open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kuna (rod)

***Martes*** je rod svrstan u potporodicu *[[Kune (potporodica)|Mustelinae]]* unutar porodice *[[Kune (porodica)|Mustelidae]]*. To su vitke, okretne životinje, prilagođene životu u tajgama, a pronalazi ih se u crnogoričnim i sjevernim bjelogoričnim šumama diljem sjeverne polutke. Imaju kitnjast rep i velike šape s kandžama koje se mogu djelomično uvući. Boja krzna razlikuje se kod svake vrste, od žućkastog do tamnosmeđeg te u većini slučajeva veoma je cijenjeno od strane krivolovaca. Ove su životinje zvijeri i povezane su s gorskim kunama, američkim vidricama i lasicama. Njihova prehrana uključuje vjeverice, miševe, zečeve, ptice, kukce i jaja, a pojest će i voće i lješnjake kada su im dostupni.

Samotne su životinje, susrećući se s pripadnicima svoje vrste samo tijekom sezone parenja u kasno proljeće ili rano ljeto. U rano proljeće koti se i do petero slijepih i gotovo golih mladunaca. Sisaju mlijeko do drugog mjeseca svoga života te napuštaju majku i postaju samostalni s navršenih tri do četiri mjeseca života.

Nedavna DNK istraživanja pokazala su kako je rod ***Martes*** zapravo polifiletičan, smještajući vrste *Martes pennanti* i *Martes americana* izvan roda i povezujući ih s rodovima *[[Eira]]* i *[[Gulo]]*, stvarajući granu novog svijeta. Rod se prvenstveno razvio prije sedam milijuna godina, tijekom pliocena.

## Vrste

* američka kuna, *Martes americana*
* žutogrla kuna, *Martes flavigula*
* kuna bjelica, *Martes foina*
* istočna kuna, *Martes gwatkinsii*
* kuna zlatica, *Martes martes*
* japanska kuna, *Martes melampus*
* kuna ribolovac, *Martes pennanti*
* samur, *Martes zibellina*

## Drugi projekti
Patagonijska kuna

**Patagonijska kuna** (*Lyncodon patagonicus*) maleni je sisavac, jedini pripadnik roda ***Lyncodon*** unutar potporodice *[[Mustelinae]]* koju obuhvaća porodica *[[Mustelidae]]*. Zemljopisna rasprostranjenost patagonijske kune obuhvaća pampe zapadne Argentine i dijelove Čilea. Najraniji zapis o ovoj životinji dolazi iz članka Symsa Covingtona, koji je plovio s Charlesom Darwinom na brodu *[[HMS Beagle]]*.

## Obilježja

Duljina tijela patagonijske kune proteže se od 30 – 35 centimetara, s repom od 6 – 9 centimetara. Krzno je bijele boje s primjesama crnih i smeđih tonova. Ima malene uši, kratke udove i kitnjast rep. Životinja nije temeljito istražena te njena biologija ponašanja nije potpuno poznata. Postoje zapisi kako je držana kao radni kućni ljubimac na rančevima u borbi protiv štetočina. Po nalazima zuba da se zaključiti kako se hrani manjim glodavcima. 

## Drugi projekti
Kune (potporodica)

Potporodica **kuna** (lat. *Mustelinae*) pripada porodici kuna (*Mustelidae*) i uključuje gorsku kunu, lasice, zerdave, tvorove i slične mesojedne sisavce iz reda zvijeri.

## Zajednička obilježja

Razmjerno su mali grabežljivci. Njihovo je krzno obično smeđe ili crne boje, s prugama i drugim oznakama na krznu kod pojedinih vrsta.

Ova je potporodica rasprostranjena gotovo po cijelom svijetu, izuzev Australije, Tihog oceana, Madagaskara i drugih Pacifičkih otoka. Nastanjuju različita staništa.

