open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Louis III od Francuske

**Luj III.** ( 863 - 882 ) je bio francuski kralj od 879 godine

Poslije smrti svoga oca Luja II. 14. travnja 879 godine Luj III. i njegov mlađi brat Karloman su donijeli odluku o udruženoj vladavini cijelim Zapadno Franačkim kraljevstvom koju su podijelili na dva dijela. **Luj III.** tim načinom dobio Francusku i Neustriju.

Njegova kratka vladavina pocinje s gotovo nepremostivim političkim problemima. Tadašnje praktično ratno stanje s Istočnim Franačkim kraljevstvom ( Njemačkom ) se rješava poklanjanjem dvije istočne provincije 880 godine. Na sjeveru država se nalazi pod pljačkaškim napadima Vikinga koje **Luj III.** pobjeđuje u bitci kod Saucorta. Na veličinu te pobjede ništa bolje ne ukazuje od njenog ostanka u tamošnjem dugotrajnom narodnom sjećanju.

Koristeći te državne neprilike Boso vojvoda od Provence proglašava svoju nezavisnost što označava 879. godine njegov početak rata protiv franačkih vladara. Prvi pokušaj gušenja ove pobune završava neuspješno 881 godine.

Sljedeću godinu popularni **Luj III.** umire u svojoj devetnaestoj godini života.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Sveti Kuzma i Damjan

**Sveti Kozma i Damjan** () († oko 287. g.) bili su ranokršćanski mučenici rođeni u Arabiji, koji su se bavili liječništvom u Egeji (današnji grad Ayas u Turskoj), a zatim u rimskoj provinciji Siriji. Za svoje usluge nisu primali plaću, zbog čega im je nadimak bio *anargyroi* (*bez srebra*); ovime su mnoge prisvojili na prelazak na kršćansku vjeru.

Blagdan sv. Kuzme i Damjana slavi se prema katoličkom kalendaru 26. rujna.

## Životi

Tijekom proganjanja kršćana za vrijeme cara Dioklecijana, Kuzma i Damjan bili su uhićeni naredbom prefekta rimske provincije Kilikije zvanog Lizija, koji je naredio mučenje radi kako bi ih natjerao da se odreknu kršćanstva. Prema legendi, ostali su vjerni svojoj religiji izdržavši vješanje na križu i kamenovanje. Konačno su pogubljeni odrubljivanjem glave. Mučeništvo su s njima podijelila i njihova mlađa braća Antim, Leontije i Eprepije.

Njihovo najpoznatije čudo bilo je presađivanje noge nedavno umrloga Etiopljanina pacijentu bijelcu, što je česta tema u mnogim slikama i iluminacijama.

## Štovanje
Sveti Kozma i Damjan smatraju se zaštitnicima liječnika i kirurga, a ponekad se u umjetnosti prikazuju sa medicinskim simbolima i amblemima. Spominju se u katoličkoj liturgiji, i to u litaniji svetaca.

Osim u Katoličkoj crkvi, štuju se i u pravoslavlju, te u Anglikanskoj crkvi.

Srpska pravoslavna crkva slavi ih 1. jula po crkvenom, a 14. jula po gregorijanskom kalendaru.

## Reference
Charles III Debeli

**Charles III Debeli** (**Karlo**; *Charles le Gros*) bio je kralj Italije, kralj Zapadne Franačke i car Svetog Rimskog Carstva.

Charles je bio treći sin Ludviga Njemačkog i njegove žene Hemme. Otac mu je prilikom podjele svoje države istočne Franačke 865. dao u vladanje Alemaniju u kojoj je preuzeo vlast nakon očeve smrti 876. 

U studenom 879. njegov brat Karloman, kralj Italije, ga je malo prije svoje smrti odredio za nasljednika. 

Njegov život pokazuje prije svega kako neki ljudi imaju nevjerojatnu sreću koju ničim nisu zaslužili. U vrijeme kada su ljudi u pravom smislu te riječi vršili pokolje kako bi došli do krune ovom caru je sve palo u šake bez imalo truda. Kao mlađi brat cara Karlomana Bavarskog on se bezbrižno prepustio svim životnim uživanjima do trenutka kada je od posljedice srčanog udara car prestao biti sposoban za vladanje. Umjesto da prepusti krunu svom sinu, Karloman za njemačko-rimskog cara i kralja Italije proglašava na opće iznenađenje Karla III. Smrt Karlomana, francuskog kralja 884. godine donijela mu je i prijestolje Francuske. 

U tom trenutku kada je prvi put bilo obnovljeno carstvo **[[Karlo Veliki|Karla Velikog]]** od čega su svi očekivali opće poboljšanje života ovaj vladar se pokazao potpuno nesposobnim. Njegove vojne ekspedicije protiv Arapa u Italiji, te Vikinga u Francuskoj i Njemačkoj redovno su završavale neuspješno što rezultira kupovanjem mira s Vikinzima 886. godine. 

Ta njegova odluka na kraju postaje kap koja prelijeva čašu. Pobuna u Njemačkoj predvođena sinom Karlomana Njemačkog rezultira dobrovoljnom abdikacijom Karla III. Ubrzo potom on umire u samostanu.

U Francuskoj ga nasljeđuje grof **[[Odo, kralj Francuske|Odo]]**, a u Njemačkoj Arnulf Karantanski. 

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Jongmyo

**Jongmyo** je konfucijansko svetište u Seulu, podignuto u čast preminulih kraljeva i kraljica korejske dinastije Joseon. Prema UNESCOu, Jongmyo je najstarije do danas očuvano konfucijansko svetište, a u njemu se od osnivanja krajem 14. vijeka kontinuirano vrše ritualne ceremonije. Takvi su hramovi postijali u doba Tri kraljevstva Koreje, ali su ostali očuvani samo oni podignuti od dinastije Joseon. Svetište Jongmyo je godine 1995. dodano na UNESCO-v popis Svjetske baštine.

## Vanjske veze

* Official website 
* UNESCO Jongmyo shrine
* UNESCO Masterpiece of the Oral and Intangible Heritage of Humanity Jongmyo Daeje ceremony 
* Life in Korea: Jongmyo
* Asian Historical Architecture: Jongmyo
Yeongju

**Yeongju** je grad u Južnoj Koreji koji administrativno pripada provinciji Sjeverni Gyeongsang.

U njemu se nalazi znameniti budistički hram Buseoksa, koje je od doba kraljevstva Sila postalo glavnim centrom korejske budističke sekte Avatamsaka. U njemu se nalazi i Sosu Seowon, odnosno prvi seowon - konfucijanska akademija u Koreji.

## Gradovi-pobratimi
*  Gangnam, Južna Koreja
*  Suzhou, Kina

## Vanjske veze

* City government website
Philippe II od Francuske

**Filip II. August** (Paris, 21. kolovoza 1165. - Mantes-la-Jolie, 14. srpnja 1223.), francuski kralj od 1180. - 1223. godine.

