klasing, 1996 (hochwertiger Führer)
* Ralf Kiefner: *Wale und Delfine weltweit*. Jahr Top Special Verlag, 2002 (Führer der Zeitschrift "tauchen", sehr detailliert)
* J. Niethammer, F. Krapp (Hrsg): *Handbuch der Säugetiere Europas. Band 6: Meeressäuger, Tel 1A: Wale und Delphine 1*. AULA-Verlag, Wiesbaden 1994 (sehr detailliertes Fachbuch)
* R. R. Reeves, B. S. Stewart, P. J. Clapham, J. A. Powell: *See Mammals of the World - a complete Guide to Whales, Dolphins, Seals, Sea Lions and Sea Cows*. A&C Black, 2002,  (Führer mit zahlreichen Bildern)
* M. Würtz, N. Repetto: *Underwater world: Dolphins and Whales*. White Star Guides, 2003, 

## Drugi projekti
Patuljasti kljunasti kit

**Patuljasti kljunasti kit** (*Mesoplodon peruvianus*) jedan je od novije otkrivenih vrsta roda *Mesoplodon* i još nije najbolje istražen. Prije samog otkrića vrste 1991. godine u Peruu, bilo je oko dvadesetak viđenja jedne vrste koja je privremeno bila poznata kao *Mesoplodon sp. A*, a kasnije se otkrilo da su ta viđenja vezana upravo uz ovu vrstu. 

## Fizički izgled

Narastu maksimalno do 3,9 m, što ih čini najmanjim kljunastim kitovima. Spolni dimorfizam očituje se u samoj veličini jedinke, pa se dužina ženki kreće do 3,5 m, a mužjaka do maksimuma same vrste, odnosno do ranije spomenutih 3,9 m. Mladunčad se koti s oko 1,5 m. Ženke su sivkaste na leđnoj površini tijela, a na prijelazu u bjelkastu trbušnu površinu javlja se maslinasto smeđa do sivo smeđa boja. Mužjaci su na ležnorepnom dijelu sivi, a prema lubanji imaju bjelkasti prijelaz koji se spaja sa bjelkastom trbušnom površinom. Siva boja se javlja opet na leđnom dijelu glave, tako da taj bijeli dio gledajući s leđa ima oblik potkove. Također mu je tijelo išarano pravocrtnim prugama koje sliče na ožiljke. Leđna peraja je mala i trokutastog oblika u oba spola. Mladunčad su tamno do svjetlo sivo-smeđa, bez linija. Glave su svjetlije sa strane a tamnije medijano, crno-smeđe boje. Trbušna površina tijela još uvijek je bjelkasta ili bar znatno svjetlija od ostatka. Mužjaci također imaju dva zuba na apeksu mandibule. 

## Ponašanje

Također nije dovoljno istraženo, no najčešće su viđani u grupama do 8 jedinkâ. U plitkom disanju, tijekom izlaska po zrak, prvo izranja glava i lubanjski dio torza, a kada glava već krene uranjati, tek se onda pojavljuje leđna peraja.
Sivi kitovi

**Sivi kitovi** (lat. *Eschrichtiidae*) su porodica iz podreda kitova usana koja ima samo jednu vrstu, (*Eschrichtius robustus*). Zbog niza osobina koje su jedinstvene, smatra ih se porodicom koja kao da posreduje između glatkih kitova i usana. 

## Osobine
Odrasli sivi kit može biti dugačak između 13 i 14 m a težak oko 30 tona. Boja mu je škriljasto siva. Na tijelu se već izdaleka vide bijele mrlje, koje su ustvari cijele kolonije parazita koji upravo masovno naseljavaju kožu ovih kitova. Nemaju leđnu peraju, ali duž leđa imaju više izbočina koje podsjećaju na grbe. Sa svake strane usta imaju po 150 usi dugih oko 40 cm.

## Rasprostranjenost
Sivi kitovi trajno žive bliže obalama od svih drugih kitova. Ova vrsta kitova se seli. Ljeto provode u polarnim vodama, dok se pred zimu sele na jug. Populacija koja živi u Beringovom moru zimu provodi dijelom pred obalom Kalifornije i u kalifornijskom zaljevu, dok drugi dio odlazi prema obalama Koreje i Japana. Populacija atlantskih sivih kitova je izumrla. Nekada su živjeli između Spitsbergena, Grenlanda i Kanade, a zimi su se, verojatno, spuštali do obala južnih država SADa, Portugala i sjeverne Afrike.

## Način života

Sivi su kitovi spori plivači, dosižu brzinu do 8 km/h. Pod površinom provode četiri do pet minuta prije nego ponovo izrone. Kad su na površini, često iskaču iz vode gornjim dijelom tijela da bi se zatim ponovo spustili u vodu. Hrane se malim organizmima koji se upletu u usi, najčešće raznim račićima, ali i ponekom malom ribom. Jedino oni među kitovima usanima zahvaćaju i filtriraju i mulj s morskog dna. Kao prilagodbu tom načinu lova, usi sivih kitova su kraće i robustnije nego kod drugih usana.