## Trenutačni rodovi unutar potporodice ''Mustelinae''

* *[[Tajra|Eira]]* – tajra
* *[[Galictis]]* – grison 
* *[[Gulo]]* – gorska kuna
* *[[Ictonyx]]* – prugasti tvor
* *[[Lyncodon]]* – patagonijska lasica
* *[[Kune (rod)|Martes]]* – kuna ribolovac, samur, kune
* *[[Lasica (rod)|Mustela]]* – lasice, tvorovi, europska vidrica, zerdav
* *[[Američka vidrica|Neovison]]* – američka vidrica
* *[[Poecilogale]]* – afrička prugasta lasica
* *[[Vormela]]* – šareni tvor

## Drugi projekti
Prugasti tvor

**Prugasti tvor** (*Ictonyx striatus*) član je potporodice *[[Mustelinae]]* svrstanu unutar porodice kuna (*[[Mustelidae]]*) koji izgledom nalikuje tvoru. Pronalazi ga se u savanama i otvorenim područjima južne i zapadne Afrike.

Noćna je životinja te posjeduje nekoliko sposobnosti u obrani protiv grabežljivaca - otpušta tekućinu neugodnog mirisa iz analnih žlijezdi, sposoban je praviti se mrtav te penjati se na drveće. Krzno je većim dijelom crno s četiri istaknute bijele pruge koje se pružaju od glave duž leđa i repa. Duljina tijela u pravilu iznosi 60 centimetara, ne uključujući rep od 20 centimetara. Može doživjeti 13 godina.

Samotna je životinja, podnoseći kontakt s ostalim pripadnicima svoje vrste samo tijekom parenja. Mladunčad na svijet dolazi između rujna i prosinca, s jednim do troje mladunaca po okotu.

## Drugi projekti
Samur

**Samur** (*Martes zibellina*) je mali grabežljivac iz roda kuna. Živi u šumama Rusije, počevši od Uralskih planina pa širom Sibira, zatim u sjevernoj Mongoliji i Kini i na Hokkaidō, u Japanu Ova vrsta se, međutim, prvobitno rasprostirala na prostorima od današnjeg europskog dijela Rusije, preko Poljske do skandinavskih zemalja. Zbog visokokvalitetnog krzna, ove životinje su se tijekom povijesti mnogo lovile, a danas se uglavnom, osim u Rusiji u kojoj je lov još uvijek uobičajen, uglavnom uzgajajaju na specijaliziranim farmama.

## Etimologija

Ime ***samur*** je turskog porijekla, a u ruskom jeziku se kaže *sobolj* (*соболь*) i kao takvo je ušlo i u jezična područja današnje zapadne Europe i Amerike, vjerojatno kroz trgovinu ovim životinjama s istočnim zemljama poput Rusije. Tako se ruska riječ *sobolj* na engleskom jeziku počela izgovarati *Sejbl*, na njemačkom *Zobel*, na nizozemskom *Zabel*, na francuskom *Zibelin*, itd.

## Opis

Mužjaci su nešto veći od ženki, i dosegnu dužinu od 38 do 56 centimetara, s od 880 do 1800 grama, dok su ženke duge od 35 do 51 centimetara, a teške od 700 do 1560 grama. Rep im je dug od 9 do 12 centimetara.

Krzno je srednje dužine, a zimi poraste znatno više nego ljeti. Ono je sivobijele boje, s mrljama žute ili sive boje, koje se uglavnom nalaze ispod vrata. Njihovo meko krzno često se zove "crni dijamant".

## Ponašanje

Samuri su dnevni grabljivci koji u lovu koriste osjetila mirisa i sluha.

U prirodi su, u lovu, izuzetno krvoločni. Iako postoje zapisi o "pripitomljenim" samurima, to su uglavnom bili samuri odvojeni od majke kao mladunci. Uglavnom grade gnijezda u zemlji, a hrane se vjevericama, miševima, manjim pticama i ribama. Kada je nestašica hrane, jedu i kupine, maline, šišarke itd. Za vrijeme nevremena, plijen nose u gnijezdo i tamo ga jedu.

## Izvori
Saharski prugasti tvor

**Saharski prugasti tvor** ili **zebrasti tvor** (*Ictonyx libycus*) vrsta je sisavca koja pripada potporodici *[[Mustelinae]]* unutar porodice *[[Mustelidae]]*. Nastanjuje područja Alžira, Čada, Egipta, Libije, Malija, Mauretanije, Moroka, Nigera, Nigerije, Sudana, Tunisa i Zapadne Sahare.

