Jakov Kranjčević

**Jakov Kranjčević**, zvan **Brada** ili **Brado** (Hrvatska Kostajnica, 25. jula 1909. – Zagreb, 4. jula 1987.), jugoslavenski i hrvatski komunist, učesnik Španskog građanskog rata i Narodnooslobodilačke borbe, vojni bolničar te graditelj i upravnik Centralne partizanske bolnice. 

Rođen u Hrvatskoj Kostajnici po zanimanju je bio poslastičar. Pod uticajem komunističkih ideala, s bratom Viktorom odlazi u Španski građanski rat; Viktor je 1938. godine poginuo u borbama u Španiji. Tamo je stekao vredna iskustva kao ratni bolničar koja je, nakon povratka u okupiranu Jugoslaviju, iskoristio u izgradnji i vođenju Centralne partizanske bolnice. Posebno je značajna njegova "taktika" izgradnje bolničkih zemunica, koje su spasile brojne živote tokom Narodnooslobodilačke borbe. Za svoje ratne zasluge dobio je niz odlikovanja. 

Nakon rata vodio je lečilište u Topuskom, a od 1958. do svoje smrti 1987. godine živio je u Zagrebu.

## Biografija

Rođen je 25. jula 1909. godine u Kostajnici gde je završio osnovnu školu i poslastičarski zanat. U mladosti je bio član lokalne sokolske organizacije. Od 1922. do 1929. radio je u Sisku, Glini, Kostajnici i Delnicama. U potrazi za poslom, 1926. godine sa dvojicom prijatelja ilegalno je prešao u Austriju, gde je uhapšen i vraćen u Jugoslaviju i gde je osuđen na šest meseci zatvora u Radovljici, a posle tri meseca je pomilovan. Godine 1929. otišao je na služenje vojnog roka u trajanju od osamnaest meseci u Jugoslovenskoj vojsci. Nakon vojnog roka, položio je majstorski ispit u Zagrebu i od 1934. do 1937. radio je u Kostajnici gde je držao svoju poslastičarnicu, sve do odlaska u Španiju.

### Španski građanski rat

Tokom života u Kostajnici Jakov i posebno njegov mlađi brat Viktor, došli su u kontakt sa studentima levičarima, pre svega Nikolom Marakovićem – Ninom. Sa njima su pratili vesti iz novina *[[Proleter_(novine)|Proleter]]* i diskutovali o ratu u Španiji. Uz pomoć Marakovića, krišom, u dobrovoljce Španske republikanske armije prvo je otišao Viktor i potom poslao pismo Jakovu iz Valensije, a u njemu svoju fotografiju u uniformi. Iznenađen, Jakov je kontaktirao Marakovića i tražio vezu da i on ode u Španiju. Prijavio se vlastima za pasoš pod izgovorom da želi na međunarodnu izložbu u Pariz radi stručnog usavršavanja. Otišao je vozom do Pariza gde se prijavio u prihvatilište za dobrovoljce. Pošto je jedna jugoslovenska grupa upravo otišla, nije želeo da čeka novu, već je u društvu Francuza i Engleza stigao u Španiju u avgustu 1937. godine.

Po dolasku na obuku bio je poslan u četu "Matija Gubec" bataljona "Dimitrov", gde mu je komandant bio Kosta Nađ. Viktor je bio borac treće čete u bataljonu "Đuro Đaković" i Jakov je tražio da služi zajedno sa bratom, međutim Kosta Nađ je insistirao da ne budu u istoj jedinici jer su tako veće šanse da ne nastradaju obojica i da Jakov treba da završi sanitetski kurs i bude bolničar. Po završetku kursa bio je pohvaljen. Drugovi iz čete su zadirkivali Jakova da je jedan brat snajperista, a drugi grobar.

Viktor je poginuo u ofanzivi na Aragonskom frontu kod Morelje u aprilu 1938. godine. Predosetivši svoju smrt, u jutro nakon što su dobili naređenje da kreću u borbu, došao je da se pozdravi sa bratom rekavši mu da oseća da će se "nasmejati pod maslinama". Treća četa bataljona Đuro Đaković je na isturenom položaju trpela jako granatiranje. Na položaj je došao komandant bataljona Alekso Demnievski – Bauman i okupio oko sebe Mojsija Stefanovića – Ladovinu, načelnika štaba brigade, Marka Oreškovića – Krntiju, komandira drugog djela tvrđavice i druge da sagledaju situaciju. U blizini je pala granata od koje je Stefanović odmah poginuo, a Bauman bio teško ranjen. Viktor i Ivan Matejak su odneli Baumana u štabno previjalište i vratili se odmah na položaj. Nešto kasnije Viktor je pao pokošen mitraljeskom vatrom. Tog dana je poginula i većina pripadnika treće čete.  