## [[Kitolov]] i zaštita
Kako su sivi kitovi vrsta koja živi u blizini obale, ljudi su ga počeli vrlo rano loviti. Danas više nije moguće utvrditi da li je to bilo razlog izumiranja europske populacije sivih kitova (oko 500. godine). Populacija koja je živjela u zapadnom Atlantiku izumrla je oko 1.700-te. Od tada sivi kitovi žive još samo u Pacifiku. Zapadnopacifičku populaciju su u 18. i 19. stoljeću desetkovali japanski kitolovci. Danas je nejasno da li je ta populacija također istrijebljena, jer se pred obalama Koreje povremeno viđaju sivi kitovi. Postoji mogućnost da su to samo zalutale jedinke iz populacije istočnog Pacifika.

1846. su otkrivena zimovališta sivih kitova istočnog Pacifika. Odmah su osnovane kitolovne "stanice" na tamošnjim obalama i u roku od par godina ubijene su tisuće ovih kitova. Tek 1946. je vrsta stavljena pod zaštitu i sačuvana od istrijebljenja. Od tada se populacija oporavila tako, da danas broji oko 20.000 jedinki. Zadnjih godina su indigeni narodi Rusije ubijali oko 110 sivih kitova godišnje http://www.iwcoffice.org/_documents/table_aboriginal.htm . 

Na zapadnoj obali SADa su sivi kitovi zbog prolaska blizinom obale postali omiljeni cilj turizma poznatog pod nazivom "promatranje kitova".
James IV od Škotske

**James IV** (Stirling, 17. mart 1473.  - Northumberland (Engleska), 
9. septembar 1513.), bio je kralj Škotske, od 1488. - 1513.

James je bio energični i prilično popularan vladar, koji je za svoje vladavine uspio ujediniti cijelu Škotsku i podvrći je pod svoju vlast. Usto je stabilizirao dvorsku riznicu i osigurao Škotskoj povoljniju poziciju na tadašnjoj političkoj karti Evrope.

## Biografija
James je stupio na prijestolje nakon što je njegov otac James III ubijen u borbi protiv pobunjenika 11. juna 1488. Iako je tada imao samo petnaest godina, odmah je počeo aktivno sudjelovati u vlasti. Tokom prve dekade svoje vlasti proširio je svoju vlast i na rijetko naseljena područja zapadne i sjeverne Škotske, a do 1493. uspio je pokoriti i posljednje nepokorene vladare po 
Hebridima.

Iako James nije bio bog zna kako ratoboran, ipak je 1495. razbio krhko primirje s Engleskom odlučivši pomoći Perkinu Warbecku, pretendentu na engleski tron, tako što je napao njena granična područja. Taj ograničeni rat trajao je do decembra 1497. kad je nakon pregovora zaključeno sedmogodišnje primirje, ali su se granične čarke i nakon tog nastavile. Ipak su se odnosi između Engleska i Škotske smirili kad se 1503. James oženio sa Margaret Tudor, najstarijom kćerkom engleskog Henry VII. Taj brak doveo je do tog 
da je jedan vijek kasnije, Jamesov praunuk - James VI stupio i na engleski tron kao James I.

Svoj položaj je oslabio nakon što je došao u sukob sa engleskim kraljem Henryem VIII (vladao 1509. - 1547.). 
On je naime - 1512. postao saveznik Francuske u njenoj borbi protiv Engleske i velikih kontinentalnih 
sila. 
Kad je Henry napao Francusku 1513., James je odlučio usprkos sugestija svojih savjetnika, pomoći svoje francuske saveznike tako da napadne Englesku. Tokom augusta 1513. uspio je zauzeti četiri zamka po sjevernoj Engleskoj, ali mu je nakon toga vojska katastrofalno poražena u Bitci kod Floddena, pored sela Branxton u Northumberlandu 9. septembra 1513., u kojoj je i sam James poginuo, sa većinom svojih vazala.

Naslijedio ga je tek rođeni sin James V. 
## Reference

## Vanjske veze

* ''James IV'' na portalu Encyclopædia Britannica
Atlantski pjegavi dupin

**Atlantski pjegavi dupin** (lat. *Stenella frontalis*) je vrsta dupina.

Njegov oblik, pogotovo glava podsjeća na dobroga dupina, iako je puno manji. Atlantski pjegavi dupin
je crno-bijele boje, s bijelom točkom na leđima i crnom na trbuhu. Odrasle jedinke duge su 2,2 (mužjaci) i 2,3 (ženke) metara u dužini i teže 130-140 kilograma. Najveći ikad izmjereni primjerak ženke imao je 2,29 m i 140 kg.

