Gabriele D'Annunzio

**Gabriele D'Annunzio** (Pescara, 12. ožujka 1863. – Gardone Riviera, 1. ožujka 1938.), talijanski pjesnik, dramaturg i političar. Jedan je od značajnijih članova iredentističkog pokreta te duhovni inspirator Benita Mussolinija.

## Biografija
**Gabriele d’Annunzio** rođen je u Pescari (Abruzzo) 12. marta 1863. u imućnoj građanskoj porodici. Bio je treće od petero djece; otac mu je bio Francesco Paolo d’Annunzio (1838–1893), a majka Luisa de Benedictis (1839–1917). Djetinjstvo mu je bilo sretno, bio je prerano zreo dječak, a školovao se u uglednom liceju Cicognini u Pratu, gdje je postizao izvrsne rezultate. Posebno se zanimao za poeziju Giosuèa Carduccija (kojemu je i uputio jedno pismo), a u šesnaestoj godini, uz novčanu potporu oca Francesca Paola, objavio je svoju prvu zbirku pjesama, "*Primo vere*" (1879.). Djelo je naišlo na prilično dobar odjek kod kritike u jednom članku izašlom u časopisu "Fanfulla della domenica".

Godine 1880. odselio je u Rim, gdje se upisuje na Književni fakultet Univerziteta u Rimu, ali ubrzo kreće sasvim drugim putem. Kao vrlo briljantan mladić, ulazi u rimski mondeni život, ima više ljubavnih pustolovina i druži se s krugom pisaca, umjetnika i muzičara, među kojima su Giosuè Carducci, Guido Baccelli, nakladnik Angelo Sommaruga, Luigi Capuana, Giovanni Verga, Enrico Nencioni, Cesare Pascarella, Felice Cavallotti. Također je bio povezan s krugom mladih umjetnika i pisaca iz Abruzza okupljenih oko časopisa "Cronaca bizantina", među kojima su bili Francesco Paolo Michetti, Edoardo Scarfoglio, Francesco Paolo Tosti, Costantino Barbarella, Pasquale Masciantonio. Između 1880. i 1886. objavljuje tri nove pjesničke zbirke i tri zbirke pripovijedaka. Godine 1883. ženi se, brakom "iz nužde" (jer je ona već bila trudna s njihovim prvim sinom Mariom), s Marijom Hardouin, vojvotkinjom od Gallesea, s kojom je imao troje djece (Mario, Gabriele Maria i Ugo Veniero). Brak je završio zakonskom rastavom nakon nekoliko godina – iako će ostati u dobrim odnosima – zbog brojnih D’Annunzijevih izvanbračnih veza. Godine 1887. započinje strastvenu vezu s Barbarom Leoni, koja će ostati njegova najveća ljubav, iako je njihova priča trajala samo pet godina. Piše za rimske novine "La Tribuna", koje su osnovali predstavnici "Povijesne ljevice" Alfredo Baccarini i Giuseppe Zanardelli. Između 1889. i 1891. postiže književni uspjeh s romanom "*Il piacere*" (Naslada), objavljenim u Milanu kod izdavača Treves. Djelo postaje pravi književni događaj: knjiga se pretvara u popularni bestseler u tadašnjoj Italiji i dobiva odlične ocjene književne kritike. U sljedećim desetljećima "*Il piacere*" postat će najemblematičniji roman talijanskog dekadentizma. Uspjeh je bio nagao i ogroman, ali D’Annunzio je imao sklonost mondenom životu i stalnom zaduživanju. Godine 1892., ponovno kod Trevesa, objavljuje svoja druga dva romana: "*Giovanni Episcopo*" i "*L’innocente*". "*L’innocente*" postiže dobar uspjeh, dok "*Giovanni Episcopo*" manje osvaja publiku, iako je zanimljiv psihološki roman s dostojevskijevskim utjecajima. Pritisnut rastućim ekonomskim teškoćama, D'Annunzio seli se u Napulj, gdje piše za "Il Mattino" Edoarda Scarfoglia i Matilde Serao, te