open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Astidamija

**Astidamija** () bilo je ime nekoliko žena u grčkoj mitologiji.

## Pelopova kći
**Astidamija** je bila kći elidskog kralja Pelopa i Hipodamije. Udala se za Alkeja, kome je rodila sina Amfitriona i kćerke Anaksu i Perimedu. Anakso je svom ujaku Elektrionu rodila Alkmenu, buduću majku Heraklovu, pa je tako Astidamija bila Heraklova baka s majčine strane. 

## Akastova supruga
**Astidamija**, kći Kretejeva, poznata i kao **Hipolita**, bila je supruga Akasta, kralja Jolka. Akast je očistio Peleja od greha za ubistvo Euritiona, kralja Ftije. Astidamija se zaljubila u Peleja, ali ovaj ju je odbio, pa je ova iz osvete poslala glasnika Pelejevoj ženi, Antigoni, s porukom da se Pelej namerava oženiti Akastovom kćerkom Steropom. Po primitku te vesti Antigona je vešanjem sebi oduzela život. Astidameja je tad Akastu lažno optužila Peleja za silovanje. Akast je poverovao i odlučio da ga kazni tako što je Peleja poveo u lov i zatim ga ostavio nezaštićenog kad ga je napala grupa kentaura. Pelej je uspeo da se izbavi uz pomoć Hirona i Hermesa, a zatim se osvetio tako što je opustošio Jolk i rastrgao Astidamiju, a onda sa svojom vojskom prošao između njenih raštrkanih udova.

## Ktesipova majka
**Astidamija** je Heraklu rodila Ktesipa. Prema Pseudo-Apolodoru, bila je kći Amintora, kralja Dolopljana u Tesaliji, i Kleobule. Prema Diodoru Scilijskom, Astidamija je bila kći Ormenija, kralja Pelazgiotide; Herakle joj se udvarao, ali Ormenije nije hteo svoju kćerku udati za njega jer je već bio oženjen Dejanirom. Herakle je tad poveo rat protiv Ormenija, ubio kralja i silom uzeo Astidamiju.

## Filantova kći
**Astidamija** (ili **Astigenija**) takođe je i drugo ime Astiohe, kćerke Filantove, koja je Heraklu rodila sina Tlepolema. 

## Strofijeva kći
**Astidamija** se usput spominje na jednoj sholiji uz Euripidovog *[[Orest (drama)|Oresta]]* kao kći Strofija i Kidragore te sestra Piladova.

## Forbantova kći
**Astidamija** je Posejdonovom sinu Kaukonu rodila sina Lepreja. Nagovorila je Herakla da se izmiri sa Leprejem, koji je ranije savetovao Augiju da baci Herakla u okove.

## Reference

## Literatura
*
Gospodin

**Gospodin** (skraćeno **g.**) je izraz kojim se u svom najširem i najčešćem značenju koristi za tituliranje, odnosno za formalno iskazivanje poštovanja prema odrasloj muškoj osobi. Takvo značenje na srpskohrvatskom jezičnom području, kao i kod brojnih drugih jezika, potiče od riječi *gospodar*, odnosno od feudalnih vremena kada se ispočetka koristio isključivo za plemiće, a kasnije za pripadnike društvene elite koji su "gospodarili" zemljom ili znatnijom imovinom. Današnje značenje je dobio u prvoj polovici 20. vijeka kada su formalno nestale društvene razlike na osnovu porijekla, te su ga kao takvo počele koristiti vlasti i druge društvene institucije. Ta je praksa, s druge strane, ukinuta stvaranjem Socijalističkog sistema Druge Jugoslavije koji je "gospodin" smatrao reliktom "prevladane klasne prošlosti" te inzistirao na korištenju besklasnog izraza "drug". Usprkos toga, izraz "gospodin" se zadržao u općem govoru i koristio za opisivanje muškaraca "besprijekornog" odijevanja i bontona - slično izrazu džentlmen - ali i ponekad ironično za opisivanje ličnosti koje bez opravdanja sebe smatraju boljima od drugih. Nakon raspada SFRJ i uvođenja post-socijalističkog poretka je izraz "gospodin" vratio svoje staro značenje i u formalnom i u kolokvijalnom smislu. Ženski ekvivalent izraza je gospođa.

## Ekvivalenti izraza "gospodin" u drugim jezicima
* albanski: **' (Z.)
* [[Bugarski jezik|bugarski]]:  (, ''G-n'') (''Gospodin'')
* [[Češki jezik|češki]]: **' (**')
* [[Engleski jezik|engleski]]: **' (**')
* [[Francuski jezik|francuski]]: **' (**' ili, rjeđe, **')
* grčki: , *[[Kýrios]]* (doslovno: "gospodar"), skraćeno: , *k.* – plural: , *Kýrioi*, skraćeno: , *k.k.*. Specifičnost grčkog je da se nikada ne koristi za preminule ličnosti.
* hebrejski:  (**') ili  (**')
* hindi:  (*[[Shri]]*)
* italijanski: **' (**')  [Signor se koristi kao redovna titula; Signore kao specifični izraz poštovanja, poput "sir"]
* japanski: Japanske počasne titule se dodaju na kraj imena ili službene titule, te ih manje određuje rod, a više društbena uloga. Najčešća je, pak,. , koja potiče od još formalnijeg izraza . U novinama i koresponedneciji najčešća titula je  koja potiče iz kineskog. 
* kineski: 先生
* mađarski: **' (iza imena)
* [[Makedonski jezik|makedonski]]: (''Gospodin''),  (''G-din'')
* [[njemački jezik|njemački]], [[švedski jezik|švedski]], [[norveški jezik|norveški]], [[danski jezik|danski]]: ''Herr'' (''Hr'')
* [[Perzijski jezik|perzijski]]:  (**')
* poljski: **' (**')
* portugalski: **' (**') Sra. (fem.)
* rumunjski: **' (**')
* ruski:  (*Gospodin*),  (*G-n*)
* španski: **' (**')

## Povezano
*Gospođa
*Gospođica
*Gospod
*Džentlmen

## Vanjske veze
Astimeduza

**Astimeduza** () bila je, u grčkoj mitologiji, kći Stenela, Persejevog sina. U nekim varijantama mita Astimeduza se spominje kao Edipova supruga, kojom se on oženio nakon smrti svoje prve supruge Euriganije ili nakon što se rastao od Jokaste. Kad je Astimeduza lažno optužila svoje pastorke Polinika i Eteokla da su je pokušali silovati, Edip je prokleo svoje sinove. To je alternativni uzrok prokletstva koje je dovelo do nesloge među braćom, koja se nalazi u samom središtu tebanskog ciklusa.