U trenutku smrti oca Luja VII. čija dvogodišnja agonija napokon završava 18. rujna 1180. godine Filip II. ima samo 15 godina i vrlo jasne ideje o upravljanju državom. Njegova cjelokupna 43-godišnja vladavina potiče na dvije dogme:

1. Ja sam kralj, a nitko nije iznad kralja.

2. Engleska koja u posjedu ima pola Francuske je naš smrtni neprijatelj s kojim nikad ne može biti mira.

Služeći se samo s te dvije dogme Filip postaje najmoćniji europski vladar. Što su ispravno mislili njegovi kraljevski suvremenici o njemu nije za javni medij. Njegova djela će dovoljno o tome reći.

U svom prvom ratu s doživotnim neprijateljem Henrikom II., kraljem Engleske, Filip ostvaruje pobjedu prisiljavajući protivnika na potpisivanje ponižavajućeg mira 1189. godine. Samo dva dana nakon toga potpisivanja slomljeni, poraženi kralj umire od srčanog udara.
1191. godine zajedno s Ričardom Lavljeg Srca, novim engleskim kraljem, on kreće na križarski pohod. Ta ekspedicija završava tako da se Filip II. brzo vraća kući i objavljuje rat Engleskoj dok je suparnički kralj još uvijek u Svetoj Zemlji. 
Takve situacije su se cijelom njegovom vladavinom ponavljale. Izdajnički bi napao Englesku, oteo teritorij, a onda predložio mir na novo postavljenoj granici.

Kao i većina prethodnika iz dinastije Capet našao se u sukobu s crkvom zbog svojih rastava i novih vjenčanja.

### Ostavština
S svojom agresivno-prevarantskom politikom teritorij Engleske u Francuskoj je Filip II. smanjio s gotovo 50 na samo 10 posto ostavivši 14. srpnja 1223. godine svom sinu Luju VIII. zemlju sa sigurnom budućnošću.
Bez obzira na način ostvarivanja svojih zamisli **Filip II.** je bio kralj koji je veoma zadužio buduće francuske generacije i bez koga ove zemlje danas možda ne bi niti bilo. U vojnom pogledu kao vrhovni vojni zapovjednik ovaj kralj je postigao uspjeh koji niti jedan drugi francuski državnik nije uspio. Francuska vojska je 1216. godine umarširala pobjednički u London.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Philippe III od Francuske

**Filip III.** 'Ćelavi' (3. travnja 1245. - 5. listopada 1285.), francuski kralj od 1270. - 1285. godine.

Smrt Luj IX. na križarskom pohodu u Tunisu 25. kolovoza 1270. godine je rezultirala krunidbom njegovog sina Filipa III. za novog kralja.

Vanjska politika ovog kralja se svela na pokušaje širenja kraljevstva u Španjolskoj. Rat Kastilji 1274. godine završava porazom, kao i deset godina kasniji rat Aragonu. Njegov jedini uspjeh u tim pohodima postaje personalna unije kraljevstva Navarre i Francuske. Unutrašnjom politikom se uopće nije bavio prepuštajući upravljanje svakodnevnim poslovima svojim miljenicima.

Filip III. je umro tijekom vođenja vojske u neuspješnom pohodu na Aragonsko kraljevstvo 5. listopada 1285. Iako ga naslijeđuje sin Filipa IV. , njegovi potomci će nastavit vladati Francuskom kako pripadnici Valois dinastije koju čine potomci njegovog drugog sina Karla Valoisa . Prvi Valois kralj je Filip VI. unuk Filipa III.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Louis VIII od Francuske

**Luj VIII.** (5. rujna 1187. - 8. studenog 1226.), *[[Francuska|francuski]] kralj od [[1223]]. - [[1226]]. godine*

Poslije smrti Filipa II. 14. srpnja 1223. godine njegov sin Luj VIII. je postao neupitni kralj novoojačane države. 
Prije stupanja na prijestolje sudjelovao je u posljednjem očevom ratu. Tijekom svibnja 1316. godine se iskrcao s francuskom vojskom u Englesku radi pokušaja aneksije otočnog kraljevstva. Ta vojna operacija u trajanju od 18 mjeseci je na kraju propala zbog smrti nepopularnog engleskog kralja Ivana Bez Zemlje. Mir potpisan s novim kraljem je rezultirao povratkom u Francusku.

Tijekom svoje kratke vladavine on donosi uredbu kojom se od tada zakletva plemića na vjernost ne daje kralju nego cijeloj kraljevskoj dinastiji čime se dalje ojačava položaj monarha.

Umro je od dizenterije 8. studenog 1226. godine. Naslijedio ga je Luj IX., najstariji od sedmoro preživjele djece.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Louis IX od Francuske

**Luj IX.** 'Sveti' (Poissy, 25. travnja 1214. - Tunis, 25. kolovoza 1270.), francuski kralj od 1226. - 1270. godine.

Poslije iznenadne smrti oca Luja VIII. 8. studenog 1226. godine maleni Luj IX je postao novi kralj. Tijekom prvog razdoblja vladavine njegova majka kastiljanska princeza je bila pravi državni stup. Kako se određen broj plemića veleposjednika nije pojavio na krunidbi kralja dječaka njegova majka im je došla u vojni posjet raščišćavajući ponovno postavljeno pitanje kraljevog autoriteta.

Iako je Luj IX. bio žestoki vjernik njegovi razlozi za sudjelovanje u katastrofalnom križarskom pohodu iz 1248. godine nisu do kraja raščišćeni. Vrlo dobro su poznati sukobi između njegove majke Blanke od Kastilje i žene Margarite od Provanse koji se rasplamsavaju nakon rođenja prijestolonasljednika 1245. godine. Kao vjernik, ali vrlo vjerovatno i familijarno uznemiren čovjek on odlazi na križarski pohod vodeći sa sobom ženu i djecu, ostavivši majku na sigurnoj udaljenosti u Francuskoj. Iako je već 1249. godine njegov križarski pohod propao on se odbio vratiti u Francusku sve do vijesti o smrti majke 1254. godine.

U svom drugom jednako katastrofalnom križarskom pohodu Luj IX je umro od bolesti 25. kolovoza 1270. godine. Naslijedio ga je sin Filip III.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara

## Vanjske veze
Gur-e Amir

**Gur-e Amir** () je mauzolej koji je azijski osvajač Tamerlan (danas poznat kao Timur) dao sagraditi u Samarkandu (u današnjem Uzbekistanu). Ta je građevina važna u historiji iranske i islamske arhitekture s obzirom da je poslužila kao model za buduće monumentalne mogulske grobnice kao što su Humajunova grobnica u Delhiju, te znameniti Tadž Mahal u Agri, koga su Timurovi nasljednici iz mogulske dinastije sagradili u sjevernoj Indiji.

Timur je grobnicu namijenio svojim nasljednicima iz dinastije Timurida, ali je u njoj godine 1405. pokopan zato jer se njegovo tijelo zbog snježnih nanosa i zapriječenih planinskih prijevoja nije moglo odvesti do predviđene grobnice u Šahrisabzu. Grobnicu je dovršio njegov unuk Ulugh Begh, koji je također u njoj pokopan.

Dana 19. 6. 1941. grobnicu je otvorio sovjetski arheolog i antropolog Mihail Gerasimov te odnio Timorove i ostatke njegovih potomaka u Taškent kako bi pokušao rekonstruirati njihov lik. Tri dana kasnije je počela operacija Barbarossa, zbog čega je nastala legenda o prokletstvu koje će snaći svakoga tko uznemiri Timurov grob. Nakon što je Gerasimov rekonstruirao Timurov lik, posmrtni ostaci su godine 1942. svečano pokopani po muslimanskim običajima i nedugo potom je došlo do prekretnice u ratu.