pronalazi novo, živahno kulturno ozračje, svježije od rimskih tjeskoba. U Napulju započinje vezu s Marijom Cruyllas Gravina, plemkinjom udanom za grofa Guida Anguissolu di San Damiano, topničkog kapetana. Iz njihove izvanbračne veze (za oboje) rađaju se dvoje djece (Renata i Dante), koje D’Annunzio priznaje. Ta epizoda će dodatno zakomplicirati njegovu već krhku financijsku situaciju, a postaje i javni skandal jer je uključivala udanu plemkinju. U Napulju piše dva romana – "*Trionfo della morte*" (1894.) i "*Le vergini delle rocce*" (1895.) – koji postižu solidan uspjeh. U tom razdoblju javlja se i njegov prvi dodir s djelima Friedricha Nietzschea, čiji se elementi prepoznaju u romanu "*Le vergini delle rocce*". Objavljuje jedno od svojih najuspjelijih i najcjenjenijih pjesničkih djela, "Poema paradisiaco" (Rajska poema, 1893). U tim je godinama poduzeo jedno putovanje natrag u Abruzzo, a zatim i putovanje u Grčku. U Napulju ga privlači i politika tako da je se kandidirao na izborima 1897., uz potporu spomenutog Francesca Paola Tostija i novinsko-mondenog kruga "Il Mattino". Dobiva zastupnički mandat u narodnoj skupštini Kraljevine Italije u redovima parlamentarne Desnice, iako će njegovo političko iskustvo bilo kratko i protriječno. Ubrzo je shvatio da ga politika zapravo ne zanima. No, D’Annunzio napušta Napulj 1897. godine, odmah nakon izbora, i seli se u Firencu, tada jedan od najživljih kulturnih centara Italije. Naime, u Napulju se uspio afirmirati – što je u Rimu bilo puno teže – zahvaljujući potpori novina "Il Mattino", ali mu napuljski život više nije osiguravao dovoljno prihoda, a kulturna scena postajala je manje zanimljiva, dok je Firenca nudila prestižnije književno i kazališno okruženje, važna izdavačka imena poput Trevesa, otvoreniju publiku, pa tako i veću vidljivost i potencijalnu zaradu. U tom razdoblju razvija intenzivnu vezu s Eleonorom Duse, istodobno sentimentalnu i umjetnički plodnu. To je vrijeme velike stvaralačke energije za oboje – "*La città morta*" (1898), "*La Gioconda*" (1899), "*Il fuoco*" (1900) – i velikog društvenog ugleda. Godine 1903. objavljuje jednu od svojih najuspjelijih i najcjenjenijih pjesničkih zbirki, "*Alcyone*" (1903), kasnije uvrštenu zajedno s drugim djelima u zbirku "*Laudi del cielo, del mare, della terra e degli eroi*". U tim se godinama D’Annunzio približava i slobodnom zidarstvu, mada nema dokaza o njegovu formalnom pristupu. Godine 1902. posjećuje Istru, tada pod Austro-Ugarskom. Veza s Eleonorom Duse završava 1904., uglavnom zbog prijevara i razočaranja. Eleonora je izišla duboko ranjena iz veze, trpjela je depresiju, iscrpljenost i zdravstvene probleme. Odlučila se privremeno povući sa scene, živjela je između Italije i inozemstva, osobito u Švicarskoj i Sjedinjenim Državama, gdje će provesti i posljednje godine života. On se, pak, posvećuje novim proznim djelima – "*Forse che sì forse che no*", roman iz 1910. – i kazališnim komadima – među ostalima, "*La figlia di Iorio*" (1904), tragedija na abruzzeskom dijalektu i veliki uspjeh. To su godine u kojima D’Annunzio i dalje dominira talijanskom književnom scenom, ali luksuzni firentinski život i dugovi nagomilani tijekom godina s Duse tada izviru na vrh.