Danas se populacija procjenjuje na 100,000 primjeraka i još uvijek raste.

Odrasli su spolno zreli nakon 12 godina. Trudnoća traje slično kao kod ljudi, otprilike 9 mjeseci. Mladi nakon poroda imaju dužinu tijela 90 do 100 cm. Majka se brine za mladunčad oko godine dana.

Vole plivati s ljudima, nekada čak i usporavaju, tako da čovjek može držati korak s njima, vrlo su društveni. Kao i drugi atlantski dupini, hrane se raznolikom hranom, poglavito glavonošcima i ribama. Ponekad bude uhvaćen prilikom lova tune.
Fraserov dupin

**Fraserov dupin** (latinski: *Lagenodelphis hosei*) ili **Sarawak dupin** je kit iz porodice Oceanskih dupina koji se može naći u dubokim vodama Tihog oceana, te u manjoj mjeri Indijskog i Atlantskog oceana. Fraserov dupin relativno je nedavno otkriven, ljubanja je otkrivena 1895. godine, ali je tek 1956. godine Francis Fraser ustvrdio da je riječ o novoj vrsti.

Fraserovi dupini su dugi oko 1 metra i teški 20 kg pri rođenju, narastu na 2,75 m i teže 200 kg u odrasloj dobi. Imaju male peraje u odnosu na tjelo. Leđna peraja i kljun su također nerealani. Gornja strana je sivo-plave do sivo-smeđe boje. Prljava krem linija ide duž bokova iz kljuna, iznad oka, do anusa. Tu je tamna pruga po toj liniji. Trbuh i grlo su obično bijeli, ponekad u preljevima ružičasti. Iz daljine se mogu miješati s plavobijelim dupinom koji ima sličnu boju, a nalazi se u istim regijama.
Fraserovi dupini plivaju brzo u velikim čvrsto povezanim skupina od oko 100 do 1000 dupina. 
Hrani se plavom ribom, lignjama i škampima često na vrlo velikim dubinama. Nema točnih podataka brojnosti Fraserova dupina, međutim nisu rijetki kako se mislilo 1980. godine.

## Izvor
**Whales Dolphins and Porpoises*, Mark Carwardine, Dorling Kindersley Handbooks, 
**National Audubon Society Guide to Marine Mammals of the World*, Reeves, Stewart, Clapham and Powell, 
*''Malaysian Naturalist, Vol 59/3 - 2006, page 5.
Ulica Omladinskih brigada

**Ulica Omladinskih brigada** se nalazi na Novom Beogradu. Prostire se od skvera kod opštine Novi Beograd do Savskog keja u bloku 70a.

Dužina ulice iznosi **3.300** metara.

Ulicom saobraća veliki broj linija GSP-a: 17, 18, 67, 68, 69, 73, 88, 94, 601, 612 i 708.

U ulici Omladinskih brigada nalazi se veliki broj važnih objekata: opština Novi Beograd, osnovna škola „20 oktobar“, zgrada Policije (SIV 3), crkva sv. Dimitrija, Mercedesov servis, srednja Tehnička škola „Novi Beograd“ i IDEA hiper market.
Ulica Đorđa Stanojevića

**Ulica Đorđa Stanojevića** se nalazi na Novom Beogradu. Prostire se lučno od poslovnog parka Airport City Belgrade do železničke pruge, nastavak ulice posle železničke pruge je pod nazivom Španskih boraca.

Dužina ulice iznosi **1.600** metara.

U ulici Đorđa Stanojevića nalaze se sledeći objekti: poslovni park Airport City Belgrade, Rodić Mega Market, Mercedesov servis, Simensov servis, srednja Tehnička škola „Novi Beograd“, Ruska škola u Beogradu, kompleks stambenih i poslovnih zgrada Belvil i garaža Gradskog saobraćajnog preduzeća.

Stari naziv ulice je Milutina Milankovića, do 2006. godine, kad je Treći bulevar poneo ime Milutina Milankovića, a ova ulica ime rektora Beogradskog univerziteta Đorđa Stanojevića.

## Reference
Ulica Tošin bunar

**Ulica Tošin bunar** se prostire kroz opštine Zemun i Novi Beograd. Proteže se pravcem sever-severoistok - jug - jugozapad, od Ulice Ivićeve u Zemunu, do Zemunske ulice u Novom Beogradu.

Neposredno uz ulicu, sa zapadne strane, nalazi se jedino uzvišenje na Novom Beogradu, Bežanijska kosa.

## Naziv

Nekada je to sve bio močvarni teren koji je razdvajao Zemun od okolnih sela. U podnožju lesne zaravni napravljen je put, koji je išao od od Zemuna, do tadašnja sela Bežanije, a odatle preko Surčina, sve do Progara. Zemunci su ovu ulicu zvali „Put za Bežaniju“, a ovaj se dalje nastavljao na „Bežanijski put“. Naziv je postojao sve dok bogati zemunski trgovac cincarskog porekla, Teodor Toša Apostolović  (okolina Soluna, 1745. — Zemun, 1810.) nije napravio bunar pored puta.