## Reference

## Literatura
*
*.
Argeja

**Argeja** () bilo je ime nekoliko žena u grčkoj mitologiji.

***Argeja**, supruga Inahova i majka Ijina.
***Argeja**, supruga Polibova i majka Arga, koga je rodila Arestoru i koji će Argonautima sagraditi brod *[[Argo]]*.
***Argeja**, kći Adrasta i Amfiteje i supruga Edipovog sina Polinika, kome je rodila tri sina ― Tersandra, Adrasta i Timeju. Prema tebanskom mitu, Edipovi sinovi Polinik i Eteokle trebalo je da svake godine naizmenično vladaju Tebom. Eteokle je držao vlast prve godine, ali je potom odbio da je preda Poliniku, pa je ovaj zatražio pomoć od argivskog kralja Adrasta. Ovaj je došao u pomoć Poliniku sa svojom vojskom i sa još šest drugih vojskovođa te tako pokrenuo pohod Sedmorice protiv Tebe. Sedmorica nisu uspeli zauzeti grad, a u bici su život izgubila obojica Edipovih sinova. Argeja je krenula da pronađe telo svog supruga među mnogim beživotnim telima koja su ležala pred gradom. Kad ga je pronašla, pokušala ga je oživeti svojim poljupcima i suzama, ali sve je bilo uzalud. Potom je kremirala njegovo telo i pepeo položila u urnu. Neki kažu da je Kreont i nju, kao i Antigonu, kaznio smrću, a neki kažu da su se bogovi smilovali i pretvorili je u izvor.
***Argeja**, kći Autesionova i supruga Aristodema, jednog od Heraklida, kome je rodila Euristena i Prokla.
***Argeja** je i epitet boginje Here, budući da je grad Arg bio glavno središte njenog kulta..

## Reference

## Literatura
*
*
Plisten

**Plisten** () ime je nekoliko ličnosti u grčkoj mitologiji koje vode poreklo od Tantala.

## Pelopov sin
**Plisten** je bio sin Pelopa, Tantalovog sina i kralja Pise u Elidi, i Hipodamije. Njegova su braća bili Atrej i Tijest.

## Atrejev sin
**Plisten** je bio sin Atreja i Erope ili Erifile, kćerke Katrejeve. Prema Hesiodu, Plisten se oženio Kleolom, kćerkom Dijasovom, koja mu je rodila Agamemnona, Menelaja i Anaksabiju. Eshil prati ovo predanje kad Atrejeviće naziva "rodom Plistenovim" (τὸ Πλεισθένους γένος). Prema Higinu, Plistena je odgojio Atrejev brat Tijest, koji ga je poveo sa sobom u izgnanstvo nakon sukoba s Atrejem, a kad je dečak odrastao, poslao ga je u Mikenu da ubije Atreja. Mladić nije uspeo da obavi taj zadatak jer ga je Atrej preduhitrio i usmrtio  Čim je saznao da je ubio vlastitog sina, Atrej je odlučio da se osveti svom bratu. Jovan Ceces kaže da je u *[[Katalog žena|Katalogu žena]]*, koji se u antici pripisivao Hesiodu, Plisten bio predstavljen ili kao hermafrodit ili kao transvestit.

## Tijestov sin
**Plisten** je, prema Higinu, vanbračni sin Tijesta i Erope. Plistena i njegovog brata Tantala ubio je Atrej, Eropin suprug, i zatim njihovo meso poslužio kao jelo Tijestu, da bi se osvetio za smrt svog sina Plistena.

## Menelajev sin
**Plisten** je bio najmlađi sin Menelaja i Helene. Helena je mladog Plistena povela sa sobom kad je s Parisom otišla u Troju, nakon čega se dečak više ne spominje ni u jednom izvoru.

## Reference

## Literatura
*
*
Nasip

**Nasip** predstavlja građevinu ili dio građevine koji je izgrađen izgrađeni od zemljanog materijala iznad prirodnoga terena. Nasip može biti brana, nasip za zaštitu od poplava, obalni nasip plovnoga, odvodnog ili drugih kanala, donji ustroj ceste ili željezničke pruge i sl. Obično je izduženog oblika u pogledu odozgo, a trapeznoga oblika u poprečnome presjeku. Nasip se izgrađuje nasipavanjem, ravnanjem i zbijanjem zemljanog materijala u horizontalnim slojevima po punoj širini, a debljina slojeva ovisi o vrsti materijala i namjeni nasipa. Nasip za prometnice gradi se tako da njegovo slijeganje tokom korištenja bude što manje, gornja ploha stabilna, a nosivost dovoljna za predviđeno opterećenje. Kod hidrotehničkih nasipa nastoji se ostvariti što manja vodopropusnost, stabilan pokos uz vodu, te otpornost na eroziju. Prve vrste ovih nasipa izgrađene su već 3000. pne. na području Egipta u dolini rijeke Nil. Također, i stanovnici Mezopotamije kao i stanovnici drevne Kine bili su upoznati s ovim sustavom zaštite. Nasipi za obranu od poplave razlikuju se prema svojoj užoj namjeni: glavni nasip brani neko područje od velikih voda; ljetni (zečji) nasip privremeno zaštićuje od nadolazećih velikih voda; obuhvatni nasip zaštićuje pojedina naselja i dobra; priključni nasip povezuje glavne nasipe s visokim terenom; usporni nasip prati uspor voda u koritima pritoka; transverzalni ili demarkacijski nasip dijeli obranjeno područje u melioracijske kasete, a u slučaju prodora vode kroz glavne nasipe ograničuje poplavu; separacijski nasip odvaja struje pojedinih vodnih tokova; pristupni nasip omogućuje pristup glavnim nasipima. Vršni dio (kruna) nasipa za zaštitu od poplava projektira se na višoj razini od najviše očekivane razine vode.

## Reference

## Vanjske veze
Julska Monarhija

**Julska Monarhija** (francuski: *Monarchie de Juillet*) je naziv za period u historiji Kraljevine Francuske od Julske revolucije 1830. godine do Revolucije 1848. godine. Julska Monarhija bila je liberalna ustavna monarhija kojom je 18 godina vladao Louis-Philippe I iz bočne grane dinastije Bourbon.

Julska Monarhija je započela rušenjem Charlesa X i glavne loze Bourbonaca, nakon kojega je na francuski tron došao Louis-Philippe I iz tradicionalno liberalnije dinastije Orléans. "Kralj-Građanin", kako su nazvali Louisa-Philippea zbog velike podrške koju je uživao među buržoazijom, obećao je francuskom narodu *juste milieu*, srednji put između konzervativnih pristaša Bourbonaca i radikalnih ljevičara. Kraljeva popularnost među građanskim slojem dovela je do toga da su upravom Julske Monarhije dominirali buržoazija i visokorangirani časnici iz Napoleonova vremena. Nakon konsolidacije moči tokom 1830-ih i kriznih godina što se tiče vlada, Julska Monarhija je postepeno postajala sve konzervativnija, a vrunac konzervativne politike doživjela je za vrijeme Françoisa Guizota. Kralj je iskoristio svoje prijateljstvo s Britanijom, a bio je i pobornik kolonijalne ekspanzije, što je u tom periodu obilježeno kolonizacijom Alžira. 

S vremenom su monarhija i kralj gubili na popularnosti, posebice zbog konzervativnog zaokreta, što je dovelo do konačnog svrgavanja kraljevine u Francuskoj tokom Revolucije 1848. godine. Julsku Monarhiju zamijenila je kratkotrajna Druga Republika.
Povelja iz 1830.

**Povelja iz 1830.** godine je bila ustavna povelja kojom je *[[de iure]]* uspostavljena Julska Monarhija u Francuskoj. Povelja se danas smatra kompromisnim rješenjem  kontekstu zahtjeva konzervativne i liberalne struje u Francuskoj nakon Julske revolucije.