## Vanjske veze

* Samarkand - the Capital of Tamerlane
* Gur Emir complex, Rukhobod, Aksaray mausoleums. Information, photos,location
* Square Kufic decoration on the Gur-i Emir complex
Jean I od Francuske

**Ivan I.** (15. studenog 1316. - 20. studenog 1316.), *[[Francuska|francuski]] kralj i kralj [[Navarra|Navarre]] od [[5. 6.|5. lipnja]] [[1316]]. - [[20. 11.|20. studenog]] [[1316]].*

Njegov otac Luj X je umro 5. lipnja 1316. godine tako da je Ivan I. kao nekad prije tisuću godina perzijski car Šapur II. postao kralj prije rođenja.

Smrt Ivana I. u petom danu života je bacila određene sumnje na njegovog strica, regenta i nasljednika Filipa V.
Philippe V od Francuske

**Filip V.** 'Visoki' (1293. - 3. siječnja 1322. ), *[[Francuska|francuski]] kralj i kralj [[Navarra|Navarre]] od [[1316]] - [[1322]]. godine.*

Naslijedio je brata Luja X. najprije kao regent za nerođenog sina Ivana I. , a potom nakon njegove smrti 20. studenog kao kralj.

U manipulacijama da izbaci iz nasljeđivanja kćerku Luja X. pobrinuo se za proglašenje pravila kojim se ženama onemogućuje da postanu kraljice Francuske (tzv. Salijski zakon).

Tom odlukom je potkopao i svoje potomstvo pošto u trenutku smrti 3. siječnja 1322. godine nije imao sina nego tri kćeri. Naslijeđen je od brata Karla IV. posljednjeg Capeta.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Philippe VI od Francuske

**Filip VI.,** (Fontainebleau, 1293 - Reims, 22. kolovoza 1350.), francuski kralj od 1328 - 1350. godine.

Poslije smrti kralja Karla IV. vratilo se pitanje iz ne tako davne prošlosti o regenstvu do trenutka poroda kraljeve trudne žene. Poslije šest mjeseci čekanja rođena je kćer s čim je dotadašnji regent Filip VI. postao kralj.

Novi kralj je bio sin Karla Valoisa čiji otac je bio Filip III.. Iako ga je taj podatak činio najbližim potomkom ( bio je bratić mrtvog kralja )to ga nije sačuvalo od dvorskih spletki u ime nekog od drugih pretendenata na krunu. Najozbiljnija legalistička prijetnja novom kralju je bila Ivana, kćerka Luja X.. Radi izbacivanja tog najozbiljnijog konkurenta iz borbe za krunu Francuske njoj je prepušteno kraljevstvo Navarre čime prestaje kratkotrajna personalna unija ova dva kraljevstva.

Zajedno s tim problemom odmah početkom vladavine dolazi do pobune u Flandriji koja uviđavši političku nestabilnost Francuske kreće u borbu za nezavisnost u svibnju 1328. godine. Filip VI. se ipak pokazao kao preopasan protivnik, pa je ova buna krvavo ugušena. Taj oružani uspjeh je imao veliki utjecaj na ostatak državnih nezadovoljnika da se smire u prvom kritičnom razdoblju uspostavljanja nove vlasti.

Poslije nekoliko godina dugog čekanja pojavio se novi, najmoćniji legalni pretendent na krunu Francuske. Pozivajući se na svoje nasljedno pravo Edvard III. kralj Engleske objavljuje rat 1337. godine. On će trajati s prekidima više od 100 godina. U razdoblju Filipa VI. Francuska trpi vojni poraz za porazom koji besprekidno slabe kraljevu moć. Poslije vojne katastrofe 1346. godine Filip je bio prisiljen čak i državne financije prepustiti iz svojih ruku zbog općeg nezadovoljstva. Izbijanje kuge 1348. godine postala je finalna katastrofa ovog kralja.

Stalne potrebe za širokom plemićkom podrškom ovome nesposobnom kralju su rezultirale ustupcima na uštrb centralne države. Najprije je darovima kupovao podršku za priznanje prava na krunu, a potom za podršku u ratu s Engleskom.

U trenutku njegove smrti 22. kolovoza 1350. godine Francuska je prilično decentralizirana država s katastrofalnim ratom protiv Engleske. Naslijedio ga je sin Ivan II. 

## Veze

* Popis francuskih vladara
Edward II od Engleske

**Edward II.** (Zamak Caernarfon, Gwynedd, 25. april 1284. - Zamak Berkeley, Gloucestershire, 21. septembar 1327.), bio je engleski monarh od 1307. do 1327. godine.

## Biografija
Edward je rođen kao četvrti sin kralja Edwarda I., ali je bez obzira na to postao prvi engleski prijestolonasljednik koji je ponio titulu Princa od Walesa. Krunu je naslijedio 1307. godine nakon očeve smrti.

Vodio je rat sa Škotskom u kojem je pretrpio poraz u bici kod Bannockburna pa je Škotskoj morao priznati nezavisnost. Taj poraz je bio i posljedica sukoba sa vodećim perovima zbog izvjesnog Piersa Gavestona kojeg je doveo na dvor, proglasio grofom od Cornwalla, te mu dao bogatstvo i utjecaj. Izbila je politička kriza zbog čega je 1311. Edward II. morao prihvatiti uredbe koje su mu ograničavale vlast, a Gavestona su 1312. ubili neprijateljski raspoloženi plemići.

Kraljev rođak Thomas, grof od Lancastera, pristaša zakona koji su ograničavali kraljevu vlast, stekao je tako kontrolu nad državom, sve dok ga Edward II. nije uspio poraziti u bitci kod Boroughbridgea 1322. godine i dao ga smaknuti. Zakone je stavio izvan snage ali je i dalje ostao vrlo nepopularan vladar.

Svoju nepopularnost zahvaljuje i dovođenju na dvor svojih novih ljubimaca, stanovitih oca i sina Despensera. Njihov utjecaj na vlast bio je naglašeno razbojnički i nije poštivao nasljedna prava. Kraljeva posvećenost pokroviteljstvu nad ljubimcima i nepridržavanje onovremenih predodžbi o ponašanju kralja dovela je do novih nezadovoljstava.

Edwardova supruga Isabella Francuska, kći francuskog kralja Philippa IV je sa svojim ljubavnikom Rogerom Mortimerom 1326. zarobila Edwarda, svrgnula ga u korist sina Edwarda i dala ubiti. Edward II. smaknut je 1327. u dvorcu Berkeley, vjerojatno užarenim žaračem stavljenim u kroz metalnu cijev u debelo crijevo, što je bio način usmrćivanja koji iza sebe nije ostavljao optužujućih tragova i djelovao je kao prirodna smrt usmrćenog, a vjerojatno je bio i osveta zbog njegovih homoseksualnih sklonosti.

Naslijedio ga je sin Edward.
Louis X od Francuske

**Luj X.** (4. listopada 1289. - 5. lipnja 1316. ), *kralj [[Francuska|Francuske]] i [[Navarra|Navarre]] od [[1314]]. - [[1316]].*

Iznenadna smrt Filipa IV. tijekom lova 29. studenog 1314. godine donijela je krunu njegovom najstarijem sinu Luju X.

