Kinematografija Hrvatske

**Hrvatska kinematografija** seže u same početke filmske umjetnosti i tehnologije. Film se na hrvatskom tlu pojavio se nešto manje od godinu dana nakon prvih pariških projekcija braće Lumière: 8. 10. 1896. u Zagrebu je održana prva filmska projekcija (u zgradi Kola gdje su oglašavali „kinematograf“ kao „Edisonov ideal“), a na repertoaru su bili upravo filmovi Lumièrovih. Prva domaća produkcijska kompanija bila je *Croatia* koja je 1917. proizvela prvi hrvatski igrani film *[[Brcko u Zagrebu]]* Arnošta Grunda. Taj je film na žalost izgubljen, kao i sva ostala igrana ostvarenja nastala u Hrvatskoj u razdoblju između dva svjetska rata.

## Povijest hrvatske kinematografije
Tijekom Drugog svjetskog rata, u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, u okviru državne produkcijske kuće *[[Hrvatski slikopis]]*, pokreće se sustavna proizvodnja namjenskih, uglavnom ideološko-promidžbenih filmova, među kojima određene kreativne dosege postiže dugometražni dokumentarni film *[[Straža na Drini]]* skupine autora, nagrađen na venecijanskom festivalu. Hrvatski slikopis 1944. proizvodi i najstariji sačuvani domaći dugometražni igrani film *[[Lisinski (1944)|Lisinski]]*, o istoimenom hrvatskom skladatelju iz sredine 19. stoljeća, kojeg je režirao Oktavijan Miletić.

### Počeci hrvatskog filmskog tiska
Ivan Flod i Josip Majer prvi prekidaju s apolitičnošću hrvatskih filmskih časopisa, te donose niz kritika o njemačkom filmu, koji se po njihovom mišljenju stavlja u službu nacionalsocijalizma, oni kritiziraju i položaj Židova u njemačkom slikopisju, te donose vijesti o odlasku njemačkih glumaca i redatelja iz Njemačkog Reicha. Zagrebački *Jugoslavenski film-kurir* navodi u travnju 1933., da su hrvatska poduzeća namjerno bojkotirala njemačke filmove, kako publika reagira na pojavljivanje Hitlera u žurnalima, pa su vlasnici kinematografa prisiljeni takve scene izrezivati iz filmova.

## Socijalističko razdoblje

Po svršetku rata i osnivanju socijalističke Jugoslavije, u Hrvatskoj se intenzivira filmska proizvodnja, a hrvatski autor Vjekoslav Afrić u srpskoj produkciji režira *[[Slavica (1946)|Slavicu]]* (1947.), prvi igrani film nove Jugoslavije. Partizansko-ratne tematike je i *[[Živjeće ovaj narod (1947)]]* Nikole Popovića, *[[Ne okreći se, sine]]* (1956) Branka Bauera, a od ostalih igranih filmova iz tog razdoblja posebno se ističu *Koncert* (1954.) Branka Belana, *[[Svoga tela gospodar (1957)]]* Fedora Hanžekovića, *[[H-8 (1958)|H-8]] (1958)* Nikole Tanhofera, te *[[Vlak bez voznog reda (1959)]]* Veljka Bulajića.
Šezdesete godine, paralelno sa svjetskim strujanjima, donose prodor modernističke poetike koja se na čitavom jugoslavenskom tlu imenuje sintagmom autorski film. Tendencije su raznovrsne, a među njima se ističu:* [[Breza (film)]]* (1967) i *[[Mirisi, zlato i tamjan (film)|Mirisi, zlato i tamjan]]* Ante Babaje, *Protest* (1967) i *Lov na jelene* (1972) Fadila Hadžića i *[[Lisice (1969)]]* Krste Papića. Antun Vrdoljak filmovima *[[Kad čuješ zvona]]* (1969) i *[[U gori raste zelen bor]]* donosi novu, znatno realističniju i ideologijom neopterećenu sliku složenih ratnih zbivanja, dok se Zvonimir Berković u Rondu bavi suptilnim erotskim aspektima građanske egzistencije. Izrazito esteticistički orijentiranu varijantu modernizma nudi pak Vatroslav Mimica (*[[Prometej s otoka Viševice]]*, 1964; *Ponedjeljak ili utorak*, 1966; *[[Kaja, ubit ću te!]]*, 1967; *[[Seljačka buna (1975.)]]*). Iznimna autorska pojava je i Krešo Golik, koji sofisticiranim komedijama *[[Imam dvije mame i dva tate]]* (1968) i *[[Tko pjeva zlo ne misli]]* (1970) stječe veliku naklonost publike i kritike. Istaknuti su i autori dokumentarnog filma: Krsto Papić, Zoran Tadić, Rudolf Sremec, Mate Bogdanović, Obrad Glušćević (zapažen i kao autor igranih filmova, osobito dječjih klasika *[[Vuk samotnjak (1972)]]* i *[[Kapetan Mikula Mali (1974)]]*) te napose Branko Marjanović nizom filmova o prirodi.