U julu 1910., progonjen od vjerovnika, mora pobjeći iz Italije i sklanja se u Francusku, gdje ga u Parizu povoljno prihvaćaju književni i kazališni krugovi. Isprva boravi u elegantnoj vili u Neuilly-sur-Seine, koju su mu stavili na raspolaganje prijatelji i mecene. Godine 1913. preselio se u središte Pariza. Godine 1914., s izbijanjem rata, često se seli, boraveći i u Arcachonu te u drugim francuskim mjestima, živeći između Pariza i provincije. U Francuskoj ima brojne ljubavne veze, sklapa čvrsta prijateljstva u pariškom umjetničkom okruženju (Valéry, Cocteau, Claudel, Rolland, Fauré, Rubinstein, Debussy, Hérelle), vodi vrlo mondeni život, posjećuje pariške salone i stvara više kazališnih djela. Prvu svoju dramu objavljuje u suradnji sa skladateljem Claudeom Debussyjem "Muke svetog Sebastijana" (*Le martyre de Saint Sébastien*) kojeg je smatrao osobnim svecom-zaštitnikom. Zatim prate drame "*Parisina*" (1912) i "*La Pisanelle ou la mort du Caravage*" (1913). Istodobno piše za brojne talijanske ("Il Mattino", "La Tribuna") i francuske novine i časopise ("Le Figaro", "La Revue de Paris", "La Renaissance Latine"), a osobito za "Corriere della Sera", prateći i komentirajući tadašnju talijansku umjetničku i političku scenu.

Umro je 1. marta 1938. u svojoj vili u Gardone Rivieri, u dobi od 74 godine, vjerojatno zbog posljedica slučajnog pada niz stepenice. Režim mu je priredio državni sprovod s visokim počastima, kojemu su prisustvovali brojni visoki dužnosnici stranke (Mussolini, De Bono, Marinetti, Starace).

## D'Annunzio i Rijeka
Predstavnici riječkih talijanaša nude talijanskom pjesniku - vojniku Gabrielu D'Annunziju da zauzme Rijeku i da je pridruži Kraljevini Italiji.
On pristaje i kreće na taj pohod sa stotinjak talijanskih legionara 11. rujna 1919. iz mjesta Ronchi (koje od tada nosi naziv *dei Legionari*).

Dvoglavi orao na gradskom tornju bio je simbol Rijeke, ali je D'Annunzijeve vojnike previše podsjećao na omražene Habsburgovce. Stoga su, stigavši u grad, najprije odrezali jednu orlovu glavu i zamijenili je talijanskom zastavom.

Guvernerova palača postaje D'Annunzijeva rezidencija, a s njenog balkona drži brojne govore. U tim govorima Rijeka je mučenički grad - città olocausta - žrtva međunarodne politike koja ne dopušta talijasnkom narodu da se sjedini u jednoj državi.

Svojim govorima D'Annunzio opčinjava mase. Zaslužan je za oživljavanje rimskog vojnog pozdrava s uzdignutom rukom kojem dodaje poklič ***eia, eia, eia, alalà.*** Oživljava i druge rimske simbole i stavlja ih u službu talijanskog nacionalizma i iredentizma.

Dana 12. studenoga 1920. Kraljevina SHS i Kraljevina Italija potpisuju Rappalski ugovor, ali D'Annunzio ga ne prihvaća i talijanska Vlada želi protjerati D'Annunzijeve legionare silom.

24. prosinca ujutro talijanske regularne vojne postrojbe napadaju D'Annunzijeve legionare na Kantridi.
Kako bi se osigurali od napada sa Sušaka, legionari su na sam Badnjak noću digli u zrak mostove na Rječini.