Jedini važan događaj njegove kratke vladavine je osuda prve žene radi preljuba 1315. godine. Na osnovu toga dolazi do izbacivanja kćerke Ivane iz prvog braka s popisa mogućih nasljednika Francuske krune. Ona će ipak nakon izumreća muške loze Capet naslijediti kraljevstvo Navare, a njeni potomci će potom postati posljednja francuska kraljevska dinastija.

U trenutku smrti Luja X. 5. lipnja 1316. godine njegova druga žena je bila trudna i kasnije je rodila nasljednika Ivana I.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Windsor (dinastija)

**Windsor** ˈwɪnzə, vladajuća dinastija u Ujedinjenom Kraljevstvu Velike Britanije i Sjeverne Irske i u svakom od kraljevstava koje formiraju Krunske zemlje Commonwealtha.

Kako se Viktorija udala za Alberta od Sachsencoburga i Gothe, i njihovi potomci bili članovi Dinastije Sachsen-Coburg-Gotha, koja je pripadala Dinastiji Wettin. Viktorijin sin, Edward VII, te unuk, George V., vladali su Britanijom kao članovi te dinastije.

Zbog naraslog anti-njemačkog raspoloženja u narodu tokom Prvog svjetskog rata, britanska vlada a i sama kraljevska porodica, kojoj je tad bio na čelu George V., bila je prisiljena odreći se svih dotadašnjih njemačkih plemićkih titula. Zajedno sa titulama, moralo se promijeniti i njemačko ime njihove dinastije - u ime koje zvuči više engleski. Zbog tog je 17. jula 1917. godine, izdat kraljevski dekret Georga V., kojim je izmjenjeno ime Dinastije Sachsen-Coburg-Gotha u Windsor. Svi potomci kraljice Viktorije u muškoj liniji su tako postali članovi dinastije Windsor, a njihove njemačke plemićke titule su preko noći zamijenjene starim engleskim grofovskim i vojvodskim titulama. Za novo ime dinastije izabrano je Windsor zbog tradicionalne povezanosti engleskog plemstva i naroda sa tim imenom, kojeg nose grad Windsor i popularni zamak Windsor.

Kraljica Elizabeta II., trenutna glava kuće Windsor, je objavila da želi da njena djeca budu članovi dinastije Windsor, što je u suprotnosti sa patrijarhalnim običajem prema kojem su njena djeca trebala biti članovi dinastije njihovog oca. Međutim, također je objavila da će njeni potomci u muškoj liniji koji ne budu imali titulu nositi prezime Mountbatten-Windsor. Britanski monarh i članovi kraljevske obitelji zakonski nemaju prezime, ali u slučaju da trebaju prezime koriste *Mountbatten-Windsor*. Bilo koji budući monarh bi mogao promijeniti ime dinastije po želji.

## Reference

## Vanjske veze
Hram neba

**Hram neba**, doslovno **Oltar neba** (; mandžurijski: Abkai mukdehun) je kompleks taoističkih zgrada smješten u jugoistočnom dijelu središta Pekinga, u distriktu Xuanwu. Kompleks su posjećivali carevi dinastija Ming i Qing radu godišnjih ceremonija molitvi Nebu za dobre žetve. Smatra se taoističkim hramom, iako je kinesko štovanje Neba datira od pre-taoističkih vremena.

## Vanjske veze

* Video about Temple of Heaven 
* Chinadaily news
* Satellite photo of the site
* Temple of Heaven Gallery on Flickr
* Photosynth photos (requires Photosynth)
Ospedale degli Innocenti

**Ospedale degli Innocenti** (doslovno: 'Bolnica nevinih', na italijanskom također poznata kao *Lo *'Spedale degli Innocenti**') je bilo sirotište za djecu u Firenci, projektirano od Filippa Brunelleschija, koji je rad na njoj počeo 1419. godine. Smatra se jednim od najvažnijih primjera rane italijanske renesansne arhitekture. Bolnicu, koja sadrži devet lođa ispored Trga Piazza SS. Annunziata, je sagradio i njome kasnije upravljao "Arte della Seta" ili Svilarski Ceh Firence.

Godine 1660. je dograđena kako bi omogućila roditeljima da ostavljaju djecu a da ih nitko ne vidi. S radom je prestala 1875. i u njoj se danas nalazi muzej renesansne umjetnosti.

## Reference

## Vanjske veze

* Florence Art Guide
* Paradoxplace photos of the Ospedale degli Innocenti 
* Five centuries of foundling history in Florence: changing patterns of abandonment, care and mortality
* Galleria dello Spedale degli Innocenti Trip Planner
Samostan u Batalhi

**Mosteiro Santa Maria da Vitória**, znan i kao **Samostan Batalha** je dominkanski samostan u portugalskom gradu Batalha, smještenom u Distriktu Leiria. Smatra se jednim od najboljih i najoriginalnijih primjera gotičke arhitekture u Portugalu, odnosno manuelinskog stila.

Izgradnja je započela nedugo nakon pobjede portugalskog kralja João I. nad Kastilcima u bitci kod Aljubarrote 1385. godine, a pred koju se João I. zavjetovao Djevici Mariji da će joj sagraditi samostan. Gradnja se nastavila kroz vladavinu još sedam kraljeva, te je konačno dovršena 1517.

Samostan je neznatno oštećen 1755. godine, a godine 1810/11. su ga opljačkale francuske trupe Andrea Massene. Godine 1834. su ga dominikanci napustili, da bi 1840. otpočela obnova. Godine 1907. je proglašen nacionalnim spomenikom, a od 1980. je muzej.


Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-130-Kirche-Westportal-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-180-Unvollendete Kapellen-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-168-Unvollendete Kapellen-Portal-1983-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-216-Unvollendete Kapellen-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-258-Claustro Real-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-266-Claustro Real-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-294-Claustro Real-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-339-Capela do Fundador-Deckengewoelbe-2011-gje.jpg
Batalha-Mosteiro de Santa Maria da Vitoria-346-Eduard von Aragon-2011-gje.jpg


## Vanjske veze
* Photos of Batalha Monastery
* Image in 3D
* Fundação Batalha de Aljubarrota
Robert I od Francuske

**Robert I.** (15.08.866 - 15.06.923) je bio francuski vojvoda i francuski protukralj. Povjesnim revizionizmom Robert I. je proglašen kraljem Francuske između 922 i 923 godine iako je bio pobunjenik koji za svog života nije oborio legalnu vladu to jest kralja.

## Život

Robert je bio brat francuskog kralja Oda koji je vladao u doba maloljetstva Karla III. Nakon smrti Oda 898. godine francuski plemići su za vladara Karla, ali on je po dogovoru morao ostaviti Robertu sve titule i teritorije koje je on tada imao.

Nakon tog političkog dogovora mir između kralja i najjačeg feudalnog gospodara je trajao do 921. godine kada se među francuskim feudalcima stvara zavjera zbog navodnog favoritizma prema svom miljeniku imena Hagano. Službeni razlog za pobunu je bila Karlova odluka da oduzme dvorac kćerki od Karla II. kako bi ga dao miljeniku.