Nakon što je svrgnut Charles X, a njegov pokušaj da svog unuka Henrija propao dolaskom Louisa-Philippea I na tron, došlo je do revizije Povelje iz 1814. koju je donio Louis XVIII. Povelja je revidirana 7. kolovoza 1830. godine. Preambula koja se pozivala na *[[ancien régime]]* je ukinuta, a sve ostale promjene prošle su u Parlamentu s 246:12 glasova. Nova povelja je nametnuta kralju od strane naroda, a nije više bila "dar" kralja kao izvorna. Louis-Philippe je 9. kolovoza prisegnuo da će poštovati Povelju te je okrunjen za kralja, a Povelja je službeno na snagu stupila 14. kolovoza 1830. godine.

Nova Povelja je Kralju oduzela legislativne ovlasti tako da su kraljevske uredbe postale isključivo dokumenti koji su uređivali primjenu zakona. Nasljedno perstvo je ukinuto, ali sam institut perstva je ostao. Izborni sustav je izmjenjen tako što je imovinski cenzus za aktivno biračko pravo reduciran na 200 franaka poreza za sve muškarce starije od 25 godina, dok je pasivno biračko pravo omogućeno svim muškarcima starijim od 30 godina koji plaćaju barem 500 franaka poreza. Ukinut je Zakon o dvostrukom glasovanju, što je dovelo do udvostručenja broja elektora.

Katolicizam više nije imao status državne, već samo većinske religije, cenzura je ukinuta, a francuska trobojnica je vraćena kao državna zastava.

Povelja iz 1830. je dokinuta 1848. godine kada je Julsku Monarhijiu zamijenila Druga Republika.
Dan neovisnosti (Hrvatska)

**Dan neovisnosti** u Hrvatskoj je državni praznik koji se obilježava svake godine 8. listopada i proslavlja jednoglasnu odluku hrvatskog Sabora da prekine veze između Hrvatske i ostatka Jugoslavije.

## Historija

Na referendumu o samostalnosti Hrvatske, održanom 19. svibnja 1991, 93% glasača podržalo je nezavisnost. Hrvatski je Sabor 25. lipnja 1991. proglasio nezavisnost Hrvatske. Sedam dana kasnije, 7. srpnja, i Hrvatska i Slovenija potpisale su Brijunsku deklaraciju, kojom su se obvezale na tri mjeseca suspendirati sve deklaracije i poteze koje su poduzeli parlamenti u Hrvatskoj i Sloveniji, a koji se tiču otcjepljenja te dvije republike od ostatka Jugoslavije. U tom je razdoblju započeo rat u Hrvatskoj.

Hrvatski je Sabor 8. listopada 1991. odlučio prekinuti sve odnose s Jugoslavijom, te je usvojio *Odluku o raskidu državno-pravne sveze s ostalim republikama i pokrajinama SFRJ*. Ta sjednica Sabora nije održana u zgradi Sabora, nego u podrumu zgrade Ine, zbog mogućnosti ponavljanja događaja kakvo je bilo granatiranje Banskih dvora.

## Praznik
Dan neovisnosti uvela je vlada Ivice Račana 2001. godine, a prvi je put obilježen 2002. godine. Dan državnosti obilježava se 25. lipnja.

## Reference

## Literatura
*
*
*
*
*
François Guizot

**François Pierre Guillaume Guizot** (Nîmes, 4. listopada 1787. – Saint-Ouen-le-Pin, 12. rujna 1874.) je bio francuski političar, orator i državnik koji je od 19. rujna 1847. do 23. veljače 1848. godine bio premijer Francuske. Guizot je bio jedan od najutjecajnijih političara u periodu do Revolucije 1848.. Kao konzervativni liberal, Guizot se oštro protivio apsolutističkim tendencijama Charlesa X te je bio jedan od stupova ustavne monarhije u periodu nakon Julske revolucije 1830. godine. Prije nego je postao premijer, Guizot je služio u vladi Louisa-Philippea I kao ministar obrazovanja, veleposlanik u London te, od 1840. do 1847., kada je i konsolidirao svoju moć, kao ministar vanjskih poslova. Guizotov politički utjecaj bio je ključan za proširenje javnog obrazovanja, što je tokom njegova ministarskog mandata dovelo do otvaranja osnovne škole u svakoj francuskoj komuni.

S druge strane, Guizot je kao vođa Doktrinara bio izrazito nepopularan među liberalima i republikancima. U potpunosti posvećen očuvanju monarhije i davanju podrške Louisu-Philippeu, Guizot je bio nesklon širenju francuske političke scene te je bio jedan od glavnih zagovornika imovinskog cenzusa u određivanju biračkog prava, poručivši svima onima koji žele glasovati da se "obogate" (*enrichissez-vous*) napornim radom. Iako je već kao ministar vanjskih poslova uživao enorman utjecaj, kruna Guizotove karijere, a ujedno i njegov krah, bilo je imenovanje premijerom 19. rujna 1847. godine. U periodu kada Francuska upada u gospodarsku krizu, a liberali traže reforme izbornog prava, Guizot uvodi zabranu političkih skupova (znanih kao Pariški banketi, a koji su slavili rođendan Georgea Washingtona) u siječnju 1848. godine. To je dovelo do cijele serije uličnih pobuna koje će 23. veljače 1848. kulminirati revolucijom koja će zbaciti Julsku Monarhiju. Louis-Philippe je pozvao Guizota te mu poručio da više ne uživa njegovo povjerenje, na što je Guizot podnio ostavku. Njegov nasljednik, Louis-Mathieu Molé, nije uspio sastaviti vladu što je dovelo do produbljenja krize. Kralj je ponovo pozvao Guizota u pomoć, no ovaj je odbio i ubrzo napustio zemlju za London, gdje je dočekan s mnogo digniteta.

U Engleskoj se ponovo posvetio historiografiji. U Pariz se vraća 1850. godine te se nastavlja baviti historiografijom i pisanjem memoara. Više se nije bavio politikom, ali je imao značajnu ulogu u ustanovi *[[Institut de France]]*. Još 1836. je izabran za člana *[[Académie française]]*, sjedalo 40. Umro je 12. rujna 1874. godine.

Guizot je poznat po tome što je izjavio "Ne biti republikanac prije 20-te je dokaz o nedostatku srca, a biti republikanac iza 30-te je dokaz nedostatka glave", odnosno originalni autor izreke koja se, u različitim varijacijama ("onaj tko prije 20-te nije radikal/komunist nema srca, a onaj koji iza 40-te nije konzervativac nema mozga") kasnije pogrešno pripisivala Winstonu Churchillu.
Lazare Carnot

**Lazare Nicolas Marguerite, ''comte'' Carnot** (Nolay, 13. svibnja 1753. – Magdeburg, 2. kolovoza 1823.) je bio francuski političar, državnik, matematičar, fizičar i inženjer. Lazare Carnot je bio jedan od najutjecajnijih političara Francuske revolucije te je držao cijelu seriju političkih funkcija u tom periodu. Bio je predsjednik Nacionalnog konventa, jedan od prvih pet Direktora, član Komiteta javnoga spasa te nosilac nekoliko ministarskih funkcija. Carnot je imao i važnu ulogu u Revolucionarnim ratovima, u sklopu kojega je organizirao vojsku i vodio operacije. Vojni uspjeh mu je donio nadimak *Organizator pobjede*. Iako se nije aktivno usprotivio Jakobinskom teroru, zajedno s nekolicinom članova Komiteta se otvoreno usprotivio Robespierreu tokom Termidorske reakcije. 