Brod Kraljevine Italije *Andrea Doria* ispalio je nekoliko projektila prema Guvernerovoj palači pri čemu je D'Annunzio bio lakše ranjen.
Međusobno ubijanje talijanskih vojnika trajalo je 5 dana.
Poginula su 22 ardita, 18 talijanskih redovnih vojnika i 5 civila. Ovaj je događaj u povijest ušao pod imenom *Natale di Sangue* (Krvavi Božić).

D'Annunzijevi legionari započinju s povlačenjem iz Rijeke 5. siječnja 1921., a sam pjesnik-vojnik napušta grad zrakoplovom 13 dana kasnije.

## Političke ideje
D'Annunzija se često prikazuje kao preteču i idejnog začetnika talijanskog fašizma. Njegova vlastita otvorena politička gledišta koja su izronila prilikom stvaranja Ustava (*Carta del Carnaro*) Talijanske uprave za Kvarner kojeg je izradio u suradnji s anarhosindikalistom Alcesteom de Ambrisom. De Ambris je pripremio političku mrežu kojoj je D'Annunzio pridao svoje pjesničke vještine.
 
De Ambris bijaše vođa skupine talijanskih pomoraca koji su podigli ustanak i stavili se u službu D'Annunzija sa svojim plovilima. Ustav je utemeljio korporativnu državu, sa devet korporacija koje su predstavljale različite privredne grane (radnici,poslodavci,stručnjaci) te desetu koja je trebala predstavljati "nadmoćna "ljudska bića (junake, pjesnike, proroke, nadljude). Carta je također proglasila glazbu kao jedan od temelja države.
Benito Mussolini je od D'Annunzija naučio većinu vještina koje je koristio za diktatorsko vladanje, kao to su: metode vladanja Rijekom, gospodarstvo i korporativna država; trikovi na pozornici, veliki i emotivni javni nacionalistički obredi, rimski pozdrav, retorička pitanja masi, sljedbenici u crnim košuljama, Arditi, sa svojim discipliniranim, okrutnim odgovorima na bilo kakve znakove neslaganja sa službenom vlasti.

D'Annunzio je po nekim idejama začetnik prakse prisilnog zatvaranja političkih protivnika, korištenja ricinusova ulja i sličnih metoda u svrhu ponižavanja, onemogućavanja te katkad i ubijanja. Takva praksa je postala uobičajeno sredstvo djelovanja crnokošuljaša.

D'Annunzio je podržavao talijansku ekspanzionističku politiku te je između ostalog i pohvalio talijansku invaziju na Etiopiju.

### Suparništvo s Mussollinijem
D’Annunzio je bio najveći nadahnjivač fašističke estetike i retorike, a da nikada nije bio aktivni član stranke. U jednom je trenutku fašističku političku perspektivu držao i primitivnom, ali je, u konačnici, upravo on bio alkemičar koji je oblikovao najmoćniji dio fašističke ideologije: veliku retoriku nadčovjeka (preokrećući i iskrivljujući temeljnu poruku filozofije Friedricha Nietzschea), populističko govorništvo s balkona, obraćanje masama pomno biranim i uzvišenim leksikom i terminologijom, kao i mit (izrazito populističko-reakcionaran) učenoga estete koji silazi u političko polje da promijeni historiju i oslobodi pučke mase. Ipak, ostao je ponajprije književnik i esteta, sklon užicima i teško savitljiv kolektivističkoj stezi države, dok je Benito Mussolini bio ponajprije pokretač masa, agitator, vješt govornik i manipulator informacijama – ukratko, "politička životinja".