Pobunjenici su za svog kralja proglasili Roberta i s svojom vojskom su krenuli u napad 922. godine. Karlo III. se povukao prema sjeveru pokušavajući organizirat svoje snage tako da je vojska Roberta osvojila Rheims gdje se on i okrunio za kralja Francuske 29.06.922. godine. 

Karla III. je tek sljedeće godine s vjernom vojskom krenuo u napad. U odlučujućoj bitki kod mjesta Soissons 15.06.923. godine Robert I. je poginuo, ali njegova vojska je ostvarila pobjedu i zarobila kralja.

## Dinastija

Bez obzira na činjenicu da Robert nije vladao niti jedan dan njegova dinastije će na kraju ipak preuzeti vlast. Nakon njegove smrti pobjednici su za novog kralja proglasili njegovog zeta Rudolfa nakon čije smrti vlast će se vratiti u ruke potomaka Karla III. koji će na kraju ipak biti zbačeni s vlasti od strane robertovog unuka Huge Capeta koji će osnovati novu vladajuću dinastiju.

## Linkovi
* Popis francuskih vladara
Kumbum

**Kumbum** () je višekatna građevina koja se sastoji od budističkih
kapela u Tibetu. Čini dio manastira Palcho u Gyantseu.

Prvi Kumbum je sagrađen godine 1427. od strane princa gjanceskog kneza. Sastoji se od devet *lhakanga* ili razina, te je visok 35 m. Na vrhu mu je zlatna kupola, a sadrži 77 kapela među svojim zidova. Mnoge od statua su oštećene za vrijeme kulturne revolucije, ali su kasnije zamijenjene novima, iako bez nekadašnje umjetničke vrijednosti. Freska iz 14. vijeka koja pokazuje Newari i kineske uticaje je preživjela.

## Reference
Batalha

**Batalha** je portugalsko naselje smješteno u Distriktu Leiria, podregiji Pinhal Litoral, regiji Centro. U njemu živi 7.500 stanovnika.

Predstavlja sjedište istoimene općine s površinom 103,56&nbsp;km² i 15.002 stanovnika (2001), a koja je podijeljena u 4 župe (freguesias). Općina na sjeveru i zapadu graniči s općinom Leiria, na istoku s općinom Vila Nova de Ourém, na jugoistoku s općinom Alcanena i na jugozapadu s općinom Porto de Mós.

Grad je osnovao kralj D. João I od Portugala, zajedno sa samostanom Santa Maria da Vitória na Batalha, kako bi odao počast portugalskoj pobjedi u bitci kod Aljubarrote (14. august 1385).

Iz ovog grada potiče portugalski sociolog Moisés Espírito Santo.

## Parohije/župe
Parohije Batalhe su:
* Batalha
* Golpilheira
* Reguengo do Fetal
* São Mamede

## Vanjske veze

* Photos from Batalha
* Adrian Fletcher's Paradoxplace Batalha Pages (photos)
Ca' d'Oro

**Ca' d'Oro** (zapravo **Palazzo Santa Sofia**) je jedna od najljepših palača na Canal Grandeu u Veneciji. To je jedna od starijih venecijanskih palača, oduvijek je znana kao Ca 'd'Oro (zlatna kuća) zbog svojih pozlaćenih i višebojnih vanjskih ukrasa koji su nekad resili njenu fasadu.

## Historija palače Ca 'd'Oro
Palača je sagrađena između 1428. i 1430. za obitelj Contarini, svojevremeno jednu od najmoćnijih venecijanskih plemićkih obitelji, iz čijih redova je bilo čak osam mletačkih duždeva između 1043. i 1676. godine. Graditelji Ca d'Oro bili su otac i sin Giovanni Bon i Bartolomeo Bon. To dvoje gotičkih kipara i graditelja otprije su se već dokazali u Veneciji radovima na dekoraciji Duždeve palače, a posebice izvedbom kićene Porta della Carta i na njoj kiparske grupe (Salomonog suda).

Glavno pročelje Ca' d'Oro okrenuto je na Canal Grande i izgrađeno je u stilu mletačke cvjetne gotike. Slične zgrade u blizini građene u istom duhu su: Palazzo Barbaro i Palazzo Giustinian. Ovaj elegantni izduženi kićeni stil bio je toliko omiljen među venecijanskim graditeljima da su ga napustili tek pojavom baroka pri kraju 16. stoljeća.

Venecijanska gotika bila je bizantinska po izgledu. Prizemlje Ca 'd'Oro sa svojom otvorenom lođom i kolonadama dozvoljava direktni pristup u predsoblje (portego de mezo) iz kanala. Iznad donje kolonade je zatvoreni balkon iza kojeg je glavni salon palače (piano nobile). Stupovi i lukovi ovog balkona imaju korintske kapitele koji nose red vrlo minuciozno isklesanih otvora u obliku djeteline s četiri lista. U posljednjoj etaži iznad ove je još jedna zatvorena lođa sličnih obilježja, još prozračnija i nježnije izvedena. Najednostavnije bi za stil Ca' d'Oro mogli reći da je to spoj između srednjovjekovne gotičke katedrale i džamije. Vanjsko kićeno pročelje palače uopće ne da naslutiti, da je i Ca' d'Oro zapravo sagrađen, kao i većina drugih venecijanskih palača, oko malog unutrašnjeg dvorišta.

Nakon pada Mletačke Republike 1797. Ca' d'Oro' je promjenila vlasnike nekoliko puta. Jedan od vlasnika u 19. stoljeća, bila je baletna plesačica Mari Taglioni. Ona je uklonila gotičko stubište u unutrašnjim dvorištu i srušila kitnjaste balkone u unutrašnjem dvorištu (danas bi se to držalo za čin vandalizma).

Godine 1922. palaču Ca' d'Oro poklonio je državi njezin posljednji vlasnik i spasitelj baron Giorgio Franchetti koji ju je kupio 1894. godine. Nakon toga uslijedile su opsežne restauracije, uključujući rekonstrukciju stubišta, danas je palača Ca' d'Oro otvorena za javnost kao galerija.

U galeriji *Franchetti - Ca 'd'Oro*, izložene su slike: Mantegne, Tiepola, Pontorma, van Dyck, Guardia, skulpture Tullija Lombarda i ostaci fresaka kojim su Giorgione i Tizian oslikali fasadu Fondaca dei Tedeschi.

## Literatura
* Richard J Goy: The House of Gold, Cambridge, 1992

## Vanjske veze

* Galerija Giorgio Franchetti
* Ca' d'Oro
Samostan Palcho

**Samostan Palcho** ili **Samostan Pelkor Chode** (također poznat i kao Shekar Gyantse) je glavni samostan u tibetanskom gradu Gyantseu, smješten nedaleko od Dzonga ili tvrđave. Najpoznatiji je po svom Kumbumu.

Tsuklakhang, glavni samostanski hram je u periodu 1418-1428. sagrađen od Rabten Kunzang Phaka, drugog kneza Gyantsea, koji je bio sljedbenik Kedrub Jea (1385-1438), jednog od glavnih Tsongkapionog sljedbenika koji je kasnije priznat kao 1. Pančen Lama. Kasnije je postao važno središte sekte Sakya u tibetanskom budizmu.