Nakon pada Jakobinaca, Carnot je postao jedan od Direktora. U tom razdoblju postaje nešto umjereniji, mada u duši i dalje uvjereni republikanac. Njegova uloga tokom Konzulata bila je minorna, a bio je jedan od zastupnika koji su glasali protiv dodjeljivanja doživotnog mandata Napoleonu i nasljednog reda za njegove potomke. Nakon uspostave Prvog Carstva se povlači iz javnog života zbog sukoba ideala te se posvećuje znanstvenom radu, formiravši nekoliko važnih zaključaka na polju fizike i matematike. 

Nakon Napoleonovog katastrofalnog kraha u Rusiji, Carnot se vraća u politički i vojni život kako bi stao u Napoleonovu obranu. Tokom Stotinu dana je bio ministar rata, a nakon Napoleonova konačnog kraha je protjeran iz zemlje. Jedno je vrijeme boravio u Varšavi, a onda je otišao u Magdeburg gdje je i umro. Njegovi ostaci su 1889. preneseni u pariški *[[Panthéon]]*. 

Lazare Carnot je otac Sadija Carnota, fizičara koji je utemeljio termodinamiku i državnika Hippolytea Carnota te djed predsjednika Marieja Françoisa Sadija Carnota.
Dragan Bubalo

**Dragan Bubalo** (Apatin, 11. 10. 1964 - Gornja Radgona, 28. 6. 1991), poručnik Jugoslovenske narodne armije (JNA).

## Biografija
Poručnik Dragan Bubalo je rođen 11. 10. 1964 u Apatinu, u porodici Nikole i Smiljane Bubalo. Umje­sto Elek­tro­teh­nič­kog fa­kul­te­ta, na ko­ji je bio pri­mljen, poručnik Bubalo se opre­dje­lio za studij na Vojnoj akademiji JNA - od­sjek ve­za. Bio je od­li­čan stu­dent. Poručnik Bubalo je početak sukoba u Sloveniji, 1991 godine, dočekao u sastavu JNA tj. Kopnene vojske JNA. Bio je stacioniran u varaždinskoj kasarni "Kalnički partizani" (VP 7464) u sastavu 32. korpus JNA - Varaždin tj. 32. motorizirane brigade pod komandovanjem pukovnika Berislava Popova. 27. 6. 1991 godine, poručnik Bubalo se sa 32. motoriziranom brigadom uputio prema SR Sloveniji gdje su trebali zauzeti tj. zatvoriti granični prijelaz Gornja Radgona i granični prijelaz Gederovci. Poručnik Bubalo je stigao sa svojom brigadom u Gornju Radgonu nakon dva dana, 28. 6. 1991, uz neprestane napade Teritorijalne odbrane (TO) SR Slovenije, barikade, blokade, žive štitove, pucnjavu i borbe. Taj isti dan je postignut prekid vatre tj. primirje između JNA i TO SR Slovenije. Poručnik Bubalo je ranjen nakon što su na njegovu brigadu iz zasjede pucali pripadnici slovenske TO. Umro je na nosilima za­to što mu kao ra­nje­ni­ku u vrije­me sklo­plje­nog pri­mir­ja ni­je pra­vo­vre­me­no uka­za­na po­moć tj. TO SR Slovenije nije dozvolila da mu se po­mog­ne i da ga se helikopterom Mil Mi-8 Jugoslavenskog ratnog zrakoplovstva (JRZ) prebaci u bolnicu. Čak što više pripadnici slovenske TO su pucali na he­li­kop­ter JRZ-a iako je isti ima vidljivu ozna­ku Cr­ve­nog križa. Poručnik Bubalo je jedan od 44 pripadnika JNA koji su smrtno stradali tokom sukoba u Sloveniji. Prema svjedočanstvu majke poručnika Bubala, njezin sin Dragan Bubalo je imao pri­ja­te­lje iz svih na­ci­ja SFR Jugoslavije. Smiljana Bubalo se 2006 godine pridružila po­kre­ta­nju pret­kri­vič­nog po­stup­ka Slovenskog helsinškog odbora o ratnom zločinu slovenskih teritorijalaca nad ročnim vojnicima tadašnje JNA uz pitanje zašto se Cr­ve­ni križ Slo­ve­ni­je ni­kad ni­je ogla­sio zbog ga­že­nja eti­ke po­mo­ći ra­nje­nom.

## Reference

## Literatura
*
Izborni knez

**Izborni knez** (njemački: *Kurfürst*, množina: *Kurfürsten*) službeno latinski: *princeps elector imperii* ili samo *elector*, bio je princ Svetog Rimskog Carstva koji je imao pravo biti član izbornog tijela — elektorata, koje je biralo careve Svetog rimskog carstva, odnosno rimsko-njemačke kraljeve.

Način rada i pravila odredio im je car Karlo IV svojom Zlatnom bulom 1356.

## Historija i karakteristike
Najvećim dijelom historije Svetog rimskog carstva (počevši negdje od oko 1273.) bilo je sedam kneževa izbornika, i to 3 duhovna 
i 4 svjetovna.
Duhovni (crkveni) izbornici bili su:
*Nadbiskup Mainza
*nadbiskup Triera 
*nadbiskup Kölna

Svjetovni izbornici bila su 4 vladara:
*Kralj Bohemije 
*Grof palatin Rajnskog palatinata  
*Vojvoda Saksonije
*Markgrof Brandenburga
Formalno su uvijek birali rimskog kralja, koji je krunjen u Njemačkoj, a koji je postajao car Svetog rimskog carstva tek kad bi ga 
okrunio papa. Karlo V. Habsurški bio je posljednji okrunjeni car - svi carevi nakon njega bili 
su samo izabrani carevi.

Kasnije su dodani novi kneževi izbornici i to iz Vojvodstva Bavarske (1623. - 1778.), Elektorata Hanover (od 1708) i Hessen-Kassela (od 1803).

Tokom 15. vijeka i nakon njega, carevi Svetog rimskog carstva birani su gotovo isključivo od pripadnika Habsburške dinastije i to uglavnom iz redova nadvojvoda, tako da se u 17. vijeku ta formalno izborna monarhija pretvorila u nasljednu monarhiju.

Izbor rimskih careva dokinuo je Napoleon Bonaparte dokidanjem carstva - 1806. Nakon tog su jedino vladari Hessen-Kassela i nadalje do kraja 19. vijeka nastavili koristiti titulu - izborni knez.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Elector'' na portalu Encyclopædia Britannica
Oskoruša (Sorbus domestica)

**Oskoruša** (Sorbus domestica) je listopadno drvo iz roda Sorbus, poreklom iz zapadne, srednje i južne Evrope, severozapadne Afrike (planine Atlas) i jugozapadne Azije sve do Kavkaza. Često se uzgaja zbog ukrasa kao i zbog jestivih plodova koji su veoma kiseli ali jestivi kada ugnjile nakon prvih mrazeva. U prošlosti su korišćeni u proizvodnji piva.

## Izgled
Raste u visinu od 15-20 m, ređe i do 30m sa širinom stabla do 1m, a nekada raste i kao grm od 2-3m. Kora stabla je smeđa, na mladim stablima glatka a kasnije postaje pukotinasta. Zimski pupoljci su zeleni sa lepljivim smolastim omotačem. Listovi su perasti, dugački 15-25 cm, sa 11 do 21 liski dugačkih 3-6 cm a širokih 1cm, oštro napiljenog vrha, sa zupčastim rubom, odozdo nežno pahuljaste, kasnije gole i plavkastozelene, a sa gornje strane gole i prilično žućkaste. Cvetovi su dvopolni i otvaraju se u maju, veličine su 13-18 mm sa 5 belih latica, 5 vratova tučka i 20 prašnika. 35 do 75 cvetova je skupljeno u okrugle 6-10 cm široke gronje. Oprašuju ih insekti. Plod je pomum, 2-3 cm dugačak, jabučast ili kruškolik, zelenkasto smeđ, sa osunčane strane crvenkast, posut lenticelama.