Podrijetlom su se također razlikovali. D’Annunzio je potjecao iz imućne abruške porodice; školovao se u Pratu i Firenci, u okružju u kojem se oblikovala najbolja buržoazija ujedinjene Italije pod vodstvom kuće Savoja. Vrlo se rano afirmirao kao pjesnik i mladi intelektualac te je pohađao najuglednije salone umbertinskog Rima. Naviknuo se na užitke, na raznorodne i međunarodne kontakte te na ideje velike europske književnosti. Upravo je D’Annunzio otvorio u Italiji vrata velikoj europskoj dekadentnoj književnosti; čitao je tadašnje francuske, ruske (Dostojevski) i njemačke autore. Imao je slabost prema ženama i sklonost zaduživanju. U politici je bio neizlječivo nedosljedan: kada su ga pozvali da uđe u politički život, najprije je pristupio desnici markiza od Rudinìja i generala Pellouxa, potom je promijenio mišljenje i prešao na ljevicu Saracca i Zanardellija (i to pri radikalnoj frakciji), da bi se naposljetku čvrsto vezao uz Talijansku nacionalističku stranku Enrica Corradinija 1910. godine. Ako će se kasniji fašisti vezati uz Katoličku crkvu i Vatikan kao uz kulturnu matricu talijanskoga identiteta, D’Annunzio nije bio praktični katolik te su njegova književna estetika i njegov životni stil bili u potpunom protuslovlju s najbitnijim dogmama vjere od tadašnje Katoličke crkve. Štoviše, bio je prilično blizak slobodnom zidarstvu (neki izvori idu dotle da ga nazivaju i članom, dok drugi to niječu), dok su se i Katolička crkva i fašizam oštro borili protiv slobodnoga zidarstva. D’Annunzijev se nacionalizam nadahnjivao ponajprije na talijanskoj poznoj romantičkoj retorici, na stvaralačkom zanosu monarhističke i nacionalno-pučke Italije koja je nakon 1871. nastojala stvoriti novu državu s narodom ujedinjenim u idealima, osobito nadahnuta Foscolom, Leopardijem, Mazzinijem, Pellicom, Manzonijem, Carduccijem i Pascolijem. Od klasičnih autora, mladi je D’Annunzio čitao Horacija, Vergilija, Dantea, Petrarcu, Ariosta i Tassa.

Mussolini je, naprotiv, potjecao iz male seoske buržoazije Forlìja, iz porodice s jakim seljačkim i obrtničkim korijenima. Otac Alessandro Mussolini, po zanimanju kovač, bio je 1870-ih mladi aktivist romanjolskoga revolucionarnog socijalističkog pokreta, premda s ponešto domoljubnih simpatija. Prvorođenu sinu je dao krsno ime "Benito Amilcare Andrea" u čast meksičkoga revolucionara Benita Juáreza, talijanskoga anarhista Amilcarea Ciprianija i socijalista Andree Coste. Mladi će Benito Mussolini odrastati s izraženim anarho-socijalističkim idealima (Bakunjin, Proudhon), s vremenom skrećući prema radikalnom anarho-sindikalizmu u ozračju Georgesa Sorela. U mladosti će biti mnogo snažnije politički angažiran: radikalizirani militant s brojnim otkazima i policijskim uhićenjima, sve do 1910., kada postaje tajnikom Socijalističke stranke u Forlìju; počinje pisati u stranačkim novinama, a u novembru 1912. postaje jednim od istaknutih prvaka PSI-ja i naposljetku glavnim urednikom lista Avanti!, službenog glasila stranke. Od tada će njegov život poprimiti uzlaznu putanju čovjeka s političkom misijom, koju će slijediti, katkad i ne mareći za radikalne idejne zaokrete koje će si sam zadavati.