Vrlo brzo posle toga, mesto je postalo omiljeno izletište i mesto okupljanja ljudi, pa je tako i dobilo naziv „Tošin bunar“. Toša je na padinama lesni zaravni imao vinograde. To zemljište je posle smrti zaveštao crkvi.

Ne zna se od kada tačno cela ulica zvanično nosi naziv Tošin bunar, ali se veruje da je to bilo još za Tošinog života, dakle pre 1810. godine. Od onda, pa do sada, ulica je samo jednom promenila ime, tokom Drugog svetskog rata Nemci su je zvali Geringova.

Tošin bunar je još dugo postojao i stariji Zemunci pamte da se kraj tog bunara dugo održavao prvomajski uranak. Bunar je zakopan nakon Drugog svetskog rata.

## Predanje

Da bi izlečio oči i vratio vid, Toša je zakotrljao bure sa vrha Bežanijske kose i na mestu gde se ono zaustavilo iskopao bunar. Prema predanju bure se zaustavilo negde oko Studentskog grada, voda u njemu je bila lekovita i Toša je progledao.

## Reference
Mesne zajednice Novog Beograda

Jedna od najvećih opština u Evropi Novi Beograd podeljen je na 18 mesnih zajednica:

 
* 1. **Akademija**

Bulevar umetnosti 27

blokovi 25, 28, 29, 31, 32 i deo bloka 41
* 2.**Bežanija**

Pere Segedinca 13

Blokovi 57, 57a, deo bloka 60, deo bloka 49, i zona A
* 3.**Bežanijska kosa**

Partizanske avijacije 25

Blokovi 51, 52, 53, 54, 55, 55a i 59 i delovi blokova 60 i 49
* 4.**Bežanijski blokovi**

Dr Ivana Ribara 91

Blokovi 61, 62, i 72
* 5.**Dunavski kej**

Bulevar Zorana Đinđića 64

Blokovi 12, 26, 27, 30, i deo bloka 10
* 6.**Fontana**

Pariske komune 13

Blokovi 1, 2, 3, 4, 5, 34 i 33
* 7.**Gazela**

Treći bulevar 34

Blokovi 18a, 19a, 23, 24, 42, i 43
* 8.**Ikarus**

Aleksinačkih rudara 37

Blokovi 11a, 11b, i deo blokova 9a i 11c
* 9.**Ledine**

Obrenovačka bb

Naselje Ledine, prostor do granice sa Opštinom Zemun, odnosno Surčinom, i do granice sa MZ „Bežanija“ i MZ „Bežanijska kosa“
* 10.**Mladost**

Gandijeva 114

Blokovi 63, 64, 65
* 12.**Paviljoni**

Goce Delčeva 46

Blokovi 7, 7a i deo bloka 6
* 13.**Sava**

Jurija Gagarina 221

Blokovi 44, 45, i 71
* 14.**Savski kej**

Jurija Gagarina 81

Blokovi 58, 66, 66a, 67, 67a, 68, 69, 70, i 70a
* 15.**Stari aerodrom**

Narodnih heroja 42

Blokovi 37, 38, 39, i deo blokova 40, 41a, i 49
* 16.**Staro Sajmište**

Brodarska 1

Blokovi 17, 18, 19, i 20
* 18.**Ušće**

Bulevar Zorana Đinđića 44

Blokovi 13, 14, 15, 16, 21, i 22

## Povezano
* Novi Beograd
* Gradska opština Novi Beograd
Ulica Gandijeva

**Ulica Gandijeva** se nalazi na Novom Beogradu. Prostire se od raskrsnica sa ulicama Partizanske avijacije i Ljubinke Bobić, na Bežanijskoj kosi, između blokova 63 i 64, do okretnice autobusa 68 između bloka 44 i bloka 70. 

Dužina ulice iznosi **2.040** metara.

Ulicom saobraćaju četiri linije GSP-a: 68, 82, 89 i 95.

Ulica nosi naziv po indijskom premijeru Mahatmi Gandiju.

U Gandijevoj ulici se nalaze tržni centri Piramida i Imo-centar i osnovna škola Mladost.
Ulica Jurija Gagarina

**Ulica Jurija Gagarina** se nalazi na Novom Beogradu. Prostire se od od ulice Dr Ivana Ribara, do raskrsnice sa Bulevarom Milutina Milankovića.

Dužina ulice iznosi **4.600** metara, sa po tri trake po smeru i dvosmernom tramvajskom prugom po sredini.

Ulicom saobraća veliki broj linija GSP-a: autobusi 45, 68, 73, 82, 85, 89, 94, 95, 601 i 610; tramvaji 7, 7L, 9 i 13. 