## Ekologija
Raste sporo (osim u mladosti), a doživi starost 200-500 godina. Heliofilna je (voli mnogo svetlosti) i kalcifilna vrsta, koja samo u ranoj mladosti delimično podnosi zasenu. Preferira toplu i blagu klimu. Nema posebne zahteve za tlom, ali najbolje uspeva na dubokim i plodnim tlima. Dobro podnosi sušu (slično kao hrast medunac), a osetljiva je na kasne prolećne mrazove (nešto manje nego hrast kitnjak). Zimi izdrži temperaturu do –30 °C. Osetljiva je na kompeticiju drugih vrsta. 
Pionirska je vrsta sa širokom ekološkom valencom. Javlja se pojedinačna ili u manjim grupama na nadmorskoj visini do 1400 m (u mediteranskom području), a u srednjoj Evropi do 650 m.
U prirodi je prilično retka i nalazi se na spisku ugroženih vrsta u Švajcarskoj i Austriji. 
U Velikoj Britaniji neka stabla su procenjene starosti 300-400 godina. Najveći i možda najstariji poznati primerak oskoruše u Evropi je blizu grada Strážnice u pokrajini Moravskoj u Češkoj. Njeno stablo je obima 458 cm sa krošnjom 11 m visokom i širokom 18 m. Procenjuje se da je stara oko 400 godina.

## Upotreba

Plod oskoruše je sastojak raznih napitaka nalik jabukovači (jabučno vino) koji se tradicionalno prave u nekim delovima Evrope. Ubrani sa stabla plodovi su veoma opori i nejestivi ali ostavljeni da odstoje vremenom ugnjile nakon čega postaju slatki i prijatni za jelo. Plodovi se jedu sirovi, a mogu se i preraditi u pekmeze i kompote.
Oskoruše sadrže 11-14% šećera (znatno više fruktoze nego glukoze). Od vitamina sadrže oko 8 mg% askorbinske kiseline i 2,5 mg% karotena. Plodove vrlo rado jedu srne i jeleni.
 
Od drveta oskoruše proizvodi se poljski alat, kundaci za puške, klompe, palice za bilijar, modeli za kovinske odllive, čembala, škotske gajde i skupoceni nameštaj.

Drvo oskoruše je citirano u vavilonskom Talmudu u vezi kupovine jedne Abba Zardasa odnosno šume oskoruša koje su služile za drvo jer voće nije bilo od velikog značaja. Od  aramejske reči "zardasa" verovatno potiče latinska reč Sorbus.

## Reference
Indiana University Press

**Indiana University Press** (akr. **IU Press**) je akademski nakladnik u američkom gradu Bloomingtonu odnosno izdavački odsjek Univerziteta Indiana. Osnovan je 1950. godine od strane tadašnjeg univerzitetskog predsjednika H. Wellsa. Glavna stručna područja na koje se IU Press fokusira su humanističke i društvene nauke, prvenstveno afričke studije, afroameričke studije, antropologija, bioetika, filantropija, filozofija, historija, historija filma, istočnoevropsko-ruske studije, judaistika, muzika, paleontologija, religija, orijentalistika, te ženske i rodne studije. Početkom 2010-ih IU Press je izdavao oko 140 novih knjiga godišnje, a kroz svoju historiju objavio je ukupno 2000 naslova.

## Naučni časopisi
Indiana University Press izdaje 27 naučnih časopisa među kojima su aktivni:

## Reference

## Vanjske veze

*  Službene stranice Indiana University Pressa
Mary II od Engleske

**Mary II Stuart** (London, 30. april 1662. - London, 28. decembar 1694.), bila je 
od 13. februara 1689.  do 28. decembra 1694. kraljica Engleske, Škotske 
i Irske i žena Williama III koji je vladao zajedno s njom kao suvladar, nakon zbacivanja s trona 
njena oca Jamesa II.
## Biografija
Maryn otac kralj James II zajedno s njezinom majkom prešao je na katolicizam, ali su Mary i njezina mlađa sestra Anne ostale protestanti. Mary se u novembru 1677. udala za svog rođaka holandskog stadholdera Williama Oranskog tadašnjeg lidera evropskog protestantizma i otišla živjeti u Holandiju.

Njezina nesposobnost da rađa djecu, i Williamova nevjera pretvorila je taj brak u prvim godinima njihova zajedničkog života u pravi košmar, ali su kasnije postali odani par.

U vrijeme svađa i sukoba  između njena oca i muža (1687. - 1688.) zbog očeve pro-katoličke politike, Mary je osjećala dužnost da podrži  
muža. Podržala je Williamovu invaziju na Englesku u novembru 1688. nakon koje je James u decembru pobjegao iz zemlje, dva mjeseca kasnije Mary je došla u London. Odlučno je odbacila prijedloge - da postane jedini vladar, bez svog muža, na 
kojima je naročito inzistirao grof od Danbya, tako da su oni zajedno 11. aprila 1689. okrunjeni za vladare Engleske, Škotske i Irske. U vrijeme dok joj je muž bio okupiran vojnim kampanjama po Irskoj i Evropi, Mary je praktički vladala sama, ali se uvijek konzultirala s mužem, za razliku od tog, u periodima kad je on bio u Engleskoj, svojevoljno se povlačila iz politike, ali se aktivno bavila vjerskim
pitanjima - naročito crkvenim imenovanjima.

Mary je bila prilično obljubljena vladarica, koja je oplemenila Englesku svojim holandskim ukusom za uređenje doma, vrtova i ljubavi za porculan. Nikako se nije mogla priviknuti na život u Engleskoj, u kojoj su je razdirali ambivalentni osjećaji prema svrgnutom ocu, tako da je bila prilično nesretna. Umrla je od boginja, u dobi od samo 32 godine.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Mary II'' na portalu Encyclopædia Britannica
Egina (mitologija)

**Egina** () bila je, u grčkoj mitologiji, nimfa Najada, kći rečnog boga Asopa.

## Mitologija

Prema mitu, Zevs je na sebe uzeo obličje orla ili, prema drugima, vatre i onda je oteo lepu Eginu i odneo je na ostrvo Enonu, koje je potom prozvano Egina.

Na tom ostrvu Egina je rodila Zevsu sina Eaka. Neki kažu da je ostrvo bilo još nenaseljeno u doba kad je Eak rođen te da je Zevs tamošnje mrave (μύρμηκες) pretvorio u ljude, koji su nazvani Mirmidoncima i kojima je Eak potom vladao, odnosno, prema drugima, da su ljudi po Zevsovom nalogu izrasli iz zemlje. S druge strane, Ovidije pretpostavlja da to ostrvo nije bilo nenaseljeno pre Eakovog rođenja te kaže da je tokom Eakove vladavine boginja Hera, ljubomorna na Eginu, opustošila ostrvo poslavši na njega bolest i strašnog zmaja, koji je odneo gotovo sve tamošnje stanovnike, pa je naposletku Zevs ponovo naselio ostrvo pretvarajući mrave u ljude. Te su legende verovatno bile mitski odraz nekadašnje kolonizacije ostrva Egine.