Njihovi se interesi susreću između 1915. i 1919. D’Annunzio se iz Francuske vraća u Italiju 4. maja 1915., prijavljuje se u vojsku i održava javni govor koji će, doslovce, povući mase za sobom prema bojištu. Dana 24. maja 1915., u ime Kraljevine Italije, kralj Vittorio Emanuele III. Savojski proglašava rat Austro-Ugarskom Carstvu. Mussolini se službeno prijavljuje 31. augusta 1915. i ubrzo odlazi na bojište, ostavljajući duboku i radikalnu pukotinu unutar Talijanske socijalističke stranke, naime između intervencionista (Mussolini, De Ambris, Corridoni, Panunzio, Labriola, Olivetti) i većine neintervencionista (Lazzari, Menotti Serrati, Morgari, Ferri, Tasca). Po povratku s bojišta, prvi izdanci onoga što će potom postati Nacionalna fašistička stranka niknut će iz pokreta ratnih povratnika i iz revanshističke retorike, koju je D’Annunzio potpirivao kao nitko drugi. Kada PNF dođe na vlast, Mussoliniju će trebati D’Annunzio kao simbolički poglavar i čuvar najžešćega patriotskog iredentizma, iz kojega će crpsti oružani i revolucionarni duh svojega pokreta. D’Annunziju će – ipak zaduženome, ratnom invalidu i ostarjelome – trebati mecena koji će ga štititi. Doista, historijska dokumentacija svjedoči da Mussolini D’Annunziju nije vjerovao, dao ga je nadzirati tajnim agentima i smatrao ga potencijalnom nekontroliranom iskrom; a D’Annunzio nije volio partijsku disciplinu, fašističku stegu ni njegovu plebejsku estetiku. Unatoč tomu, fašizam je u potpunosti usvojio D’Annunzijevu oratoriku u svoj ideološki sklop, dok je D’Annunzio živio u raskošnoj vili financiranoj od režima sve do smrti, primajući razne književne i akademske počasti.

## Djela

### Poezija
* *Primo vere* (1879.; 2° izd. 1880.) 
* *Canto novo* (1882.) 
* *Intermezzo di rime* (1884.) 
* *Isaotta Guttadàuro ed altre poesie* (1886.) 
* *L’Isotteo* ; *La Chimera* (1890., izd. u dvije knjige) 
* *Elegie romane* (1892.) 
* *Poema paradisiaco* (1893.) 
* *Odi navali* (1893.) 
* *Laudi del cielo, del mare, della terra e degli eroi* (1903.–1912., pet knjigâ)

### Romani
* *Il piacere* (1889.) 
* *Giovanni Episcopo* (1892.) 
* *L’innocente* (1892.) 
* *Trionfo della morte* (1894.) 
* *Le vergini delle rocce* (1895.) 
* *Il fuoco* (1900.) 
* *Forse che sì, forse che no* (1910.)

### Ostala proza
* *Il libro delle vergini* (1884.)
* *Notturno* (1921.)
* *Il venturiero senza ventura* (1924.)
* *La Leda senza cigno* (1913.–1924.)
* *Laudi del Vittoriale* (1920.–1930.)
* *Le faville del maglio* (1930.–1934.)
* *Il compagno dagli occhi senza cigli* (1937.)
* *Il prigioniero di guerra* (1937.)
* *Il fastello del Diavolo* (1938., posmrtno)
* *Prose alate* (1939.–1943., posmrtno)

### Pripovjetke
* *Terra vergine* (1882.) 
* *San Pantaleone* (1886.)
* *Novelle della Pescara* (1884.–1886., zadnje izd. 1902.)

### Kazališna djela
* *Sogno d'un mattino di primavera* (1897.)
* *Sogno d'un tramonto d'autunno* (1897.)
* *La Gloria* (1899.)
* *Più che l'amore* (1906.)
* *Le Chèvrefeuille* (1910.)
* *Il ferro* (1910.)
* *Le martyre de Saint Sébastien* (1911., na francuskom)
* *Parisina* (1912., na francuskom)
* *La Pisanelle ou la mort du Caravage* (1913., na francuskom)

### Tragedije
* *La città morta* (1899.)
* *La Gioconda* (1899.)
* *Francesca da Rimini* (1901.) 
* *La figlia di Iorio* (1904.)
* *La fiaccola sotto il moggio* (1905.)
* *Più che l’amore* (1906.)
* *La nave* (1908.) 
* *Fedra* (1909.) 