Društveno-kritičko usmjerenje i propitivanje kontroverznih mjesta ratne i poratne prošlosti obilježava hrvatski igrani film sedamdesetih i osamdesetih, a najistaknutiji autori su diplomanti praške filmske akademije FAMU, Lordan Zafranović (*[[Okupacija u 26 slika]]*, *[[Večernja zvona]]*) i Rajko Grlić (*[[Samo jednom se ljubi]]*). Osamdesetih zaokružen opus, čiji najviši doseg predstavlja *[[Ritam zločina]]*, stvara Zoran Tadić ispreplevši socijalnokritički pristup s metafizičkom sugestijom.

Hrvatska je kinematografija u svijetu najpoznatija po Zagrebačkoj školi crtanog filma, izrasloj na modernističkim, nedisneyjevskim zasadama Vatroslava Mimice (*Samac*, 1958; *Inspektor se vratio kući*, 1959; *Mala kronika*, 1962), Dušana Vukotića (*[[Koncert za mašinsku pušku (1958)]]*), *[[Surogat]] (1961)*, *[[Igra (1962)]]*, ) i Vlade Kristla (*[[Don Kihot (1961)]]*). 
Na području eksperimentalnog filma hrvatski su filmaši, uz dosege na polju animiranog filma, postigli možda najrelevantnije kreativne rezultate u međunarodnim okvirima. Ponajprije se to odnosi na Mihovila Pansinija (*Zahod; Dvorište; K-3, ili čisto nebo bez oblaka*; sva tri 1963) i Tomislava Gotovca (*Prijepodne jednog fauna*, 1963; *Pravac; Kružnica; Plavi jahač*; sva tri 1964). U isto vrijeme i Ante Babaja bavi se sličnim filmskim istraživanjima, a najviši domet postiže naturalističko-modernističkim eksperimentalno-dokumentarnim filmom *Tijelo* (1966); Babaja se ističe i intrigantnim kratkometražnim igranim odnosno igrano-eksperimentalnim opusom čiji je vrhunac *Pravda* iz 1962. Od sedamdesetih godina jaka je i video-art scena čiji su vodeći autori Sanja Iveković i Dalibor Martinis.

## Moderna hrvatska kinematografija

Najistaknutija nova autorska imena su Rajko Grlić (*[[Čaruga]]*, *[[Karaula]]*), , Hrvoje Hribar (*[[Puška za uspavljivanje (1997)]]*, *[[Što je muškarac bez brkova]]*), Zrinko Ogresta (*[[Krhotine]]*, 1992; *[[Isprani]]*, ; *[[Crvena prašina]]*), Lukas Nola (*[[Rusko meso]]*, *[[Nebo, sateliti]]*, *[[Sami (film)|Sami]]*), Vinko Brešan (*[[Kako je počeo rat na mom otoku]]*, *[[Maršal (film)|Maršal]]*), Ognjen Sviličić (Da mi je biti morski pas, Armin), a velike nade polažu se u mladog Dalibora Matanića (*[[Blagajnica hoće ići na more]]*, *[[Fine mrtve djevojke]]*, 2002) .
Poseban je slučaj hrvatskog filmaša Bore Leeja čiji su uradci vrlo popularni iako su na razini trash filma. No, pokrenuli su cijeli kreativni val takvog filma i novih autora te davši motiv za filmski festival Trash Film Festival.

Slabo poznata na svjetskoj filmskoj mapi, dominantno djelujući u relativno oskudnim produkcijskim uvjetima i na marginama međunarodnih zbivanja, hrvatska kinematografija ipak ulazi u 21. stoljeće s određenim optimizmom.

## Filmska produkcija u Hrvatskoj

Filmska umjetnost u Hrvatskoj je razvijena u skladu s razvijenošću njene privrede, UNESCO rabi tri grupe sa slijedećim podgrupama:

### Grupa 1

* Australija, Kanada, Velika Britanija i SAD godišnje proizvedu preko 500 filmova na engleskom jeziku - financiraju se uglavnom od prodaje kino-ulaznica i prodaje TV/video/DVD prava
* kontinentalna zapadna Europa proizvede oko 450 filmova godišnje na raznim jezicima - sufinancirano od države
* azijske države s hiperprodukcijom: Indija (839), Filipini (456), Hong Kong (349) i Japan (238) (podaci iz 2000. godine)

### Grupa 2

Države koje godišnje proizvedu 20 do 199 filmova:

1. Azija: Tajland (194), Kina (120), Pakistan (64), Koreja (63)

2. Latinska Amerika: Brazil (86), Argentina (47) i Meksiko (20)

3. Države istočne Europe, arapske i skandinavske države

### Grupa 3

Države s produkcijom do 20 filmova godišnje.

Hrvatska produkcija spada u treću grupu s prosječnom produkcijom od 4 filma godišnje koji su skoro svi sufinancirani od države, što proizvodi zanimljive posljedice:

* nema škarta (zanemariv je), jer se u pravilu za državni novac natječe bar desetak filmova godišnje, pa se rijetko (ili nikad) događa situacija da loš proizvod dobije sredstva
* nezavisna ili televizijska produkcija proizvodi kvalitetne nove autore, koji u nemogućnosti drugačije financirati svoje ideje, stvaraju TV filmove koji često kasnije završe u kinima

## Povezano
* Hrvatska umjetnost
* Hrvatska književnost
* Hrvatska likovna umjetnost
* Hrvatska glazba
* Povijest hrvatskog kazališta

## Reference