Revolucije 1848–1849. u Evropi

Engleska industrijska revolucija ubrzala je privredni razvoj u Evropi. Društveni odnosi se nisu menjali u vreme Svete alijanse, pa je došlo do raskoraka - privreda je napredovala, a društvo je stagniralo. Mnogi narodi još nisu imali svoje nacionalne države i živeli su pod vlašću drugih naroda. Stoga, neke revolucije 1848. godine imaju samo socijalnu ili samo nacionalno-oslobodilačku osobenost. Ponegde su one objedinjene, mada retko.

Gradska i seoska sirotinja izazvala je socijalne nemire 1847. godine. Radnici su od socijalne grupe postali organizovana klasa, čije su težnje iskazane u Manifestu komunističke partije, 1848. godine. Geslo radnika je bilo: "Proleteri svih zemalja, ujedinite se". Radnički lideri su bili Karl Marks i Fridrih Engels.

## [[Francuska]]

Julska monarhija je bila u privrednoj i političkoj krizi. Bio je dovoljan sukob između jednog političkog skupa i vojske pa da Parižani krenu na kraljev dvor. Malodušni kralj Luj Filip odrekao se prestola i pobegao je u Englesku, sigurno utočište proteranih monarha. Pobunjenici su proglasili "Drugu republiku", organizovali privremenu Vladu i sazvali Ustavotvornu skupštinu.

Buržoazija je postepeno uspela da istisne radnike, koji su za kratko vreme rasterali Skupštinu. U trodnevnim borbama vojska je razbila pariski proletarijat. Decembra 1848. godine Francuska je dobila predsednika - Luja Napoleona Bonapartu. Francuska je tada dobila najdemokratskiji Ustav, kojim je uvedeno opšte pravo glasa. Druga republika, međutim, nije dugo trajala. Ukinuta je 1852. godine, kada se predsednik proglasio za cara Napoleona III.

## [[Nemačka]]

Francuska je za Evropu bila rasadnik ideja i revolucija. Većina nemačkih država je bila okupljena u "Carinski savez" od 1834. godine. Ideju ovakvog jedinstva nemačkog naroda prevazići će revolucionarni zahtevi 1848. godine. Revolucionarni nemiri zahvatili su sve prestone gradove nemačkih država, ali ponajviše su se osetili u Kelnu, Berlinu i Frankfurtu na Majni. Tražena je sloboda štampe, okupljanja i dozvola za rad partija. Odmah su, u skoro svim državama, obrazovane liberalne Vlade. Jedinstvo rascepkanog nemačkog naroda iskazivalo se isticanjem crno-crveno-žute zastave.

U Frankfurtu se sastala Svenemačka skupština, koja je radila na slobodarskom ustavu i raspravljala o ujedinjenju Nemačke. Iskristalisale su se dve ideje: "Velike Nemačke" (svih nemačkih država sa Austrijom) i "Male Nemačke" (svih nemačkih država, ali bez Austrije). Kad je Skupština ponudila pruskom kralju krunu, on ju je odbio, pod izgovorom da se iz nje oseća "strvinski zadah revolucije". San o ujedinjenoj Nemačkoj je propao, radikalizam je savladala pruska vojska, ali je ostalo pravo vladajućeg sloja da ima zakonodavnu vlast u parlamentima.

## [[Italija]]

Za razliku od Nemačke, koja je imala konfederaciju i carinsku uniju, Italiju su činile nezavisne države. Italijanske pokrajine Lombardija i Venecija bile su u sastavu Austrije. 
Revolucija je počela na Siciliji, početkom 1848. godine, zahtevom za odvajanjem od Napuljske kraljevine. Tokom proleća skoro sve italijanske države dobile su ustave, čak i papska. U Milanu i Veneciji najviše su se osetili revolucionarni nemiri, koje je austrijska vlast brutalno ugušivala. U Veneciji je obnovljena "Republika Svetog Marka", a Pijemont je objavio rat Austriji. To je izazvalo pobunu u Rimu, iz kojeg je papa pobegao, a Ustavotvorna skupština proglasila "Rimsku republiku" (1849.), koja je trajala šest meseci. Austrija je ugušila Venecijansku, a ostale zemlje Rimsku republiku.

## [[Austrija]]

Austrijski car Franc I je ostavio uoči smrti poruku sinu Ferdinandu: "Vladaj i ništa ne menjaj!" Mentalno zaostali vladar i nije mogao ništa da promeni, a stub države, Knez Meternih, bio je legitimista, a ne reformista. U martu 1848. godine, izbili su nemiri u Beču, Pragu, Budimu i Pešti. U Beču su pobunjenici tražili ustav i sukobili se sa vojskom, pa je Meternih podneo ostavku i napustio zemlju. Potom je manifestom ukinuta cenzura štampe i obećan Ustav, a car je napustio Beč. Do oktobra je vojska ugušila pobunu.

Revoluciju u ugarskom delu zemlje predvodilo je plemstvo, okupljeno u Ugarskom saboru. Zakonima donetim u martu, Ugarska je dobila novu Vladu i autonomiju. Hrvati, predvođeni banom Jelačićem, zahtevali su autonomiju od Ugarske. Austrija je vešto iskoristila probuđeni nacionalizam Srba, Hrvata i Čeha u borbi protiv Mađara, koji su u revoluciji 1848/49 godine bili njen najveći neprijatelj. Uz njihovu pomoć i učešće ruske vojske, Mađari su poraženi kod Vilagoša (1849.) godine.

Prag je bio centar češkog nacionalnog pokreta. U njemu se sastao "Sveslovenski kongres" (1848). General Vindišgrec je bombardovao Prag i zaveo vojnu diktaturu. Revolucija je narodima u Austriji donela oslobođenje od feudalnih nameta, putem otkupa seljaka.

Revolucija je mimoišla Englesku, Rusiju i Tursku. Iako ugušena u svim zemljama u kojima je izbila, ostavila je mnoge korisne posledice: oslobođenje robova u francuskim kolonijama, otkup zemlje i sl. Liberalni kapitalizam počeo je slobodno da se razvija.

## Reference

* Istorija 19. veka