## Izvori
Svinjski jazavac

**Svinjski jazavac** (*Arctonyx collaris*) kopnena je životinja, pripadnik porodice kuna i jedini predstavnik roda ***Arctonyx*** unutar potporodice jazavaca. Dostiže duljinu do 70 centimetara, sa srednje dugom smeđom dlakom, zdepastim tijelom, bijelim vratom, dvije crne pruge na izduljenom bijelom licu i ružičastom njuškom nalik svinjskoj.

Svinjskog jazavca pronalazimo u jugoistočnim azijskim tropskim kišnim šumama. Njegov fizički izgled nalikuje onom u europskog jazavca, no manji je, s većim kandžama na prednjim udovima. Njegov rep prekriven je duljim bijelim dlakama, a prednji udovi imaju bijele kandže.

Svinjski je jazavac svejed, te se njegova prehrana sastoji od voća, korijenja i manjih životinja. Svinjski je jazavac noćna životinja.

Čest je primjer kroz svoj širok raspon obitavališta, te je njegov status procijenjen na smanjeni rizik od strane Međunarodnog saveza za očuvanje prirode.

## Drugi projekti
Tajra

**Tajra** (*Eira barbara*) pripadnik je potporodice *[[Mustelinae]]* smještene unutar porodice kuna (*Mustelidae*).  Jedina je vrsta svrstana u rodu ***Eira***. 

## Obilježja

Tajre su fizičkim izgledom nalik lasicama i kunama, dostižući duljinu do 60 centimetara, ne uključujući rep duljine 45 centimetara. Krzno većine tajra tamnosmeđe je boje ili crno sa svijetlijim dijelovima na prsima. Krzno na glavi sa starošću se mijenja u smeđe ili sivo. Tajre teže oko 5 kilograma. Ne nalik ostalim pripadnicama porodice kuna, tajre ne pokazuju sposobnost zakašnjele implantacije (reproduktivna strategija kuna koja zaustavlja razvoj embrija i dopušta majci da odgodi koćenje do optimalnih faktora u okolišu). Ženka koti od dvoje do četvero mladunaca.

Tajre obitavaju u tropskim šumama Središnje Amerike, Sjeverne Amerike i otocima Trinidad. Žive u šupljinama drveća, jazbinama u zemlji ili gnijezdima u visokoj travi. Putuju samotnjački ili u skupinama tijekom noći ili dana. Tajre su vješti penjači i mogu skakati s krošnje na krošnju ako su progonjene. Također brzo trče i dobro plivaju. Tajre će pojesti gotovo sve; love glodavce i ptice, a također će pojesti i jaja, med ili strvinu. 

Tajre su razigrane životinje i lako su pripitomljive. Urođenički narodi, koji su tajre nazivali *"cabeza del viejo"*, staračka glava, zbog naborane kože na licu, držali su ih kao kućne ljubimce radi kontroliranja štetočina. U Meksiku, populacije tajra polako se smanjuju zbog gubitka staništa u agrikulturalne svrhe. 

## Podvrste
**Eira barbara barbara* (južna Argetina, Paragvaj, zapadna Bolivija i središnji Brazil)
**Eira barbara biologiae* (središnja Kostarika i Panama)
**Eira barbara inserta* (Južna Gvatemala i središnja Kostarika)
**Eira barbara madeirensis* (zapadni Ekvador i sjeverni Brazil)
**Eira barbara peruana* (Peru i Bolivija)
**Eira barbara poliocephala* (Gvajana, istočna Venezuela i Brazil)
**Eira barbara senex* (središnji Meksiko i sjeverni Honduras)
**Eira barbara senilis* (sjeverni Ekvador)
**Eira barbara sinuensis* (Kolumbija i zapadna Venezuela)

## Drugi projekti
Tvor jazavci

**Tvor jazavci** (*Melogale*) rod su zvijeri potporodice jazavaca (*Melinae*) unutar porodice kuna (*Mustelidae*). U ovaj su rod svrstane četiri poznate vrste tvor jazavaca:

* Burmanski tvor jazavac, *[[Melogale personata]]*,
* Everettov tvor jazavac, *[[Melogale everetti]]*,
* Javanski tvor jazavac, *[[Melogale orientalis]]*,
* Kineski tvor jazavac, *[[Melogale moschata]]*.