U ulici se nalaze mnogi poznati i važni objekti: Delta siti (blok 67), ENJUB centar (blok 45), osnovna škola „Užička republika“ (blok 62), osnovna škola „Branko Radičević“  (blok 45),  Pijaca (blok 44), TC Piramida (blok 44), TC Blok 70, „Buvljak“ i dr.

Ulica je dobila naziv po sovjetskom kosmonautu Juriju Aleksejeviču Gagarinu.
Genadije iz Masilije

**Genadije iz Masilije** (), poznat i kao **Genadije Sholastik** *(Gennadius Scholasticus)*, bio je latinski pisac i sveštenik, koji je živeo u drugoj polovini 5. veka nove ere. Od njegovih mnogobrojnih spisa sačuvano je, osim jedne veronauke, samo delo *O znamenitim ljudima* *(De viris illustribus)*, koje predstavlja produženje istoimenog Hijeronimovog dela i danas je jedini izvor za nekih devedeset autora.

O Genadijevom se životu zna samo ono što sam kaže u poslednjem, 97. životopisu u delu *O znamenitim ljudima*: "Ja, Genadije, prezbiter Masilije, napisao sam osam knjiga protiv svih jeresi, pet knjiga protiv Nestorija, deset knjiga protiv Eutiha, tri knjige protiv Pelagija, spis o hiljadugodišnjici Jovanove apokalipse, ovo delo, kao i pismo o mojoj veri koje sam poslao blaženom Gelaziju, biskupu grada Rima". Budući da se Gelazije na papskom prestolu nalazio od 492. do 496. godine, zaključuje se da je Genadije živeo negde krajem 5. veka.

Genadijevo glavno delo, pod naslovom *O znamenitim ljudima* *([[De viris illustribus]])*, predstavlja nastavak Hijeronimovog istoimenog dela, gde su prvi put bili opisani životi 135 znamenitih hrišćana, a koje je, pak, Hijeronom sastavio po ugledu na Svetonijeve biografije. Hijeronimovo se delo, kao prva patrologija i leksikon hrišćanske biografije, pokazalo iznimno popularnim i, premda ga niko nije pokušavao popraviti ili dopuniti, mnogi su pisci sastavljali produžetke tog dela koristeći isti postupak. Znamo za produžetak koji je napisao neki Hijeronimov učenik po imenu Paterije *(Paterius)*, kao i za Sofronijev grčki prevod. No, najveću je slavu dostigao nastavak koji je napisao Genadije, pa je svuda bio prihvaćen kao drugi deo istog spisa, pa je uvek i prepisivan, a naposletku i štampan zajedno s Hijeronimovim delom. Genadijev spis sadrži oko stotinu životopisa, napisanih po uzoru na Hijeronima i većinom poređanih po hronološkom redosledu, premda ima i odstupanja od hronološke metode. Tekst je do nas došao u dosta lošem stanju, budući da su ga drugi ljudi pokušavali popraviti i u njega dodavali vlastiti tekst, a da o tome nisu pravili beleške, što je, uostalom, bilo i uobičajeno kod srednjovekovnih pisaca. Opšte uzev, Genadije je bio pažljiv i istinoljubiv pisac, pa na jednom mestu kaže: "Ima i drugih njegovih (Faustovih) dela, ali neću ih imenovati, jer ih još nisam pročitao".

## Reference

## Literatura
*
* 

## Vanjske veze
*''Opera Omnia'' u Migneovoj ''Patrologia Latina''
* Engleski prevod dela ''O slavnim ljudima'' na Christian Classics Ethereal Library
Ljubav i drugi zločini

***Ljubav i drugi zločini*** je film srpskog reditelja Stefana Arsenijevića iz 2008. godine. Film je svoju premijeru imao na 58. Međunarodnom filmskom festivalu u Berlinu 10. februara 2008. godine.

## Radnja

Glavna junakinja, nezadovoljna životom odlučuje da napusti zemlju posle krađe, a film prati njen poslednji dan uoči odlaska, kada se oprašta sa prijateljima i svima onima koji su činili njen život, koje viđa poslednji put, a to oni ne shvataju. Ona im poklanja neke stvari, pokušava da sredi njihove živote, da im saopšti sve što je želela, a nije mogla. Nekima priređuje i sitne osvete. Ipak, poslednjeg dana se pojavljuje mladić, desetak godina mlađi od nje, koji joj otkriva da je zaljubljen u nju. Pošto to sazna, njihov odnos se razvija, a ona do kraja večeri treba da odluči šta da uradi.