Asop je uzalud tražio svoju kćerku sve dok mu Sizif, koji se s Akrokorinta video šta se dogodilo, nije rekao da mu je Eginu oteo sam Zevs. Zevs je ošinuo Asopa munjom i naterao ga da se vrati u svoje korito, a Sizifa je u Hadu kaznio zato što ga je odao. U vezi s jednim izvorom koji se nalazio iza Afroditinog hrama na Akrokorintu, Pausanija kaže da su tamošnji ljudi pričali kako je taj izvor bio Asopov dar, darovan Sizifu, jer je ovaj saznao da je Asop oteo Asopovu kćer Eginu, ali je odbio da bilo šta Asopu kaže sve dok od njega na Akrokorintu ne dobije izvor. Taj se događaj jasno odnosio na reku Asopa na Peloponezu, koja protiče kroz Flijunt i Sikion. U tekstu se kaže i da Flijunćani pričaju i to da je Asop izrodio kćeri Korkiru, Eginu i Tebu, a da se Tebanci s tim ne slažu i tvrde da je Teba bila kći beotskog, a ne flijuntskog Asopa.

Egina je kasnije otišla u Tesaliju, gde se udala za Aktora i rodila mu Menetija, potonjeg Patroklovog oca.

## Reference

## Literatura
*
*
Teba (mitologija)

**Teba** () bilo je ime više žena u grčkoj mitologiji, od kojih su njih četiri smatrane eponimnim heroinama nekoliko gradova po imenu Teba.

#**Teba**, kći Asopa i Metope, koja se udala za Zeta i postala eponimna heroina grada Tebe u starogrčkoj pokrajini Beotiji. Za nju se pričalo i to da ju je obljubio Zevs.
#**Teba**, kći Zevsa i Jodame, koja se udala za Ogiga.
#**Teba**, kći Prometejeva, koja se takođe smatrala jednom od mogućih eponimnih heroina  beotske Tebe.
#**Teba**,kći Kilikova i supruga Koribanta, sina Kibelinog.
#**Teba**, eponimna heroina grada Tebe u Egiptu. Ova je Teba bila kći Nila ili Epafa ili Proteja ili Libisa. Ponekada se, mada retko, smatrala i družbenicom Zevsa, kome je rodila Egipta ili Herakla.
#**Teba**, kći Pelazga Adramisa, eponimnog heroja grada Adramitija, ili kći rečnog boga reke Granika. Udala se za Herakla, koji je po njoj nazvao mitsku Tebu Hipoplakijsku.
#**Teba**, kći Zevsa i Megaklite, sestre Lokrove.

## Reference
Mirmidonci

**Mirmidonci** () bili su mitski narod koji se prvi put spominje u Homerovoj *[[Ilijada|Ilijadi]]*, gde se za njih kaže da žive u Tesaliji, da su vrlo hrabri i vešti ratnici i da ih u trojanskom ratu predvodi junak Ahilej. Prema mitu, bili su potomci Mirmidona, sina Zevsovog i Eurimeduzinog, kralja u Ftiotidi. Pričalo se da se Zevs Eurimeduzi približio u obličju mrava (μύρμηξ) i da je zato dečak rođen iz tog spoja dobio ime Mirmidon.

U drugom mitu Mirmidonci su povezani s ostrvim Eginom, koje se u davnini navodno zvalo Enona ili Enopija, a kasnije je nazvano Eginom po nimfi Egini, kćerki rečnog boga Asopa, koju je oteo i na to ostrvo odneo Zevs, gde mu je ona rodila sina Eaka. Neki kažu da je ostrvo bilo još nenaseljeno u doba kad je Eak rođen te da je Zevs tamošnje mrave (μύρμηκες) pretvorio u ljude, koji su nazvani Mirmidoncima i kojima je Eak potom vladao, odnosno, prema drugima, da su ljudi po Zevsovom nalogu izrasli iz zemlje. S druge strane, Ovidije pretpostavlja da to ostrvo nije bilo nenaseljeno pre Eakovog rođenja te kaže da je tokom Eakove vladavine boginja Hera, ljubomorna na nimfu Eginu, opustošila ostrvo poslavši na njega bolest i strašnog zmaja, koji je odneo gotovo sve tamošnje stanovnike, pa je naposletku Zevs ponovo naselio ostrvo pretvarajući mrave u ljude. 

Neki moderni ispitivači izneli su tezu da ova legenda o Egini predstavlja mitski odraz kolonizacije tog ostrva, na kojem su se naselili kolonisti iz Flijunta na reci Asop na Peloponezu i iz Ftije u Tesaliji, izvornom središtu Mirmidonaca. Legenda dalje kaže da je Eak smatran nekom vrstom vrhovnog božanstva na Egini, ali da su njegovi sinovi napustili ostrvo, pri čemu je Telamon otišao na Salaminu, a Pelej u Ftiju. No, sve što se s bar nekim stupnjem sigurnosti može pretpostaviti na temelju ovih legendi jeste to da su prvobitni naseljenici na Egini bili Ahejci.

## Reference

## Literatura
*
* 
*
Telamon

**Telamon** () bio je, u grčkoj mitologiji, kralj ostrva Salamine i otac Ajantov, učesnik u pohodu Argonauta i u lovu na Kalidonskog vepra. Prema jednima, bio je sin Akteja i Glauke, kćerke salaminskog kralja Kihreja, a prema drugima, sin eginskog kralja Eaka i Endeide.

## Mitologija
Kad su Telamon i njegov brat Pelej tokom lova na Kalidonskog vepra ubili svog polubrata Foka, njihov otac Eak proterao ih je s Egine, pa je Pelej otišao u Tesaliju, a Telamon na Salaminu, gde ga je kralj Kihrej oženio svojom kćerkom, a nakon Kihrejeve smrti Telamon je postao salaminski kralj.

Telamon i Herakle postali su veliki prijatelji tokom pohoda Argonauta. Kasnije se Telamon pridružio pohodu koji je Herakle preduzeo protiv trojanskog kralja Laomedonta, i to nakon što je Herakle zamolio Zevsa da Peribeji, drugoj Telamonovoj supruzi, koja je tada bila trudna, podari sina snažnog kao lav; Zevs je, kao znak da će uslišiti molbu, poslao orla kao znamenje, pa je dete nazvano Ajant (ἀετός = "orao"). U Heraklovom pohodu na Troju Telamon je bio prvi koji je preskočio zidine i ušao u grad, pa je sujetni Herakle potegao mač na prijatelja. Ali, lukavi Telamon odmah je počeo sakupljati kamenje rekavši da želi podići žrtvenik Heraklu Pobedniku. Poslaskani Herakle odložio je mač i u znak zahvalnosti dao Telamonu Laomedontovu kćerku Hesionu, koja mu je kasnije rodila sina Teukra. Tokom ovog pohoda Telamon i Herakle ratovali su i protiv Meropljana na ostrvu Kosu, i to oko Halkiope, lepe kćerke meropljanskog kralja Euripila, kao i protiv Alkioneja na Korintskoj prevlaci. Telamon je pratio Herakla i u ratu protiv Amazonki i tom prilikom ubio Melanipu.

Telamon je dugo živeo i dočekao je kraj trojanskog rata, u kome su se borili njegovi sinovi Ajant i Teukro. Kad se Teukro iz rata vratio na Salaminu bez brata, Telamon ga je proterao sa ostrva.