Godine 1904. je samostan napadnut od strane britanskih vojnika za vrijeme pohoda na Tibet, od čega potiču tragovi u vidu rupa od metaka u samostanskim zidovima. Godine 1959. je djelomično oštećen za vrijeme ustanka protiv kineske vlasti, a potom i za vrijeme kulturne revolucije. Oštećenja su kasnije djelomično sanirana.

## Fusnote

## Reference
* Buckley, Michael and Strauss, Robert. (1986). *Tibet: a travel survival kit*. Lonely Planet Publications, South Yarra, Australia. .
* Dorje, Gyurme (1999). *Footprint Tibet Handbook with Bhutan*. 2nd Edition. Footprint Handbooks, Bath, England. .
* Dowman, Keith (1988). *The Power-places of Central Tibet: The Pilgrim's Guide*. Routledge & Kegan Paul, London and New York. .
Gyantse

**Gyantse** (rGyal rtse) također navodđen kao **Gyangtse**, **Gyangdzê**; ( kineski: 江孜镇; Wylie: *rgyal rtse*;) je grad u Okrugu Gyangze u Prefekturi Shigatse u Tibetu. Nekada se smatrao trećim najvećim gradom Tibeta (iza Lhase i Shigatsea, ali je od njega danas veće najmanje deset gradova.

U vrijeme kineske okupacije 1952. godine Gyantse je imao oko 8.000 stanovnika, što je otprilike isto koliko ih ima i danas. Nalazi se na nadmorskoj visini od 3977 metara, odnosno 254&nbsp;km jugozapadno od Lhase u plodnoj doliuni Nyang Chu, odnosno Putu prijateljstva koji spaja Lhasu sa Kathmanduom s Nepalom.

Godine 1904. grad su za vrijeme pohoda na Tibet napale britanske snage, te zauzele nakon dvodnevnog žestokog otpora branitelja. Godine 1954. grad je stradao za vrijeme poplave, a nakon ustanka su NR Kina|kineske komunističke vlasti raselile stanovništvo. Hramovi i samostan Palcho su stradali za vrijeme kulturne revolucije, ali su poslije obnovljeni, a grad vraćeni stanovnici.

## Galerija

Datoteka:IMG 1719 Gyantze.jpg|Ulica u starom gradu Gyantsea
Datoteka:Gyantse fort from Kumbum roof.JPG|Tvrđava Gyantsea s vrha Kumbuma, 1993.
Datoteka:Bundesarchiv Bild 135-S-07-03-28, Tibetexpedition, Kleiner Chörten in Gyantse.jpg|Mali chorten, Gyantse. 1938.
Datoteka:Bundesarchiv Bild 135-S-07-03-20, Tibetexpedition, Gyantse, Festungsmauer.jpg|Zid tvrđave. Gyantse. 1938.
Datoteka:Bundesarchiv Bild 135-S-07-03-37, Tibetexpedition, Gebäude in Gyantse.jpg|Zgrada u Gyantseu. 1938.


## Reference
Palazzo Medici Riccardi

**Palazzo Medici** (poznata i kao **Palazzo Medici Riccardi**) je renesansna palača u Firenci. Ime je dobila po porodicama koje su bile njeni vlasnici.

Projektirao ju je Michelozzo di Bartolomeo za Cosima de Medicija iz porodice Medici, a sagrađena je između 1445 i 1460.

## Reference

## Vanjske veze

* Palazzo Medici Riccardi službena stranica
* Website on the ''Cappella dei Magi'', with photos and analysis
Michelozzo

**Mikeloco di Bartolomeo Mikeloci** (ital.:Michelozzo di Bartolommeo, *1396. Firenca - † 1472. Firenca) bio je italijanski arhitekta i vajar rane renesanse.

## Biografija i delo
Bio je sin krojača, emigranta iz Burgundije. Sarađivao je sa Gibertijem i Donatelom. Nakon nekog vremena opredelio se za arhitekturu. Kao arhitekta bio je pod uticajem Filipo Bruneleskija. Poznat je po palatama i vilama u Firenci i njenoj okolini. Njegov obožavalac Cosimo Medici mu je poverio 1444. godine izgradnju palatu Mediči-Rikardi u Firenci.

Mikelocovo najznačajnije delo je palata Mediči-Rikardi i on je ovaj projekat gradio više od 20 godina i oko 1460. godine je bio pri kraju gradnje. Ustvari, Medičijevi nisu odobrili Bruneleskijev projekat za svoju palatu jer je on verovatno bio isuviše raskošan, podsećao je na raskošne vile iz rimskog carstva i poverili su izgradnju manje poznatom arhitekti Mikelociju. On je ovaj objekat rešio pod uticajem Bruneleskija i vila ima rustikalnu obradu prizemlja (prozore na njoj je kasnije dodao Mikelanđelo), sprat je obrađen lakšom obradom kamena od tesanika a treći nivo je neraščlanjen. Na vrhu se nalazi venac kao neki poklopac koji se inspirisao rimskim hramovima i njime se završava i ističu se sva tri nivoa. Sva tri nivoa predstavljaju gradaciju i svaki za sebe čini posebnu celinu. Izgradnja je započeta pre smrti Filipa Brunuleskija i rezultat još uvek podseća na firentinske palate Brunuleskija.

Godine 1458. - 1461. radio je Vilu Mediči u Fisole pored Firence.1462. godine je radio u Milanu a nedugo zatim je radio i u Dubrovniku na Kneževom dvoru i kuli Minčeta (kojoj je baš ovaj firentinski majstor u službi Republike dao osnov, i na čijoj izradnji je učestvovao ceo grad kome je pretila opasnost od Turaka), zajedno sa arhitektom Jurajem Dalmatincem.

Umro je prema Đorđo Vazariju 1472. godine u Firenci, a sahranjen je u manastiru Sv. Marka.

## Izbor iz dela
* Dogradnja Santisama anunciata, Firenca 1444.
* Palata Mediči- Rikardi, Firenca 1444. - 1464.
* Manastir san Marko Firenca 1440.
* Dom Santa Marija del Fiore, Firenca 1296. - 1472.
* Vila Mediči, Kaređi - sev. predgrađe Firence
* Vila Mediči, Kafađiolo 
* Palata Komunale, Montepulčiano 1440.

## Literatura
# istoimeni članak iz nemačke Vikipedije
# članak o palati Mediči Rikardi iz nemačke Vikipedije
# H. W. Janson, *Istorija umetnosti*, Beograd, Prosveta, 1982.
# PSN ČS Akadémia vied Praha 1962.
# Đina Piskel, *Opšta istorija umetnosti*, Beograd 1974.

## Vanjske veze

* Firenze by Net
* Artist Biography site
Karlo Valois

**Karlo Valois** ( 12. ožujka 1270. - 16. prosinca 1325. ), grof Valoisa i titularni Latinski Car .

Kako je bio drugorođeni sin francuskog kralja Filipa III. njegova sudbina u Francuskoj je bila očekivanje smrti svog brata kralja Filipa IV.. Kako bi osigurao mlađe sinove otac je njemu i Luju dodjelio vlastite grofovije sa sigurnim izvorom prihoda. Karlo tako dobiva Valois čije će ime proslaviti njegovi potomci.