## Uloge

## Vanjske veze
* 
*Ljubav i drugi zločini, katalog|Berlinale    
* Ljubav i drugi zločini, foto galerija
Koriolan (film)

***Koriolan*** () je britanski igrani film snimljen 2011. u režiji Ralpha Fiennesa, kome je predstavljao režijski debi. Predstavlja adaptaciju istoimene tragedije Williama Shakespearea, koja se pak temeljila na stvarnim historijskim događajima u antičkoj Italiji na prijelazu iz 6. u 5. vijek pne. Fiennes u filmu tumači naslovni lik - Gaja Marcija Koriolana, rimskog vojskovođu koji u ratu sa susjednim Volščanima svom gradu donosi pobjedu, ali koji potom postaje žrtvom spletki političara rane Republike. Radnja prikazuje kako, duboko povrijeđen, odlučuje prijeći na stranu Volščana i pokrenuti pohod za uništenje vlastitog grada.

Fiennes, koji je istu dramu prethodno bio režirao na pozornici, pronašao je određene sličnosti sa sukobima antičkih gradova-država sa ratovima u bivšoj Jugoslaviji. Scenarist John Logan je, stoga, radnju premjestio u moderno doba, pri čemu su kao lokacije poslužile Srbija i Beograd (koji "glumi" Rim) i Crna Gora (koja "glumi" Volščane).

## Uloge
* Ralph Fiennes ... Gaj Marcije Koriolan
* Gerard Butler ... Tul Aufidije
* Vanessa Redgrave ... Volumnija
* Brian Cox ... Menenije
* Jessica Chastain ... Virgilija
* John Kani ... General Kominije
* James Nesbitt ... Sicinije 
* Paul Jesson ... Brut
* Lubna Azabal ... Tamora
* Ashraf Barhom ... Kasije
* Slavko Štimac ... Volščanski poručnik
* Dragan Mićanović ... Tit
* Radoslav Milenković ... Volščanski političar
* Harry Fenn ... Mladi Marcije
* Jon Snow ... TV voditelj

## Povezano
* Rimsko-volščanski ratovi

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
* 
* 
* ''Coriolanus''  at D Films
* ''Coriolanus''  at ScreenDaily.com
Crnogrli gnjurac

**Crnogrli gnjurac** () je vrsta ptica iz porodice gnjuraca i ptica vodarica. Obitava na svim kontinentima osim Australije i Antarktike.

Crnogrli gnjurac ima dužinu tijela od 28-34 cm. Odrasla jedinka ljeti ima crnu glavu i vrat sa žutim ušnim pramenovima. Po zimi, ovaj mali gnjurac bijele je boje sa slabo definiranom crnom kapom, što ga razlikuje od ušatoga gnjurca.

Prilikom udvaranja, mužjak se glasa "poo-ee-chk" i poziva ženku.

Ova se vrsta razmnožava u obraslim područjima slatkovodnih jezera u Evropi, Aziji, Africi, Južnoj Americi i Sjedinjenim Američkim Državama. Ove ptice migriraju uzimi, u toplija obalna područja.

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Ušati gnjurac

**Ušati gnjurac** ili **slavenski gnjurac** () je vrsta ptica iz porodice gnjuraca i ptica vodarica. Izvrstan je u plivanju i ronjenju pa ribe lovi pod vodom. Jedna je od vrsta, koje su zaštićene Sporazumom o zaštiti afričko-evroazijskih migratornih ptica močvarica (AEWA). 

Ušati gnjurac ima dužinu tijela od 31 do 38 cm, a raspon krila od 46 do 55 cm. I mužjaci i ženke imaju crnu glavu s prozračnim smeđim perjem sa strane uha, dug crvenkasti vrat i crvenkaste oči.

Obitava u područjima prekrivenim vegetacijom i jezerima sa slatkovodnom vodom diljem Evrope i Azije, pogotovo u Rusiji. Također se razmnožava na udaljenim otočnim područjima u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi. Većina ptica seli se zimi na obale. Tada mijenja boju u bijelu s oštro definiranom crnom kapom. Tokom parenja, mužjaci se čudno glasaju nalik na cvokotanje i vrištanje.

Gradi gnijezdo na obali, u blizini vode, obično polaže dva jaja, a roditelji ponekad nose svoje šarene mladunce na leđima.

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Veliki gnjurac

**Veliki gnjurac** () je najveća vrsta gnjuraca na svijetu. 

Obitava u u sjeverozapadnom Peruu, te od jugoistočnog Brazila do Patagonije i središnjeg Čilea. Populacija iz južnog Čilea, smatra se zasebnom podvrstom * P. m. navasi*.

Obitava u plitkim i sporim rijekama (često okruženim šumom), kao i u estuarijskim močvarama. Izvan sezone parenja, većina ptica preselit će se u estuarije i zaljeve. Ne-rasplodne ptice mogu živjeti uz obale tokom cijele godine.