## Reference

## Literatura
*
*
Oskoruša

**Oskoruša** se može odnositi na:

*Oskoruša (Sorbus domestica), listopadno drvo iz roda *Sorbus*
*Oskoruša (Rudo, BiH), naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini
New York University Press

**New York University Press** (akr. **NYU Press**) je akademski nakladnik u američkom gradu New Yorku odnosno izdavački odsjek Univerziteta New York. Osnovan je 1916. godine od strane tadašnjeg univerzitetskog kancelara E. E. Browna s ciljem izdavanja radova eminentnih stručnjaka. Glavna stručna područja na koje se NYU Press fokusira su afro-, arapsko- i azijsko- i latino-američke studije, američke studije, antropologija, arapska književnost, ekologija, ekonomija, filozofija, historija, invalidnost, judaistika, književnost, komunikologija, kriminalistika, kulturne studije, LGBT studije, medicina, New York, nauka i tehnologija, politologija, pravo, psihologija, radničke studije, religija, sociologija, vojna historija, te ženske i rodne studije.

## Direktori
Direktori CUP-a od 1916. bili su:
* Arthur Huntington Nason (1916–1932)
* bez direktora (1932–1946)
* Jean B. Barr, privremeni (1946–1952)
* Filmore Hyde (1952–1957)
* Wilbur McKee, privremeni (1957–1958)
* William B. Harvey (1958–1966)
* Christopher Kentera (1966–1974)
* Malcolm C. Johnson (1974–1981)
* Colin Jones (1981–1996)
* Niko Pfund (1996–2000)
* Steve Maikowski (2001–2014)
* Ellen Chodosh (2014–danas)

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice New York University Pressa
State University of New York Press

**State University of New York Press** (akr. **SUNY Press**) je akademski nakladnik u američkom gradu Albanyju odnosno izdavački odsjek i centar za stručnu komunikaciju Državnog univerziteta New York. Osnovan je 1966. godine i glavna stručna područja na koje se fokusira su afroameričke studije, ekologija, film, filozofija, hispanoameričke studije, indijanske studije, judaistika, New York i okolica, obrazovanje, orijentalistika, politologija, psihologija, religija, queer studije, te ženske i rodne studije. Od 2008. izdanja o gradu New Yorku štampa izdavačeva podružnica *Excelsior Editions*. SUNY Press je ranih 2010-ih izdavao  knjiga godišnje koje se distribuiraju na šest kontinenata.

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice State University of New York Pressa
Jessamyn West

**Mary Jessamyn West** (18. jul 1902 – 23. februar 1984) bila je američka književnica, najpoznatija po romanu *[[The Friendly Persuasion]]* po kome je snimljen istoimeni i nagrađivani film.

Rodila se u kvekerskoj porodici, a budući američki predsjednik Richard Nixon joj je bio blizak rođak. West se, sa druge strane, na temelju vlastitog tumačenja načela kvekerske vjere opredijelila za kršćanski socijalizam. Rani dio života joj je obilježila tuberkuloza, koja ju je potakla da napiše svoje najpoznatije djelo, smatrajući kako ga mora dovršiti prije nego što umre. Opus joj se uglavnom bavio opisom kvekera i njihovog načina života.

## Bibliografija
* *[[The Friendly Persuasion]]* - 1945
* *A Mirror for the Sky* - 1948
* *The Witch Diggers* - 1951
* *Cress Delahanty* - 1953
* *Love, Death, and the Ladies' Drill Team* - 1955
* *To See the Dream*
* *Love Is Not What You Think* - 1959
* *South of the Angels* - 1960
* *The Quaker Reader* - 1962
* *A Matter of Time* - 1966
* *Leafy Rivers* - 1967
* *Except for Me and Thee* - 1969
* *Crimson Ramblers of the World, Farewell* - 1970
* *Hide and Seek*
* *The Secret Look* - 1974
* *The Massacre at Fall Creek* - 1975
* *The Life I really Lived*
* *The Woman Said Yes* - 1976
* *Double Discovery*
* *The State of Stony Lonesome*
* *Collected Stories of Jessamyn West*

## Vanjske veze
* 
* "Jessamyn West" by Ann Dahlstrom Farmer in the Western Writers Series Digital Editions  at Boise State University
* 2 short radio episodes  of West's writing from California Legacy Project.
*Jessamyn West" , *Our Land, Our Literature*
*Jessamyn West", *enotes*
Kanski filmski festival 1957.

Deseti po redu **[[Kanski filmski festival|Kanski festival]]** () je bio održan od 2. do 17. maja 1957. godine u Cannesu. 

Zlatnu palmu je osvojio *[[Friendly Persuasion]]*, američki vestern film Williama Wylera; njegova je pobjeda izazvala kontroverze, s obzirom da ga je veliki dio kritičara smatrao previše "hollywoodskim", previše "konvencionalnim" i previše "staromodnim" za tako prestižnu nagradu. 

Nagradu za najbolju režiju je osvojio francuski filmaš Robert Bresson za *[[Osuđeni na smrt je pobjegao]]*, a nagradu za najbolju glumicu je osvojila italijanska glumica Giulietta Massina za naslovnu ulogu u filmu *[[Noći Cabirije]]*. Nagradu za najboljeg glumca je osvojio crni američki glumac John Kitzmiller za nastup u jugoslavenskom filmu *[[Dolina mira]]*, postavši prvi crnac koji je dobio tako prestižnu nagradu i donijevši dotada najveći međunarodni uspjeh jugoslavenskoj kinematografiji.

## Nagrade
*Palme d'Or: *[[Friendly Persuasion (film)|Friendly Persuasion]]*, rež. William Wyler 
*Specijalna nagrada žirija:
***[[Kanał (film)|Kanał]]*, rež. Andrzej Wajda
***[[The Seventh Seal]]*, rež. Ingmar Bergman
*Najbolji glumac: John Kitzmiller u *[[Dolina miru]]*
*Najbolja glumica: Giulietta Masina u *[[Noći Cabirije]]*
*Najbolja režija: Robert Bresson u *[[A Man Escaped|Osuđeni na smrt je pobjegao]]*
*Poseban spomen: *[[Gotoma the Buddha]]*, rež. Rajbans Khanna
*Specijalna nagrada: *[[The Forty-first (1956 film)|Četrdesetprvi]]*, rež. Grigorij Čuhraj
*Najbolji romantični dokumentarni film: *[[Shiroi sanmyaku]]*, rež. Sadao Imamura
*Palme d'Or za kratokometražni film: *[[Scurtă Istorie]]*, rež. Ion Popescu-Gopo
*Nagrada OCIC - Poseban spomen:
***[[He Who Must Die|Onaj koji mora umrijeti]]*, rež. Jules Dassin
***[[Nights of Cabiria|Noći Cabirije]]*, rež. Federico Fellini

## Vanjske veze
*  L'édition 1957 sur le site officiel du Festival de Cannes
The Friendly Persuasion

***The Friendly Persuasion*** () je roman američke književnice Jessamyn West objavljen 1945. godine. U njemu se pokazuje život Birdwella, porodice kvekerskih farmera u gradu Vernon u Indiana tokom druge polovice 19. vijeka. Roman se sastoji od nekoliko priča koje su se originalno bile objavile u nizu časopisa od 1940. do 1945. godine. Autorici su kao inspiracija poslužile priče o vlastitoj porodici. Roman je postigao veliki uspjeh i široj publici približio kvekerska uvjerenja, prije svega njihov pacifizam kome će u romanu ostati nastojati ostati dosljedni čak i kada se nađu izloženi građanskom ratu.