Područje rasprostranjenosti tvor jazavaca proteže se od istočne Indije i središnjeg dijela Kine, Malezijskog poluotoka, Bornea i Balija. Njihova su staništa uglavnom šume, no moguće ih je pronaći i na otvorenim područjima.

## Obilježja

Tvor jazavci od drugih se jazavaca razlikuju po svom vitkom, duguljastom tijelu i bujnom repom, iako su udovi, kao u ostalih jazavaca, kratki i zbijeni. Boja njihova krzna varira do sive do tamnosmeđe, dok je trbuh u pravilu svijetliji. Karakteriziraju ih crnobijele oznake lica. Duljina tijela među vrstama varira od 33 do 43 centimetra, duljina repa od 15 do 23 centimetra, a težina između 1 do 3 kilograma.

U pravilu su noćne životinje. Tijekom dana povlače se u jazbine preuzete od drugih životinja. Tokom noći, odlaze u potragu za hranom, penjući se pritom i na drveće. Njihovo društveno ponašanje nije poznato, no pretpostavlja se kako žive samotnjačkim životom.

U njihovu prehranu ubrajaju se manji kralješnjaci (žabe, gušteri), kukci, crvi, kao i voće i drugi jestivi dijelovi biljaka.

## Drugi projekti
Valerianaceae

**Valerianaceae** (odoljenovke, odoljeni ili baldrijani) su bivša porodica češljugovinolika (''Dipsacales'') koja se trenutno klasificira pod porodicu *[[Caprifoliaceae]]*. Biljke su uglavnom zeljaste, a njihovo lišće često ima jak i neugodan miris. Rasprostranjene su u većini regija u svijetu, izuzevši Australiju. Neke vrste se uzgajaju kao ukrasno bilje i koriste se u biljnoj medicini za izazivanje opuštanja i sna.

## Rodovi
* ***[[Centranthus]]***
: *C. ruber* (crvena valerijana)

* ***[[Fedia]]***
: *F. cornucopiae* (afrička valerijana, rog obilja)

* ***[[Nardostachys]]***
: *[[Nardostachys jatamansi|N. jatamansi]]* (nard)
: *[[Nardostachys chinensis|N. chinensis]]*

* ***[[Patrinia]]***

* ***[[Plectritis]]***

* ***[[Valeriana]]***
: *V. dioica* (močvarna valerijana)
: *V. officinalis* (obična valerijana)

* ***[[Valerianella]]***
: *V. locusta* (matovilac)

## Izvori

## Vanjske veze
*  Bell, C. D. 2004. Valerianaceae.  The Tree of Life Web Project.
*  Bell, C. D. 2004. Preliminary phylogeny of Valerianaceae (Dipsacales) based on nuclear and chloroplast DNA sequence data. Molecular Phylogenetics & Evolution 31: 340-350.
*  Jepson Manual Treatment for Valerianaceae Jepson Online Interchange, Jepson Flora Project.
;Ostali projekti
Žutogrla kuna

**Žutogrla kuna** (*Martes flavigula*), ili **himalajska kuna**, vrsta je unutar roda *[[Martes]]* koju pronalazimo u Aziji. 

Raspon njenog staništa uključuje umjerene planinske šume Himalaja, jugoistočne i istočne Azije, uključujući Ruski daleki istok i Korejski poluotok. 

## Opis

U pravilu je samotna životina. Od kune bjelice razlikuje se po veličini i dugim udovima i repom; njezin rep sačinjava gotovo polovicu ukupne duljine tijela (dug je od 380 do 430 milimetara). Odrasla jedinka teži i do 3,4 kilograma, a duljina njezinog tijela može iznositi i do jednog metra. 

