Buraiha

, znan još i kao **Dekadentna škola**, bio je modernistički pokret u japanskoj književnosti koji je okupljao pisce koji su izražavali bezidejnost i besmisao praćene krizom identiteta u japanskom društvu nakon Drugog svjetskog rata. Iako *buraiha* nije bio nikakav formalno organizirani književni pokret, autore povezuju slične tematske preokupacije i sličan stil. Likovi u ovim djelima uglavnom su dekadentni antijunaci, izgubljeni u "novom" društvu i bez jasnih ciljeva ili ideja. Autori su kroz djela kritizirali predratne vrijednosti ("staro" društvo), ali i američke društvene vrijednosti koje su prisilno uvedene u japansko društvo tijekom okupacije. *Buraiha* autori nisu imali ciljanu skupinu za koju su pisali. 

## Terminologija

U japanskom jeziku, sufiks -*ha* (派) označava grupu, odnosno u ovom slučaju umjetnički pokret (ili školu) povezan određenim zajedničkim karakteristikama. Izraz *burai* (無頼) doslovno znači nepouzdan, a odnosi se na osobu koja ide protiv ustaljenih društvenih vrijednosti i konvencija. Termin *buraiha* skovali su konzervativni kritičari koji nisu bili skloni njihovom često depresivnom stilu i neurednim životima. Izvorni termin bio je , odnosno **Nova ''[[gesaku]]'' škola**, nastao prema književnom pokretu iz Edo perioda, ali taj je termin brzo izašao iz uporabe te se danas koristi kao manje poznati sinonim; smatra se da je ovaj termin skovao pisac Fusao Hayashi. *Buraiha* se ponekad koristi i u širem smislu, kada opisuje "dekadentne" pisce općenito, neovisno o vremenskom periodu kojem pripadaju. 

## Značajke

Kako *buraiha* nije bila organizirani pokret već skupina međusobno neovisnih autora povezanih sličnim temama i stilom, teško je u cijelosti precizirati značajke ovog pokreta. Iako je sukus *buraiha* djela u prikazu bezidejnosti i krize identiteta u poslijeratnom društvu u Japanu, naročito među mladima (radilo se tu i o sudaru generacija, ali i društvenih sustava općenito), korijeni pokreta sežu još u međuratni period te se mogu vidjeti u djelima kao što su esej  Anga Sakaguchija iz ožujka 1932. godine ili zbirka priča  Osamua Dazaija iz 1936. godine. U tom pogledu, *buraiha* pisci bili su kritični prema japanskim književnim i društvenim tradicijama u periodu kada su sa Zapada (ponajviše Europe, u manjoj mjeri iz Sjedinjenih Država) prodirale nove društveno-umjetničke ideje. Sakaguchi, koga se može smarati glavnim teoretičarem pokreta, tako je smatrao da Nova *[[gesaku]]* škola, kako se pokret izvorno nazivao, treba raskinuti s tradicionalnim književnim formama, posebice onima koje je japanska tradicija preuzela iz kineske književnosti, te da treba oživjeti duh humoristične *[[gesaku]]* književnosti iz Edo perioda, suprostavljajući uzvišenim formama humor, dovitljivost i svjetovne teme; za njega je proza bila čisto komercijalna forma. Ove je ideje iznio u kasnijem eseju  te u posvećenom tekstu  iz 1947. godine, a radilo se o teorijskom oblikovanju književnih ideja iz 1930-ih godina. 

Iako su se ove ideje zadržale i u poslijeratnom periodu, primjerice u djelima kao što su Dazaijeva satirična zbirka  iz 1945. ili njegovo posljednje djelo, nedovršena novela  iz 1948. godine, ali i eseju  Sakunosukea Ode iz 1946. godine, one su postepeno zamijenjene temama bezidejnosti, krize identiteta i smrtnosti, koje će postati predominantne u poslijeratnim djelima.

Vrhunac *buraiha* pokreta stigao je nakon Drugog svjetskog rata, kada se japansko društvo našlo u procjepu između potpunog nestanka tradicionalnih vrijednosti i prodora, u nekom smislu i nasilnog, zapadnih vrijednosti uslijed američke okupacije. Ovo se posebice odnosilo na tadašnju mladež, koja je bila potpuno izgubljena u novom društvu; nisu se mogli osloniti na tradicionalne vrijednosti jer su krahirale i bile zastarjele, a nadolezeće vrijednosti bile su im primamljive, ali strane i zbunjujuće. Zato su pisci *buraiha* pokreta, ali i njihovi likovi – jer ovi su autori često pisali u prvom licu te u svojim djelima koristili autobiografske elemente – uglavnom izgubljeni i bezidejni, nesposobni adekvatno postojati u društvu koje im je strano i nesposobni steći ikakav osjećaj pripadnosti društvu u kojem žive. Stoga postaju "dekadentnima" te, kao i svoji likovi, vode neuredan život, uživaju u alkoholu i drogama, promiskuitetni su i zaokupljeni idejom smisla egzistencije, suicida i smrti. Ovo se posebno vidi u romanima  i  Osamua Dazaija iz 1947., odnosno 1948. godine. U kontekstu tadašnjeg japanskog društva, ovakav je životni stil za sobom povlačio izrazito negativne sudove. 

U svojim esejima , koji je "omogućio japanskom narodu, posebice japanskoj mladeži, da iskupi svijest o samima sebi i započne život u poslijeratnom periodu", i  iz 1946. godine, Sakaguchi je popularizirao termin *buraiha* nakon rata i tako izvršio ključnu paradigmatsku promjenu koja je izvorni pokret za raskid s tradicijom pretvorila u prikaz društvene i individualne krize koja je zahvatila japansko društvo nakon Drugog svjetskog rata.

## Autori

Zbog činjenice da *buraiha* nije bio organiziran književni pokret, autore koji mu pripadaju također je teško precizno odrediti. Tri najznačajnija imena su ,  i , međutim među *buraiha* autore uglavnom se svrstavaju i , , ,   i . Književni kritičar Takeo Okuno navodi i  te  među *buraiha* autore. , kog su zbog njegovih prijateljstava s Dazaijem i Odom nerijetko svrstavali među *buraiha* autore, kasnije je tvrdio da su Oda i Dazai bili "čisti" ili "pravi" *burahia* autori, dok pisci poput Kazua Dana i njega osobno nisu bili pravi *buraiha* pisci. 

U najširem tumačenju ovoga pojma, kada se on ne odnosi na pokret već na dekadenciju općenito, među *buraiha* autore mogu se svrstati i , ,  i .

## Reference

## Literatura
*Literary Mischief: Sakaguchi Ango, Culture, and the War, edited by James Dorsey and Doug Slaymaker, with translations by James Dorsey. Lanham, MA: Lexington Books, 2010. (Critical essays by Doug Slaymaker, James Dorsey, Robert Steen, Karatani Kojin, and Ogino Anna; translations of "Nihon bunka shikan" [A Personal View of Japanese Culture, 1942], "Shinju" [Pearls, 1942], "Darakuron" [Discourse on Decadence, 1946], and "Zoku darakuron" [Discourse on Decadence, Part II, 1946].)
*Dorsey, James. “Culture, Nationalism, and Sakaguchi Ango,” Journal of Japanese Studies vol. 27, no. 2 (Summer 2001), pp.&nbsp;347~379.
*Dorsey, James. “Sakaguchi Ango,” in Modern Japanese Writers, ed. Jay Rubin (New York: Charles Scribner's Sons, 2000), pp.&nbsp;31~48.