Bez obzira na osiguranu budućnost ovaj grof je bio iznimno ambciozan i nije se mirio s svojom sudbinom. Kao potomak kraljeva Aragona ,Ugarske ( po majčinoj strani ) i kraljeva Francuske Karlo je smatrao da zaslužuje kraljevski položaj po svaku cijenu. Kada mu početkom XIV. stoljeća postaje jasno da svoju ambiciju neće moći ostvarit u zapadnoj Europi, on se okreće istoku. Nakon smrti svoje prve žene, on se ženi 1302. godine za caricu Latinskog carstva koja živi u izbjeglištvu. Tim vjenčanjem on postaje car Latinskog Carstva koje tada već 40 godina ne postoji.

Neočekivani razvoj događaja nakon smrti Filipa IV.. u Francuskoj navodi ga da posljednje godine života provede s nadom u dobijanje francuske krune. Kada su mu dva nećaka Luj X. i Filip V.. umrli bez djece on postaje prestolonasljednik Francuske. 

Na tom položaju Karlo Valois i umire prepuštajući položaj prestolonasljednika svom sinu Filipu VI. koji će 30 mjeseci kasnije postati kralj Francuske.

Finalna tragedija Karla se događa nakon njegove smrti. Nakon što mu je sin Filip postao kralj, engleski kralj Edvard III.. mu se morao pokloniti kao vazal za svoje posjede unutar Francuske države. On će to odbiti jer se "sin kralja nikad neće poklonit sinu grofa" ( što je Filip VI. bio )!! 

To će postati jedan od službenih razloga početka stogodišnjeg rata između Engleske i Francuske.

Svoju titulu cara Latinskog Carstva on prepušta kćerki Katarini.
Atari 2600

**Atari 2600** ili **VCS 2600** (Video Computer System 2600) je naziv igraće konzole, koju je razvila tvrtka Atari i predstavila na američkom tržištu u listopadu 1977. godine. Ova konzola je postala uzor mnogim drugim konzolama koje su se kasnije pojavile, te je njezin dizajn i koncept i danas prisutan u konzolama kao što su PlayStation i Xbox.

Prodano je 30 milijuna primjeraka Atarija 2600.

## Ime
Kada je Atari 2600 bio u fazi dizajna, kompanija mu je dodijelila kodno ime Stella, a kad je 1977. izašao prozvan je Video Computer System (VCS). 1982. godine, kada na tržište dolazi Atari 5200, konzola VCS 2600 preimenovana je u Atari 2600.

## Specifikacije
Atari 2600 je imao dva joysticka, te ladice u koje su se mogle ubaciti ili se iz njih uzeti kasete sa igrama. U to vrijeme to je bila posve nova ideja, jer su prije pojave ove konzole korisnici morali kupovati više sistema za svaku igru koju su htjeli igrati.

Za Atari 2600 je u vrijeme pojavljivanja bilo dostupno 8 igara: *Combat* (koja je dolazila sa konzolom), Air-Sea Battle, Basic Math, Blackjack, Indy 500, Star Ship, Street Racer, Surround, i Video Olympics.

Cijena konzole prvotno je bila 199 dolara. 1986. godine predstavljena je jeftinija verzija Atarija 2600 kod nekih poznata kao Atari 2600 Junior. Bila je manja te je koštala svega 50 dolara.

### Boja i grafika
Konzola je imala drukčiji set boja ovisno o televizoru koji bi se koristio za nju. U Sjevernoj Americi sa NTSC formatom, to je bilo 128 boja, u većem dijelu Europe - PAL format - 104, a u Francuskoj gdje se nekad koristio treći format SECAM, to je bilo tek 8 boja.

## Emulatori
Korisnici koji danas požele zaigrati kakvu igru dizajniranu za Atari 2600 ne trebaju za to imati originalnu konzolu te ladicu, već samo poseban kompjuterski program koji će emulirati Atari 2600. a jedan od takvih je Stella, koja je otvorenog koda. Općenito su programi za emulaciju ove konzole dostupni za većinu operativnih sistema te su veoma precizni.

## Vanjske veze
* Besplatni program Stella za emulaciju Atarija 2600
Eratostenovo sito

**Eratostenovo sito** (rešeto) je jednostavan algoritam za dobivanje svih prostih brojeva manjih od onog izabranog. Osmislio ga je grčki matematičar, geograf i astronom Eratosten. 

Postupak dobivanja prostih brojeva pomoću Eratostenovog sita:
# na papir napišemo sve brojeve od 2 do izabranoga, pa križamo sve višekratnike broja 2
# križamo drugi prosti broj po redu – broj 3, a zatim sve njegove višekratnike
# isti postupak ponovimo s brojem 5
# isti postupak ponovimo s brojem 7
# svi brojevi koji su ostali su prosti brojevi
Nikejsko Carstvo

**Nikejsko Carstvo** je bila bizantska država u Maloj Aziji.

Kad su Mlečani i francuski feudalci zauzeli (1204.) Carigrad, taj je grad postao prijestolnicom Latinskoga carstva. Na bizantskom teritoriju nastaju mnoge državice (Solunska Kraljevina, Atensko Vojvodstvo, Ahajska Kneževina), koje su povodeći se za europskim Zapadom, bile neovisne od feudalne vlasti u Carigradu.

Osim tih državica zapadnog tipa pojavile su se i državne tvorevine koje su nastavljale bizantske tradicije. Najvažnije su među njima Trapezuntsko Carstvo, koje se osamostalilo 1204., još prije pada Carigrada, zatim Epirska Despotovina i Nikejsko Carstvo, koje je osnovao Teodor I. Laskaris (car 1204.-1222.), zet cara Aleksija III. Angela. Odmah po zauzeću Carigrada on je okupio oko sebe bizantske stranke otpora u Maloj Aziji i počeo organizirati novu državu sa sjedištem u Nikeji. Zadržavši tradicionalne bizantske ustanove, Nikejsko Carstvo je postalo legitimnim nasljednikom Bizantskoga Carstva. Novo carstvo moralo je voditi borbe s Latinskim Carstvom i njegovim feudalnim tvorevinama, ali i s Trapezuntskim Carstvom i Epirskom Despotovinom.

Dana 25.7. 1261. vojska Nikejskoga Carstva na prepad je zauzela Carigrad. To je kraj Nikejskoga Carstva, a Carigrad je ponovno postao prijestolnicom Bizantskoga Carstva.
283. pr. n. e.

__NOTOC__

Godina **283. pne.** bila je godina predjulijanskog rimskog kalendara. U rimskoj državi bila je poznata kao **Godina konzulstva Dolabele i Maksima** (ili, rjeđe, **godina 471. ''[[Ab urbe condita]]**''). Oznaka 283. pne. za ovu godinu se koristila od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini postala glavna metoda u zapadnoj Evropi sa označavanje godina.

## Događaji
* Nakon što je Demetrije Poliorket umro kao zarobljenik sirijskog kralja Seleuka, njegov sin Antigon nominalno preuzima titulu makedonskog kralja, iako Makedonijom stvarno vlada trakijski vladar Lizimah. Antigon ipak preuzima posmrtne ostatke svog oca koji su svečano sahranjeni u Korintu, a potom u gradu Demetrijada koga je osnovao.
* U bitci kod Jezera Vadimo rimske snage pod konzulom Publijem Kornelijem Dolabelom nanose poraz etrursko-galskoj vojsci te Rim postaje neosporavani gospodar sjeverne i središnje Italije. 
* Egipatski kralj Ptolemej II obnavlja kanal između Nila i Crvenog mora, koga je bio započeo faraon Neho II a dovršio perzijski kralj Darije I. 
* Ptolemej II angažira gramatičara Zenodota kako bi povećao knjižni fond biblioteke u Aleksandriji te mu nalaže da sakupi i uredi sva djela grčkih pjesnika.