Veći dio vremena žutogrla kuna provodi na drveću te je dobar penjač.

Žutogrlu kunu može se naći u Bangladešu, Butanu, Kambodži, Kini, Indiji, Indoneziji, Sjevernoj i Južnoj Koreji, Laosu, Maleziji, Mijanmaru, Nepalu, Pakistanu, Rusiji, Tajvanu, Tajlandu i Vijetnamu. Boravi u umjerenim šumama. Žutogrla kuna jedina je vrsta roda *Martes* koja je viđena u tropskim i subtropskim šumama. 

Međunarodni savez za očuvanje prirode navodi podvrstu *M. f. robinsoni*, koja obitava na otocima Jave u Indoneziji, kao ugroženu vrstu.

## Izvori

## Drugi projekti
Beznokte vidre

**Beznokte vidre** (*Aonyx*) rod su afričkih zvijeri koje pripadaju potporodici *[[Lutrinae]]* unutar porodice *[[Mustelidae]]*. Potporodica broji dvije vrste; južnoafričku beznoktu vidru (*Aonyx capensis*) i azijska kratkonokta vidra (*Aonyx cinerea*).

## Izgled

Beznokte su vidre dobile ime po svojim prednjim šapama, gdje su kanžde zakržljale ili potpuno nestale pa prsti nalikuju na ljudske. Ovaj doživljaj pojačan je pomaknutim plivaćim kožicama i prilično velikom pokretljivošću prstiju. Krzno beznoktih vidri smećkaste je boje; donji dijelovi svjetlije su obojeni, dok na licu, vratu i prsima mogu biti prisutne bijele mrlje. Poput svih vidri, beznokte vidre imaju vitka, duguljasta tijela s kratkim udovima i mišićavim repom. Dostižu duljinu tijela od 0.6 do 1.0 metar, dok duljina tijela iznosi od 40 do 71 centimetar. Teže od 13 do 34 kilograma, što ih čini znatno težima od kratkonoktih vidri.

## Prehrana

Zubala južnoafričke beznokte vidre i kongoanske beznokte vidre razlikuju se, pa se tako razlikuju i njihove preference u hranjenju. Južnoafrička beznokta vidra ima čvrste, široke sjekutiće, što sugerira na prehranu školjkašima i ostalim mekušcima, dok su zubi kongoanske beznokte vidre zašiljeniji, što sugerira na prehranu manjim kralješnjacima i jajima.

## Ponašanje

Beznokte su vidre većinom noćne životinje, ili bivaju aktivne u sumrak i zoru. Zbog naravi njihovih kandži, beznokte vidre ne kopaju vlastite brloge pa se povlače ispod drveća ili obližnju vegetaciju. Žive većinom samotnjački, no teritoriji višebrojnih vidri često se preklapaju te ih ponekad životinje zajedno brane ili se zajedno kreću u potrazi za hranom.

## Razmnožavanje

Gestacija beznoktih vidri u pravilu traje do 63 dana, nakon kojih majka na svijet donosi dva do tri mladunca. Mladunčad ostaje ovisna o majci slijedeću godinu dana.

## Vrste
Potporodica obuhvaća tri vrste:
* južnoafrička beznokta vidra (*Aonyx capensis*)
* kongoanska beznokta vidra (*Aonyx congicus*)
* orijentalna kratkonokta vidra (*Aonyx cinereus*).

## Izvori
Dlakava vidra

**Dlakava vidra** (*Lutra sumatrana*) jedna je od najrjeđih vrsta vidri na Zemlji. Smatralo se da je izumrla 1998. godine zbog pomanjkanja dokaza o viđanjima iste u prirodi, no otada je otkriven malen broj živućih populacija.

Danas se vjeruje kako žive u manjim brojevima kroz prirodna rezervata u Vijetnamu, močvarnim šumama Toa Daeng u južnom Tajlandu, te u Sumatri, mjesto po kojem je dobila svoje latinsko ime. Ponovo je otkrivena 2005. godine. Otkrivena je, također, i u Tonle Sap jezeru, u Kambodži. U svim ovim mjestima otkriven je samo manji broj jedinki, proučavan kroz viđanja u prirodi, nekoliko primjeraka nastradalih u prometu, te kroz kožu.

