Avangarda

**Avangarda** (dolazi od francuske sintagme - *avant-garde*, *avant* = *ispred*, *garde* = *straža*, znači *predstraža, prethodnica* ) je uobičajeni izraz iz umjetnosti i politike, za sve inovativne, eksperimentalne pokrete koji idu ispred svog vremena. Ona je nastavak modernističkih pokreta sa početka 20. vijeka (Dada) i traje do danas.

## Opis i porijeklo termina
Ovaj termin se u početku upotrebljavao za bilo koju vojnu jedinicu koja se nalazila ispred 
glavnine vlastitih redova ( izvidnica, prethodnica), a danas se najviše upotrebljava u svijetu 
umjetnosti, za oznaku grupa ili pojedinih umjetnika, koji su nosioci nečeg novog i idu ispred 
glavnine i ispred svog vremena.
O samom početku upotrebe termina *avangarda*, postoje velike dileme koje nisu riješene do 
danas. Po jednima to ime se počelo upotrebljavati za one slikare koji su organizirali *Salon 
odbačenih* (17. maja 1863.), u Parizu, kao protuizložbu službenom *Pariškom 
Salonu* ( izložba akademskog slikarstva ).
Po drugima to je prva upotrijebila *Olinda Rodrigues* ( socijalist utopist) u 
svom eseju *Umjetnik, naučnik i industrijalac* (L'artiste, le savant et l'industriel, 1825.). U svom eseju *Rodrigues* poziva umjetnike da budu *avangarda* naroda, jer je snaga 
umjetnosti najbrži način za društvene, političke i ekonomske reforme.
Tokom vremena pojam *avangarda* vezao se više na larpurlartističke 
umjetničke pokrete, koji su se fokusirali na estetičke probleme, pomičući granice umjetničkog 
iskustva, a ne na društvene reforme.

## Teoretičari avangarde
Nekoliko autora pokušalo je objasniti pojam *avangarde* sa vrlo ograničenim uspjehom. Jednu 
od najkorisnijih i najcjenjenijih analiza *avangarde* kao kulturnog fenomena dao je 
talijanski esejist *Renato Poggioli* 1962. u svojoj knjizi *Teoria dell'arte 
d'avanguardia* (*Teorija avangardne umjetnosti*).

Istražujući historijske, društvene, psihološke i filozofske aspekte avangarde, *Poggioli* traži iza pojedinih pojava u umjetnosti, poeziji i muzici i ističe da avangardisti dijele neke zajedničke ideale i vrijednosti koje se manifestiraju u nekonformističkom životu koji oni prihvaćaju i po čemu bi oni bili samo potkategorija boemštine.

Drugi autori pokušali su pojasniti i proširiti *Poggiolijevu* studiju, poput njemačkog književnog kritičara *Petera Bürgera* u svom djelu *Teorija avangarde* (1974.) 

## Avangarda i društvena matica
Koncept *avangarde* se odnosi isključivo na marginalne umjetnike, pisce, skladatelje i 
mislioce čija djela nisu samo u opreci prema komercijalnim vrijednostima društvene matice (
mainstream), nego se često nalaze na prevratničkom, društvenom i političkom rubu društva.
Mnogi pisci, kritičari i teoretičari iznosili su tvrdnje o avangardi za njenih prijelomnih godina kod formiranja modernizma. Najupečatljiviji iskaz o *avangardi* dao je njujorški kritičar umjetnosti *Clement Greenberg* u svom eseju *Avangarda i kič* (*Avant-Garde and Kitsch*) koji je publicirao u žurnalu *Partisan Review*, 1939.

Kao što i sam naslov eseja sugerira, *Clement Greenberg* jasno pokazuje da *avangardna 
kultura* nije samo u opreci prema visokoj ili kulturi matice društva već je i u opreci prema 
umjetno stvorenoj masovnoj kulturi koja je nastala kao posljedica industrijalizacije. Svaki proizvod masovne kulture (medija) je 
direktni produkt kapitalizma, mediji su njegove bitne industrije, a oni su 
pokretani fiksacijom ideje profita, poput drugih dijelova ekonomije, za kojeg rade, a ne idealima prave umjetnosti. Zbog toga su za *Greenberga* takve forme i djela -kič, folirantska, lažna i mehanička kultura, koja često pretendira biti veća nego što jest, 
upotrebljavajući forme i strukturu ukradenu iz *avangardne kulture*. Na primjer, tokom 1930-ih industrija oglašavanja brzo je usvojila vizualni efekte i manire 
nadrealista, ali to nije značilo da su oglašivački fotografi uistinu postali 
nadrealisti. Tako se pojavio stil bez svoje substance. U tom smislu *Greenberg* je naglašavao 
bolnu razliku između prave avangardne kreativnosti i tržišno orijentiranih pomodnih promjena i 
umjetnih stilističkih inovacija koje se često koriste za povlašten status tako proizvedenih novih 
oblika potrošačke kulture.