Jakov je popodne sa svojom četom poslat na isti položaj ne znajući da mu brat već poginuo. Vest je saznao nakon bitke u kojoj su položaji republikanaca bili pregaženi napadom tenkova i pešadije Marokanaca. Od tog dana u znak žalosti za bratom prestao je da se brije i tako dobio nadimak Brada.  

U Španiji je učestvovao u bitkama u sledećim mestima: Levante, Poblete, Morelja, Ejulve, Linares, Montenegro, Penel Mares, Pena Blanka, Manzanera. Služio je u 15. internacionalnoj brigadi, a kasnije u 129. internacionalnoj brigadi. Pored uloge bolničara na borbenoj liniji (), neko vreme je proveo i u četi borbenih inženjera () gradeći fortifikacije i osmatračnice.

### Logori u Francuskoj i rad u Nemačkoj

Nakon povlačenja iz Španije prešao je u Francusku, gde je boravio u logorima, redom: Sen Siprijen, Aržels, Girs i Kamp de Verne. U jednom od njih je bio kažnjen sa 14 dana pritvora. Godine 1941. iz logora Verne, prijavio se za dobrovoljni rad u Nemačkoj, kako bi mogao lakše da se prebaci u okupiranu Jugoslaviju, što je bila direktiva Komunističke partije logorašima. U Nemačkoj je proveo nešto manje od dva meseca, radeći kao pekar sa Francom Rozmanom u okolini Lajpciga. Dok je boravio tamo, jednoga se dana pojavio Vjećeslav Cvetko – Flores. Flores se vlasnicima predstavio kao rođak, a Jakovu je izneo plan za bekstvo u Jugoslaviju, gde se ovaj trebao da pridruži partizanima.

### Odlazak u partizane

Rozman i Kranjčević, kojima se priključio i Božidar Dakić, putovali su delimično vozom pa zatim pešice do Jugoslavije, izbegavajući kontrole i u šumi iznad Erenhauzena na zbornom mestu susreli se sa Floresom i drugom grupom "Španaca" u kojoj je bio i Vojo Todorović. Nakon prelaska granice, prenoćili su u šumi iznad Maribora. Potom su u manjim grupama opet delimično vozom i pešice nastavili put. 

Jakov Kranjčević je stigao u Zagreb 12. avgusta 1941. godine. Tamo se povezao sa Ankom Berus i Ilijom Engelom; odmah je dobio vezu i sa lažnom legitimacijom na ime Josipa Horvata, trgovca iz Travnika, preko Karlovca, sa Savom Zlatićem došao do partizana 18. avgusta 1941. godine. Raspoređen je u odred "Debela kosa" kao bolničar. Prvi ranjenik kojeg su previli Zlatić i Kranjčević je bio Većeslav Holjevac, kasniji gradonačelnik Zagreba.

Dana 2. septembra u Sjeničaku, održan je u kući Branka Nikoliša sastanak kojem su prisustvovali Josip Kraš, Savo Zlatić te španski borci Kosta Nađ, Ivo Rukavina, Srećko Manola, Gojko Nikoliš i Jakov Kranjčević.

### Partizanski bolničar

Zlatić i Kranjčević su dobili zadatak da organizuju partizansku sanitetsku službu na području Korduna. U početku su njih dvojica prelazili peške velike razdaljine preko čuvanih cesta i pruga, pružajući pomoć civilnom stanovništvu po okolnim mestima nakon pokolja, kao i partizanskim ranjenicima. Ubrzo su došli na ideju o izgradnji Centralne partizanske bolnice. Lokaciju su istraživali Dušan Rkman, seljak iz Perne, Milan Oreščanin – Crni te Zlatić i Kranjčević lično. Za lokaciju su izabrane Vrletne strane na Petrovoj gori, a izgradnju je vodio Kranjčević, uz Milutina Košarića i osam radnika od poverenja. 