## Prijetnje
Najveće prijetnje ovoj vrsti predstavlja čovjek. Ribolov, poljoprivreda, onečišćenje i izlovljavanje i dalje prijete ovoj vrsti.

U Kambodži, dlakava se vidra lovi zbog njenog krzna koji se prodaju kineskim posrednicima u velikom broju. Razina izlovljavanja veoma je visoka i nekontrolirana, te je veoma nesigurno kako bi populacije nekih od češćih vrsta vidri koje obitavaju u jezero mogle podnijeti takvu količinu izlovljavanja, a kamoli dlakava vidra.

## Izvori
Južna riječna vidra

**Južna riječna vidra** (*Lontra provocax*), vrsta je vidre koja obitava na području Čilea i Argentine. Iako se naziva riječnom vidrom, nastanjuje morske i slatkovodne okoliše.

Vidra ove vrste u prosjeku dosegne duljinu od 70 centimetara te 40 centimetara otpada na duljinu njena repa. Njeno je krzno tamnosmeđe boje na vrhu, dok je ispod svijetlije boje cimeta. Južna riječna vidra živi u središnjim i južnim dijelovima Čilea i dijelovima Argentine. Obitava kamenite obale i ostala mjesta s malo valova. Umjesto života u otvorenim područjima, vidre ove vrste prednost daju području s gustom vegetacijom. Iako ženka i njena mladunčad žive u obiteljskim skupinama, mužjaci su pretežno samotnjaci.

Njihova prehrana uključuje ribe, školjkaše, mekušce i ptice. Južna riječna vidra navedena je kao ugoržena vrsta, što je posljedica njenog nezakonitog izlovljavanja, onečišćenja vode i gubitka staništa.

## Drugi projekti
Lontra

***Lontra*** je rod vidri s američkog kontinenta.

Rod obuhvaća četiri vrste:

* sjevernu riječnu vidru (*Lontra canadensis*)
* južnu riječnu vidru (*Lontra provocax*)
* neotropsku vidru (*Lontra longicaudis*)
* obalnu vidru (*Lontra felina*)

Ove su vrste nekada spadale u rod *[[Lutra]]*, zajedno s europskom vidrom, no sada su premještene u zaseban rod, zbog njihove bliže povezanosti s rodovima *[[Lutrogale]]* i *[[Pteronura]]* nego s ostalim vrstama u rodu *Lutra*.

## Drugi projekti
Lutra

***Lutra*** je rod vidri koji obuhvaća tri vrste. Pripadnice roda jesu europska vidra (*Lutra lutra*), te vrste dlakava vidra (*Lutra sumatrana*)  i japanska vidra Lutra nippon Imaizumi and Yoshiyuki, 1989.

## Izgled
Pripadnice ovog roda imaju izdužena i vitka tijela, s kratkim udovima i snažnim mišićavim repom. Glava je okrugla, a njuška zbijena; malene uši i nosnice moguće je zatvoriti tijekom boravka pod vodom. Njihovo je gusto, vodootporno krzno smeđe boje, dok su trbuh i donji dijelovi tijela obično svjetlije obojeni. Vrat može biti bjelkaste boje. Ove životinje dosegnu dužinu tijela od 50 do 82 centimetra, dužinu repa od 33 do 50 centimetara, te težinu od 5 do 14 kilograma. Mužjaci su obično teži od ženki.

Ove su životinje u prirodnom staništu ovisne o blizini vode. Većina obitava u slatkovodnim vodama, te rjeđe u pritocima rijeka ili obalama mora. Mogu biti dnevne ili noćne životinje, no obično se hrane tijekom noći. Tijekom dana, skrivaju se u svojim nastambama. Odlični su plivači i ronioci.

Njihova se hrana sastoji od vodenih ptica i malenih sisavaca, žaba, riba, rakova i školjkaša.