Najoštriju kritiku avangarde nasuprot kulturi matice društva dao je njujorški kritičar *Harold Rosenberg*, kasnih 1960-ih, u knjizi *The Definition of Art: Action Art to Pop to Earthworks* ( New York: *Horizon Press*, 1972.)
Nastojeći zadržati balans između istraživanja *Renata Poggiolia* i tvrdnji *Clementa 
Greenberga*, *Rosenberg* sugerira da je od sredine 1960-ih nadalje *progresivna 
kultura* prestala biti samo oglašivačka i reklamerska. Od tog vremena ona je začinjena duhom 
*avangarde*, sa jedne strane, i željom za promjenom masovne kulture na drugoj strani. Ove 
dvije silnice djeluju interaktivno jedna na drugu pod različitim kutevima. Tako je kultura 
profesija čiji je jedan od aspekata glumiti kako je to već zastarjelo.

## Avangarda i marksizam
Avangarda u marksističkoj teoriji ima značajno mjesto. Po marksističkom -
političkom shvaćanju, *avangarda* (komunistička partija) je onaj dio *radničke 
klase*, koji ima najveću svijest o potrebi izgradnje novog socijalističkog društva kao prijalazne međufaze do potpunog besklasnog *komunističkog društva*.
To pak znači da *avangarda* ne bi smjela imati nikakvih vlastitih interesa.
Teoretski to znači, da se avangarda mora othrvati dogmatizmu, jer jedini kriterij uspješnosti 
njezina rada je društvena *praksa*.

U jugoslavenskom samoupravnom sistemu je uloga *avangarde* 
bila upravljanje državom i cjelokupnom privredom tako, da se *radnička klasa* sama 
konstituira kao *država*, to jest kao društvo neposrednih proizvođača. Na taj način je 
*avangarda* bila teorijski idejno-politička *delegacija* radničke klase a ne njezino 
predstavništvo (reprezentacija).

## Karakteristike avangarde
Početkom Prvoga svjetskog rata javljaju se i nove teme kod umjetnika koje izazivaju osjećaje 
straha, izgubljenosti, razočaranosti i to se jako dobro očituje u djelima avangarde. 
Karakteristično je negiranje tradicije, težnja za eksperimentom, ispituju se novi principi pisanja, zamišljaju se nove tehnike, depersonalizacija (književnici ne pišu o sebi), defabularizacija ili destrukcija romana(nema klasične fabule, a ni romana), odbacuju se sva pravila spajanjem različitih vrsta u jednu. Cilj avangardnih književnika bio je izazivanje šoka,točnije šokiranje publike.

## Avangardni umjetnički pokreti

 
* Apstraktni ekspresionizam
* Angry Penguins
* Ars subtilior
* Art nouveau
* Asemic writing
* Bauhaus
* Cinema pur
* CO.BR.A.
* Konceptualna umjetnost
* Konstruktivizam
* Kubizam
* Cyberpunk
* Dada
* De Stijl
* Dogma 95
* Drop Art
* Elektronička glazba
* Epski Teatar
* Ekspresionizam
* Fovizam
* Flarf
* Fluxus
* Free jazz
* Futurizam
* Impresionizam
* Grupa Zemlja
* EXAT 51

* Les Arts Incohérents
* Industrijska glazba
* L=A=N=G=U=A=G=E
* Lettrisme
* Lirska apstrakcija
* Mail art
* Minimalizam
* Konkretna glazba
* Neo-Dada
* Neoizam
* Neoterici
* Neue Slowenische Kunst
* Noise Music
* No Wave
* Pop art
* Post-Rock
* Postminimalizam
* Primitivizam
* Progresivni rock
* Situacionistička internacionala
* Socijalni realizam
* Space music
* Suprematizam
* Nadrealizam
* Simbolizam
* Teatar brutalnosti
* Zenitizam

## Bibliografija
* Bazin, Germain. 1969. *The Avant-garde in Painting* New York: Simon and Schuster. 
* *Avantgarda u marksističkom značenju*: Tubić, Risto (1974.): Enciklopedijski rječnik marksističkih pojmova, Veselin Masleša, Sarajevo.
## Reference