#### Bolnica na Vrletnim stranama

Bolnica je već početkom oktobra 1941., iako nedovršena, počela da prima prve ranjenike; Lazo Trbojević je došao s ranom u prsištu, a Dragić Jurjević s ranjenom petom. U konačnici, bolnica je imala oko 10 zgrada, među kojima kuhinju, vešeraj, smeštaj za stražu i kulturnu salu. Veći dio objekata bolnice građen je od dva sloja pletera, sa nabijenim suhim rastinjem i zemljom između njih. Stražnja strana bila je poluukopana u kosinu zemljišta, s prednje su bili zastakljeni prozori, a čitava prednja strana "operacione prostorije" bila je od stakla. Za izgradnju je korištena i velika sanitetska baraka, prenesena iz Vojnića posle oslobođenja u januaru 1942. godine. U poslovima u bolnici Zlatiću i Kranjčeviću su pomagale žene i devojke sa Korduna, među kojima su i Kranjčevićeva buduća supruga Slavka Oreščanin te Boja Bogdanović, Dragica Opačić, Ljuba Radulović, Stanka Jelić, Maca Majstorović, Zorica Lukačić i dvanaestogodišnja Cica Opačić, kćer Dragice i Ćanice Opačića.

#### Zemunice

Razmišljajući šta ako neprijatelj otkrije bolnicu i na pravcu direktive da se ranjenici moraju sačuvati po svaku cenu, Kranjčević je došao na ideju da primeni iskustva iz Španije kada je pravio fortifikacije i krenuo da uz ljude od poverenja gradi skrivene zemunice u okolini bolnice. Zemunice su građene noću i uz vođenje računa da jedna grupa radnika ne zna za druge zemunice koje je kasnije napravila druga grupa. Zabeleženo je da su se u gradnji zemunica posebno isticali Nikola Božić, Rade Sučević, Mile Đunić i Milić Keser. 

Svaka zemunica je pravljena tako da otvor za ventilaciju bude zamaskiran drvetom, panjem ili žbunjem sa trnjem. Nekad bi se iznad ulaza u zemlji stavljao razni materijal kako bi izgledalo da je tu skrovište za materijal a ispod njega bi bio ulaz. Zimi, zbog tragova u snegu, koristio se poseban metod za dolazak i odlazak u zemunice tako što bi se isekla stabla kao da se seku za ogrev i ostavili panjevi u blizini zemunica. Pri dolasku u zemunicu nošene su daske koje bi se položile preko njih kao most. Pravili bi se lažni tragovi po snegu koji bi završili u potoku. Problem u zemunicama bile su vlaga i prokišnjavanje, a zimi bi se topio sneg oko otvora za ventilaciju. U zemunice bi se za prehranu donosili dvopek, šećer, meso potopljeno u mast, jabuke i rakija. O životu u tim zemunicama, sam Kranjčević rekao je sledeće:

Lokaciju zemunice je, pored Kranjčevića, znao samo bolničar zadužen za nju i u slučaju sakrivanja ostajao bi po jedan borac napolju koji je bio zadužen da prati kretanje neprijatelja i da javi kada je opasnost prošla, koristeći lozinku "Tri bradina roga".Zbog tajnosti oko njihove izgradnje, nije poznat tačan broj zemunica po Petrovoj gori, ali pretpostavlja se da ih je bilo ukupno oko 20.

Ovakve mere predustrožnosti su spasile najteže ranjenike kada je bolnica otkrivena i uništena tokom operacija Petrova gora I, od 18. marta do 18. aprila 1942., i Petrova gora II, od 9. do 14. maja 1942. godine, kada se u obruču našlo oko 700 partizana i na hiljade civila. Tada se dogodilo i da je neprijatelj postavio teški mitraljez iznad ulaza u zemunicu i pucao u ljude, ne otkrivši da se ispod nalaze ranjenici.

#### Bolnica u Pišinom gaju

Bolnica na Vrletnim stranama je tokom ofanziva otkrivena, bombardovana i spaljena. Odmah po proboju obruča i smirivanju situacije na Petrovoj gori, Kranjčević je pristupio izgradnji nove bolnice i zemunica na već spremnoj rezervnoj lokaciji blizu izvora pitke vode u predelu nazvanom Pišin gaj. U ovu bolnicu, od polovine 1942. godine, pristizali su novi doktori kao što su Bonka Oreščanin, Marija Schlesinger,  Franz Kleinhappel, Alfred Steiner te zubar Vladimir Pilinger. 