### Politički spisi
* *Per la più grande Italia. Orazioni e messaggi* (1915.)
* *Per l’Italia degli Italiani* (1915.)
* *Per la vittoria* (1916.)
* *La Beffa di Buccari* (1918.)
* *La reggenza italiana del Carnaro* (12. septembra 1919.)
* *La grande Italia. Scritti politici* (1914.-1921.)
* *Teneo te, Africa* (1936.)
* *L'Etiopia in fiamme* (1936.)

## Napomene

## Reference

## Literatura

* Giuseppe Antonio Borgese, *D'Annunzio*, Ricciardi, Napoli, 1909.
* Alfredo Gargiulo, *D'Annunzio*, Napoli, Perrella, 1912.
* Francesco Flora, *D'Annunzio*, Ricciardi, Napoli 1926.
* Mario Praz, *La carne, la morte e il diavolo nella letteratura romantica*, Sansoni, Firenze, 1935.
* Amedeo Rapagnetta, *La vera origine familiare e il vero cognome del poeta abruzzese Gabriele D'Annunzio*, Lanciano, Carabba, 1938.
* Pietro Pancrazi, *Studi sul D'Annunzio*, Giulio Einaudi Editore, Torino, 1939.
* Guglielmo Gatti, *Vita di Gabriele d'Annunzio*, Firenze, Sansoni, 1988 [1956].
* Gioacchino Volpe, *Gabriele D'Annunzio*, Giardini, Pisa, 1959.
* Eurialo De Michelis, *Tutto D'Annunzio*, Milano, Giangiacomo Feltrinelli Editore, 1960.
* Gaetano Salvemini, *Scritti sul fascismo*, Milano, Feltrinelli, 1961.
* Ezio Raimondi, *Una vita come opera d'arte* (1969), u: *Il silenzio della Gorgone*, Zanichelli, Bologna, 1980.
* Renzo De Felice, *D'Annunzio politico: 1918-1938*, Bari, Laterza, 1978.
* Paolo Alatri, *D'Annunzio*, Torino, UTET, 1983.
* Marcello Carlino, *D'Annunzio, Gabriele*, u: *Dizionario biografico degli italiani*, tom 32, Rim, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1986. 
* Antonio Spinosa, *Il poeta armato*, Milano, Mondadori, 1987.
* Piero Chiara, *Vita di Gabriele D'Annunzio*, Milano, Mondadori, 1978.
* Giorgio Barberi Squarotti, *Invito alla lettura di D'Annunzio*, Mursia, Milano 1982.
* Ferruccio Ulivi, *D'Annunzio*, Milano, Rusconi, 1988.
* Renato Barilli, *D'Annunzio in prosa*, Mursia, Milano 1993.
* Annamaria Andreoli, *Il vivere inimitabile. Vita di Gabriele D'Annunzio*, Milano, Mondadori, 2000.
* Annamaria Andreoli, *D'Annunzio*, il Mulino, Bologna, 2004.
* Giordano Bruno Guerri, *D'Annunzio, l'amante guerriero*, Milano, Mondadori, 2008.
* Giacomo Properzj, *Natale di sangue. D'Annunzio a Fiume*, Mursia, Milano 2010.
* Giordano Bruno Guerri, *La mia vita carnale. Amori e passioni di Gabriele D'Annunzio*, Milano, Mondadori, 2013.

## Vanjske veze

* www.gabrieledannunzio.net 
* Gabriele D'annunzio 
* Casa D'Annunzio 
* La vita a fumetti 
* D'Annunzio's museum "Il Vittoriale"
* IL VITTORIALE "La Cittadella del d'Annunzio"
* Per non dormire Eleganze notturne al Vittoriale 
* Eleganze_notturne_al_Vittoriale
* Kronoligija njegove kratke vlasti nad Rijekom 
* Decennale di Fiume
* Stamp Fiume 
* Le Martyre de Saint Sebastien "Epistolario D'Annunzio Debussy" 
* Le Martyre de Saint Sebastien "Ida Rubinstein"
* Gabriele D'Annunzio poems