*The Friendly Persuasion* je poslužio kao predložak za nagrađeni film *[[Friendly Persuasion (film)|Friendy Persuasion]]* iz 1956. godine, te za istoimeni televizijski film iz 1975. godine. U oba slučaja su iskorišteni samo dijelovi radnje književnog predloška.
Elektorat Braunschweig-Lüneburg

**Elektorat Braunschweig-Lüneburg** (njemački: *Kurfürstentum Braunschweig-Lüneburg*), puno poznatiji po svom neslužbenom 
imenu - **Elektorat Hannover** (njemački: *Kurfürstentum Hannover*), je ime nekadašnje države na sjeverozapadu Njemačke, koja je isprva bila elektorat (1692. - 1806.) Svetog Rimskog Carstva, a zatim kraljevina od 1814. do 1866., i na kraju pruska pokrajina od 1866. do 1945.)

Nakon Drugog svjetskog rata država je administrativno ukinuta, njen nekadašnji teritorij formira oko 80 % teritorija današnje savezne države Donja Saska.

## Historija
Grad Hannover se počeo teritorijalno širiti tokom 17. vijeka za vladavine Dinastije Welf iz Braunschweig-Lüneburga,  
tako da je 1638 postao kneževina pod imenom Braunschweig-Calenberg-Göttingen, poznatija po imenu svoje prijestolnice - Hannoveru. Njen vladar Ernest August I. (1630. - 1698.), knez od 1680., proširio je kneževinu, ženidbom svog sina Georga Ludwiga sa Sophiom Dorotheom od Cellea, kćerkom jedinicom Georga Wilhelma, kneza Braunschweig-Lüneburga, tako da
su nakon njegove smrti - 1705. dvije kneževine i službeno udružene. Nakon tog je 1692. car Svetog rimskog carstva Leopold I., uzdigao kneževinu Ernesta Augusta, kao devetu po redu  u rang elektorata pod  službenim imenom Elektorat Braunschweig-Lüneburg, ali kolokvijalno zvane samo Elektorat Hannover.

Ernest August oženio se Sophiom Palatinskom, unukom britanskog kralja Jamesa I. Zakon o naslijeđivanju (Act of Settlement ) 
kojeg je donio Parlament Ujedinjenog Kraljevstva 1701. odredio je nju i njenu djecu kao nasljednike britanske krune, nakon kraljice Anne, ali kao je Sophia umrla nešto prije Anne 1714, ta čast dopala je njezinog sina Georg Ludwig koji je tako postao prvi u nizu od pet vladara iz Dinastije Hanover koja je paralelno vladala Hannoverom i Velikom Britanijom.

Dvor izborne kneginje Sophie bio je poznat kao centar kulture onoga vremena, na kom su djelovali i Georg Friedrich Händel i Gottfried Leibniz.
 
George I (umro 1727.) i George II (umro 1760.) često i rado su posjećivali svoju
domovinu, ali George III (umro 1820.) to više nije radio, a George IV (umro 1830.) 
i William IV (umro 1837.) napravili su tu samo jedanput. I pored toga Elektorat Hannover bio je dobro vođen od strane ministarstva u Hannoveru, povezanog sa njemačkom kancelarijom u Londonu.

Hannover se teritorijalno proširio sve do Sjevernog mora aneksijom Bremena i Verdena 1715. i biskupije 
Osnabrück 1803. 
Elektorat Hannover često su zvali britanska Ahilova peta u kontinentalnoj Evropi, zbog čega je bio meta brojnih invazija, naročito za 
Sedmogodišnjeg rata (1756. -1763) i francuskih revolucionarnih i napoleonskih ratova od 1793. 
Prusi su ga zauzeli u dva navrata 1801. i 1805. a i Francuzi 1803 i 1806., nakon tog je podjeljen, jedan dio ukloplen je u 
Prvo Francusko Carstvo, a ostatak u Kraljevina Vestfalija koju je kreirao Napoleon Bonaparte za svoga brata Jérômea.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Hanover'' na portalu Encyclopædia Britannica
Gotoma the Buddha

***Gotoma the Buddha*** je indijski crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1957. u režiji Rajbansa Khanne. Snimljen je u produkciji uglednog sineasta Bimala Roya povodom 2500. obljetnice rođenja Bude, te se u njemu se govori o Budinom životu kroz prikaz ranih budističkih artefakata, uključujući znamenite hramove u Ajanti. Film je distribuirala indijska vlada, te je, između ostalog, prikazan na Kanskom festivalu gdje je dobio specijalnu nagradu.

## Vanjske veze
*
University of Tehran Press

**University of Tehran Press** (akr. **UTP**, ; *Muasasah-je Intišarat-e Danešgah-e Tehran*) je akademski nakladnik u iranskom gradu Teheranu odnosno izdavački odsjek Teheranskog univerziteta. Osnovan je 1946. godine od strane lingvista i akademika P. Natel-Hanlarija. UTP je najveći akademski izdavač u široj regiji i do ranih 2010-ih izdao je više od 5000 naslova. UTP izdanje jednu novu knjigu dnevno i surađuje sa stotinjak distributera širom Irana, te jednim u susjednom Afganistanu.

## Izvori

## Vanjske veze
*  Službene stranice University of Tehran Pressa
O Guarani

***O Guarani: Romance Brasileiro*** () je roman brazilskog književnika Joséa de Alencara objavljen 1857. godine, a koji se smatra jednim od najpoznatijih djela brazilske književnosti 19. vijeka. Radnja se događa početkom 17. vijeka, a protagonist je D. Antônio de Mariz, portugalski plemić koji iz netom osnovanog Rio de Janeira odlazi sa porodicom osnovati novi život u unutrašnjosti, gdje ga čekaju mnoga iskušenja vezana uz druge portugalske pustolove, ali i Guarani Indijance. O Guarani, koji se originalno pojavio kao roman u nastavcima, se smatra jednim od najpoznatijih djela brazilskog romantizma, odnosno specifičnog pravca zvanog indijanizam. Postigao je izuzetan uspjeh, te je samo nekoliko godina kasnije poslužio kao predložak za *[[Il Guarany]]*, operu postavljenu 1870. u milanskoj Scali. Godine 1948. je u Italiji po njegovim motivima snimljen film pod naslovom *[[Guarany (film)|Guarany]]*.

## Vanjske veze
*O Guarani  
*The Guarany, by José de Alencar (translated)
Il Guarany

***Il Guarany*** je opera za koju je muziku napisao brazilski kompozitor Antônio Carlos Gomes, a libreto italijanski pisci Antonio Scalvini and Carlo D'Ormeville, te koja je premijerno izvedena u milanskoj La Scali 1870. godine. Predstavlja adaptaciju romana *[[O Guarani]]* brazilskog pisca Joséa de Alencara. Često se naziva prvom važnijom brazilskom operom.

Po operi je ime dobio *[[Guarany (film)|Guarany]]*, italijanski biografski film iz 1950. godine, posvećen Gomesovom životu.

## Literatura
*Amadeus Almanacco
**Guarany, Il* di Gerard Béhague, in *The New Grove Dictionary of Opera*, ed. Stanley Sadie (London, 1992)