Bolnica je s vremenom dobila operacionu salu, zubarsku ordinaciju, ranjeničko odeljenje, pekaru, kovačnicu, magacin, bazen, tuš, električnu centralu, zgrade za sanitet i osoblje i upravu. Izgrađeno je još zemunica. Na ovoj lokaciji je bilo ukupno 32 objekta, uključujući i groblje. Veoma važan dislocirani deo ove bolnice je bio Dečiji dom u Reci, u koji su jedinice dovodile decu koja su ostala bez roditelja tokom zbegova.  Ova bolnica je ostala neotkrivena sve do kraja rata, iako je tokom Četvrte neprijateljske ofanzive ponovo bila ugrožena i evakuisana kada su se u blizni pojavili odredi milicije Huseina Miljkovića koji je nekada bio na Petrovoj gori sa partizanima, ali je promenio stranu tokom rata. Oko 360 teških ranjenika je provelo 3 dana u zemunicama bez ikakvog kontakta spolja, ostalo je takođe i mnogo dece koja su izgubila kontakt sa roditeljima.

#### Vojna služba do kraja rata

Jakov Kranjčević je radio kao komesar bolnice do druge polovine 1943. godine te je dobio čin kapetana. Posle prekomande, radio je kao referent saniteta na Kordunu i Baniji, komesar uprave bolnica, referent za ishranu bolnica vojne oblasti IV. korpusa i izgradnju ranjeničkih skloništa. Demobilisan je iz Jugoslovenske narodne armije 30. juna 1945. godine s činom rezervnog majora.

### Posleratne godine

Nakon završetka rata, Ministarstvo narodnog zdravlja postavilo je Kranjčevića za direktora lečilišta u Topuskom. Po dolasku na dužnost, radio je na obnovi porušenih i opustošenih objekata radi početka lečenja, uredio lokalni park i izgradio čitaonicu. Na toj dužnosti radio je do 1956. godine. Takođe je bio predsednik fiskulturnog saveza, dobrovoljog vatrogasnog društva u Topuskom i dobitnik zlatne medalje Vatrogasnog saveza SR Hrvatske, sekretar OOSK Topusko od 1945. do 1956., predsednik Narodnog fronta te Udruženja rezervnih oficira Jugoslavije za Topusko. Bio je i aktivan član u SSRNJ-u i SUBNOR-u. Godine 1956. otišao je u mirovinu, a 1958. preselio se u Zagreb. Često je obilazio teren Korduna, gde je učestvovao u društveno-političkim manifestacijama po školama i na Petrovoj gori. Bio je aktivan član sekcije Udruženja španjolskih boraca u Zagrebu gde je uživao veliki ugled.

Umro je 4. jula 1987. godine u Zagrebu, a po poslednjoj želji sahranjen je na groblju Centralne partizanske bolnice Petrova gora, "među drugovima čije su rane bile preteške."

## Ostavština

Centralna partizanska bolnica Petrova gora, je bila prva šumska partizanskih bolnica u Jugoslaviji i, po postojećim podacima, u Evropi. Tokom svoga rada primila je više od 5.000 partizanskih ranjenika i civila, od kojih je nekoliko stotina sahranjeno na groblju pored bolnice.
Bolnica i ratni događaji oko nje inspirirali su nastanak popularne narodne pesme "Petrova mi gora mati". Zemunice sa ranjenicima nisu nikad otkrivene. Bolnica je odlikovana 1971. godine Ordenom narodnog heroja za "izvanredni junački podvig u spašavanju, skrivanju i lečenju ranjenih i bolesnih u toku Narodnooslobodilačkog rata".

Kranjčević je i lično dobio niz odlikovanja, medalja i priznanja među kojima su:

* Orden Republike sa zlatnim vencem
* Orden zasluga za narod sa zlatnom zvezdom
* Orden zasluga za narod sa srebrnim zracima
* Orden bratstva i jedinstva sa srebrnim vencem
* Orden za hrabrost
* Orden partizanske zvezde sa puškama
* Medalja za vojne zasluge
* Medalja Dimitrov
* Medalja SUBNOR-a španskim borcima
* Partizanska spomenica 1941.
* Nagrada dr. Marija Šlezinger

## Napomene

## Reference

## Vanjske veze

* Put građanske hrabrosti - Centralna partizanska bolnica na Petrovoj gori
* Stefan Treskanica - Narodna pomoć kao indeks zagrebačkog pokreta otpora (1941-45)
* Portal Novosti - Pokopan kraj drugova