Po veličini više sliči na guske ili kormorane nego na tipične gnjurce. Dugi su , a obično teže oko 1,6 kg, ali mogu biti i preko 2 kg. Imaju riđu boju vrata i prsa, crnkastu po leđima i bjelkasti trbuh. Glava je garavo-siva s crvenkasto smeđim očima. Zbog njegove veličine i jedinstvene obojenosti, lako ga je determinirati.

Hrani se uglavnom ribom. Također i s kukcima, rakovima i mekušcima. Ponekad jedu i mladunčad drugih ptica močvarica, osobito liska.

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Šarenokljuni gnjurac

**Šarenokljuni gnjurac** () je vrsta vodenih ptica. Budući da je atitlanski gnjurac (*Podilymbus gigas*) izumrlo, to je jedini sačuvani član roda *[[Podilymbus]]*. Šarenokljuni gnjurac prvenstveno se nalazi u barama u cijeloj Americi.

To je mali, zdepasti gnjurac kratkoga vrata. Ima  cm u dužini, a s rasponom krila od 45 do 62 cm. Teži  grama. Uglavnom je smeđ, s tamnijom krunom. Njihova smeđa boja služi kao kamuflaža u močvarama u kojima žive. Nisu bijeli pod krilima kada lete, kao drugi gnjurci. Ne postoji spolni dimorfizam. Mladunci imaju crne i bijele pruge i izgledaju kao odrasli po zimi. 

Sličan je crnoglavom gnjurcu, iako je ta vrsta manja te ima tanji kljun.

Šarenokljuni gnjurac obitava u cijeloj Sjevernoj Americi, Srednjoj Americi i Južnoj Americi tokom cijele godine. Tokom ljetne sezone parenja, oni su najviše rasprostranjeni u središnjoj, sjevernoj i sjeveroistočnoj Kanadi. Povremeno dolaze u Evropu i na Havaje.

## Izvori

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Istočnopacifički dupin

**Istočnopacifički dupin** (lat. *Stenella longirostris*) pripada porodici oceanskih dupina. Poznat je po svojim akrobatskim vratolomijama u zraku. 

## Rasprostranjenost
Obitava u toplim vodama, većinom tropskim morima između 40° sjeverne i 40° južne zemljopisne širine. Podvrsta *Stenella longirostris longirostris* javlja se uglavnom oko otoka u Atlantiku, u Indijskom oceanu te u zapadnom i središnjem Pacifiku. Najjužnije je uočen na Novom Zelandu. Podvrsta *Stenella longirostris orientalis*' nastanjuje [pelagij|[pelagično]] područje u istočnom Pacifiku, a podvrsta *Stenella longirostris centroamerica* obitava u epikontinentalnom pojasu istočnoga Pacifika u zoni Tehuantepecskoga zaljeva na obali Kostarike. Najmanja podvrsta *Stenella longirostris roseiventris*, živi u Tajlandskom zaljevu i plitkim morima jugoistočne Azije. 

## Izgled
Ima dugu vitku glavu i izrazito visoku leđnu peraju trokutastoga oblika. Četiri podvrste ovoga dupina, razlikujući se uglavnom po obliku tijela, veličini i boji. Odrasli teže 45-75 kilograma i mogu narasti 1,3-2 metara. Boja tijela je crna ili tamno siva, a donji dio tijela je blijede ili bijele boje. Rubovi očnih kapaka i usne su crne.

## Ponašanje
Živi u grupama, koje mogu imati nekoliko stotina do tisuća članova. Hrani se malom ribom i glavonošcima, za kojima traga u srednjim dubinama. Lovi noću, s izuzetkom podvrste *Stenella longirostris roseiventris*, koja se hrani na hridima tijekom dana. Kada skače iz vode, skoči do tri metra iznad vode, a tijelo se savija, kovitla ili rotira oko uzdužne osi do sedam puta tijekom jednog skoka. Značaj ovog ponašanja je nepoznat. *Stenella longirostris roseiventris* isključivo nastanjuje koraljne grebene.

Ugroženi su zbog izlova. Podvrsta *Stenella longirostris orientalis* je najviše ugrožena.

## Izvori
Izlov dupina

**Izlov dupina** vrsta je lova na dupine i povremeno male kitove, koje se brodovima usmjerava u zaljeve, uvale ili na plaže, gdje ih se lovi i usmrćuje. Njihov bijeg spriječava se zatvaranjem puta do otvorenog mora ili oceana s brodovima i mrežama. Dupini se na ovaj način love u nekoliko mjesta diljem svijeta, uključujući Japan, gdje je ta praksa najpoznatija te na Solomonskim Otocima, Farskim otocima i u Peruu. Dupini se najčešće love zbog mesa, a neki se zarobljavaju živi i završe u delfinarijima (zabavni parkovi s dupinima).

Tisuće dupina izlovljavaju se svake godine unatoč međunarodnoj kritici te uprkos tome, što meso dupina može biti loše za zdravlje, zbog nakupljenih otrovnih tvari, poput žive, koju absorbira tijelo dupina iz zagađenog mora ili oceana.