## Rođenja
*

## Smrti
* Demetrije I Poliorket, kralj Makedonije (r. 336. pne.)
* Ptolemej I Soter, makedonski general u vojsci Aleksandra Velikog, guverner, kasnije kralj Egipta i osnivači Ptolemejske dinastije (b. 367 BC)
Demetrijas

**Demetrijas** (grčki, suvremeni: Δημητριάδα, Ancient/Katharevousa: -ιάς -ias, nekad navođen i kao **Dimitrias**) je bio drevni grčki grad u Magneziji (istočni dio centralne Grčke), kraj suvremenog grada Volos. Osnovao ga je Demetrije Poliorket, jedan od nasljednika (dijadoha) Aleksandra Velikog.

## Vanjske veze
* History of Demetrias
Bitka kod Jezera Vadimo

**Bitka kod Jezera Vadimo** se može odnositi na:
* Bitka kod Jezera Vadimo (310. pne.) u kojoj su Rimljani porazili Etrurce;
* Bitka kod Jezera Vadimo (283. pne.) u kojoj su Rimljani porazili etrursko-galsku vojsku.
Rudno

**Rudno** može biti:

* Rudno (Kraljevo), naseljeno mjesto grada Kraljeva, Raški okrug, Republika Srbija
* Rudno (Turčianske Teplice), naseljeno mjesto u okrugu Turčianske Teplice, Žilinski kraj, Republika Slovačka
Publije Kornelije Dolabela (konzul 283. pr. n. e.)

**Publije Kornelije Dolabela** (*Publius Cornelius Dolabella*, ? - 282. pne.) bio je konzul Rimske Republike izabran godine 283. pne. Najpoznatiji je po tome što je porazio pleme Boja u bitci kod Jezera Vadimo. Također je, prema Apijanu, nešto ranije iste godine porazio i Senonce pod Britomarisom.

Dolabela je, prema Apijanovim navodima, godine 282. pne. stradao kada su Tarentinci napali i potopili malu flotu rimskih trirema pod admiralom Lucijem Valerijem. Nije poznato je li se Dolabela tada utopio, ili je zarobljen i pogubljen.

## Vanjske veze
* Appian's History of Rome: The Samnite Wars
Zenodot

**Zenodot** (), bio je grčki gramatičari, književnik kritičar i homerovski učenjak. Bio je rodom iz Efeza i učenik Filite sa Kosa, a najpoznatiji je kao prvi nadglednik, odnosno glavni bibliotekar Aleksandrijske biblioteke. Živio je za vrijeme prva dva vladara Ptolemejida, a na vrhuncu reputacije je bio oko 280. pne.

Osim što je bio prvi nadglednik Biblioteke, Zenodot je bio i prvi književni urednik ( *diorthōtes*) Homera. Njegove kolege su bili Aleksandar iz Etolije i Likofron iz Halkide, kojima je povjereno redigiranje tragičnih, odnosno komičnih pisaca, dok je Zenodot preuzeo Homera i epske pjesnike.

Pretpostavlja se kako je upravo Zenodot odgovoran za podjelu Homerovih pjesama na 24 knjige.

## Povezano
* Proučavanje Homera
* Aleksandrinski gramatičari

## Reference
* R. Pfeiffer (1968), *History of Classical Scholarship* (Oxford), pp.&nbsp;105–22
* L.D. Reynolds and N.G. Wilson (1991), *Scribes and Scholars* (3rd edition, Oxford), pp.&nbsp;8–12

## Vanjske veze
* New Advent Encyclopedia article on Library of Alexandria
Heron

**Heron** (oko 10. – 70.), bio je starogrčki matematičar i inženjer, koji je živio u današnjoj Aleksandriji. Smatra se jednim od najvećih predstavnika znanosti u staroj Grčkoj. Izvodio je mnogo pokusa, poučavao je u poznatom Muzeju, u čijem sklopu je bila Aleksandrijska knjižnica.

Najpoznatiji rad mu je bio Heronova kugla ili eolipile, koji se smatra prvim parnim strojem u povijesti. Poznati izum mu je i vjetrenjača, kojom je koristio energiju vjetra za sviranje na orguljama. Mnogi njegovi radovi su izgubljeni, ali neke njegove radove možemo naći u arapskim rukopisima.

Veliki utjecaj na njega je imala aritmetika i geometrija iz Babilonskog carstva. Bavio se matematikom, mehanikom, fizikom i pneumatikom, a njegov automat u koji su se ubacivale kovanice, smatra se prvim radom iz područja kibernetike.

## Otkrića
* Heronova kugla ili **eolipile** se smatra prvim parnim strojem u povijesti. Heron je grijao šuplju kuglu s vodom, dok voda nije proključala. Para je izlazila kroz dvije cijevi, savinute u suprotnim smjerovima i tako je uzrokovala okretanje kugle.
* Heronova vjetrenjača koja je pokretala orgulje, je jedan od prvih primjera korištenja energije vjetra za pogon nekog uređaja. 
* Heron je poznat i kao jedan od osnivača kibernetika, koja postaje znanošću tek polovinom 19. stoljeća. To je bio ustvari automat za svetu vodu, koji je radio kada bi ubacili kovanice. Kada je novčić bio ubačen, pao bi na polugu, te bi težina novčića podigla polugu i sveta voda bi procurila iz cijevi, sve dok novčić ne bi pao s poluge, pa bi se cijev zatim zatvorila.
* Njegove izume najviše je koristilo starogrčko kazalište. Napravio je i stroj koji je “prikazivao” predstavu preko 10 minuta. Sistem čvorova, užadi i jednostavnih strojeva, pokretao je rotirajući cilindar, koji su pokretali male skulpturice na vrhu kutije.
* Heronovo možda najkorisnije otkriće je bila vodena pumpa, koja je sistemom posuda pumpala vodu van. Osim za piti vodu, koristili su je i vatrogasci.
* Osmislio je i lom svjetlosti, koji je kasnije nazvan Fermatov princip, koji poučava kako se zraka svjetlosti, koja putuje između dvije točke, uvijek kreće najkraćim putem. 
* Osmislio je i “špricu” – kojom je kontrolirao količinu izručene tekućine ili zraka.
* Heronov vodoskok je imao posude, iz kojih je voda izbačena korištenjem hidrostatičkog tlaka.
* On opisuje nastanak zvuka. Smatra da muzički instrumenti proizvode tonove zadajući udarce česticama zraka.
* Osmislio je i jednostavan način kako brzo izračunati vrijednost korijena bilo kojeg broja. 
* Heronova formula omogućava izračunavanje površine trokuta, za što je dovoljno samo znati duljinu stranica.
* Jedno od njegovih najvećih matematičkih dostignuća bilo je otkriće zamišljenih ili imaginarnih brojeva 

## Povezano
* Heronova formula

## Izvori