U japanskom gradiću Taijiu događa se svake godine jedan od najvećih lova na dupine u svijetu od rujna do početka ljeta. To je lokalna tradicija, koja nije poznata izvan šireg područja grada. Lokalne vlasti pod zaštitom državnih vlasti dozvoljavaju lov i ubijanje dupina. To se događa daleko od očiju javnosti u zaljevu, koji je prirodno teško dostupan. Strogo je zabranjeno svako snimanje događaja.

Dokumentarni film "Zaljev" koji opisuje sezonski lov i ubijanje dupina u Nacionalnom parku u Taijiu, u Japanu, dobitnik je Oscara za najbolji dokumentarni film i brojnih drugih filmskih nagrada. Film je osmislio Ric O'Barry, koji je bio jedan od glavnih dresera dupina u TV seriji Flipper, a kasnije je postao, jedan od najpoznatijih aktivista za zaštitu dupina. Posebno se zalaže za zabranu lova i ubijanja dupina u Japanu o čemu i govori ovaj dokumentarni film.
Obični dupin

**Obični dupin** (lat. *Delphinus delphis*), kao što mu i ime upućuje, široko je rasprostranjen u morima i oceanima tropskog, suptropskog i umjerenog pojasa.

Naseljava oceane i otvorena mora, a zalazi i u priobalne i pliće vode. U Mediteranu su češće prisutni u priobalnim područjima, iako obitavaju i u otvorenim vodama. 

Hrane se raznolikim plijenom koji uglavnom uključuje manje vrste plave ribe, te neke vrste pridnenih riba, glavonošce i rakove. Obični dupini često love, putuju i borave u velikim skupinama. Nekada su bili rasprostranjeni u cijelom Mediteranu, te su se smatrali i najbrojnijom vrstom dupina u Mediteranu, no brojnost im je u značajnom opadanju, a veća populacija danas postoji još samo u Alboranskom moru. Razlozi tako značajnom smanjenju broja nisu u potpunosti poznati no mogu se naslutiti. Prema povijesnim podacima za Jadransko more, poznato je da je obični dupin bio najbrojnija vrsta dupina u Jadranu. Krajem 19. i tijekom 20. stoljeća državna uprava i udruge ribara poduzimaju brojne akcije za uništavanje dupina u Jadranu. No sve kampanje provođene do 50tih godina prošlog stoljeća po svom opsegu i značenju nisu imale većeg utjecaja na stanje populacije. Nažalost, sredinom 1950-ih Ministarstvo ribarstva Narodne Republike Hrvatske, te nakon toga Udruženje morskog ribarstva Jugoslavije započinju do tada najopsežniju kampanju uništavanja dupina, a za svakog ubijenog dupina isplaćivana je nagrada. Rijetki dostupni podaci upućuju da su uglavnom lovljene manje vrste, odnosno baš obični dupini. Tako je tijekom 1950.-ih u svega nekoliko godina u hrvatskom dijelu Jadrana ubijeno preko 800 dupina! Naravno, potpuno je nemoguće procijeniti koji je još broj smrtno ranjenih životinja pobjegao te poslije uginuo. Uzmemo li u obzir činjenicu da dupini imaju mladunce svakih nekoliko godina, te da svaki mladunac ne doživljava spolnu zrelost, postaje jasno da se od takvog desetkovanja dupini nisu nikada oporavili.

Daljnje smanjenje brojnosti uzrokovano je pogoršanjem uvjeta okoliša prije svega pod utjecajem ljudske djelatnosti, zagađenja, uznemiravanja i smanjenja količine raspoloživog plijena. Na to upućuje i činjenica, da podataka o opažanjima običnih dupina u hrvatskom dijelu Jadrana tijekom posljednjih 25 godina gotovo da i nema. Isti uzroci doveli su i do značajnog pada njihove brojnosti u cijelom Mediteranu.
Patuljasti gnjurac

**Patuljasti gnjurac** () je ptica iz porodice gnjuraca.

Ima zdepasti izgled s kratkim vratom. Tokom parenja promijeni izgled te ima kestenjast vrat i tamniji kljun, a inače je uglavnom svjetlo smeđe boje. Oba spola izgledaju podjednako. Mlade ptice gotovo su sve crne boje s uzdužnim prugama.

Patuljasti gnjurac živi u kopnenim vodama, na ribnjacima i u jezerima. Gnijezdi se u periodu od aprila do jula, dva puta godišnje. Gnijezdo je hrpa plutajućih vodenih biljaka. Ženka nese  bijelih jaja. 

Hrane se uglavnom kukcima, mekušcima i ribama.

Patuljasti gnjurac jednim dijelom je ptica selica, a često i hibernira u Južnoj Evropi na nezamrznutim vodenim površinama.

## Vanjske veze
;Ostali projekti