## Drugi projekti
Obalna vidra

**Obalna vidra** (*Lontra felina*) rijedak je i slabo poznat morski sisavac, pripadnik porodice kuna (*[[Mustelidae]]*). Jedina su vrsta morskih vidri u Južnoj Americi, i rijetko zalaze u slatke vode ili estuarije. Njeno latinsko ime znači "vidra mačka", dok na španjolskom jeziku, obalnu vidru često se naziva "*gato marino*" – morska mačka.

## Obilježja

Obalne vidre maleni su sisavci, rijetko dostižući duljinu veću od jednog metra i 4.5 kilograma težine. Krzno obalne vidre tamnosmeđe je boje na leđima, dok je trbušni dio prekriven svijetlosmeđim krznom. Zaštitne dlake prekrivaju kratko izolacijsko krzno sivkastog tona. Krzno je grublje i kruće od krzna morske vidre. Mnogi smatraju kako je to posljedica njihovog obitavanja u zoni zapljuskivanja valova gdje ih val lako može nanijeti na stijene.

Njihove prednje i stražnje šape imaju plivaće kožice, a njihov je rep kratak. Donja čeljust obalne vidre sadrži osam pari zubiju, dok gornja čeljust sadrži osam do devet pari. Zubi su prilagođeniji sječenju nego drobljenju. U ove vrste ne postoji seksualnog dimorfizma, i ženke imaju četiri bradavice.

Obalne vidre žive u samotno ili u manjim skupinama do tri jedinke. Teško ih je opaziti, plivaju nisko ispod vode, izlažući samo glavu i rep. Nije poznato jesu li teritorijalne ili ne, pošto su viđene borbe mužjaka, no i borbe parova tijekom sezone parenja. Borba zauzima mjesto na stijenama iznad morske površine koje su korištene za odmaranje, hranjenje i njegovanje krzna. Obalne vidre također su promatrane tijekom grupnog hvatanja velikih riba, no nije poznato koliko je česta ta navika.

Obalne su vidre dnevne životinje, prvenstveno aktivne tijekom dana.

## Rasprostranjenost

Obalne vidre obitavaju na litoralnim područjima jugozapadne Amerike. Pronalazi ih se na obalama međuplimnih područja južnog Perua, čitave obale Čilea i najdaljih južnih dosega Argentine. Povremeno ih se viđa na Falklandskim Otocima.

## Stanište i prehrana

Obalne vidre većinom nastanjuju kamenite obale s obiljem kelpa i morske trave i rijetko posjećuju estuarije i slatke vode. Prednost daju staništima sa snažnim vjetrovima i valovima, ne nalik većini drugih vrsta vidra, koje prednost daju mirnijim vodama. Pećine i pukotine u kamenitim obalama pružaju im skrovište, a jazbina često neće imati pristup s kopna nakon plime. Obalne vidre izbjegavaju pjeskovite plaže.

Prehrana obalnih vidri slabo je poznata, no vjeruje se kako njihovu prvenstvenu prehranu uključuju rakovi, morskim račićima, mekušci i ribe.

## Razmnožavanje

Obalne vidre monogamne su ili poligamne, a parenje se odvija u prosincu ili siječnju. Kote dvoje do petoro mladunčadi nakon gestacije koja traje od 60 do 70 dana, u siječnju, veljači ili ožujku. Mladunčad ostaje uz majku slijedećih 10 mjeseci, i ponekad mogu biti viđeni na majčinom trbuhu dok ona pliva leđno, na način kao što to čine morske vidre. Roditelji hrane mladunčad i uče ih kako loviti.

## Drugi projekti Wikimedije
Orijentalna kratkonokta vidra

**Orijentalna kratkonokta vidra**, *Aonyx cinereus; sinonim: Aonyx cinerea* također poznata pod imenom **azijska kratkonokta vidra** najmanja je vidra na svijetu. 

Orijentalnu kratkonoktu vidru moguće je pronaći u močvarama mangrova i svježim močvarnim područjima Bangladeša, južne Indije, Kine, Tajvana, Indokine, zapadne Malezije, Indonezije i Filipina.

Odrasle jedinke ove vrste vidre mogu narasti u duljinu otprilike 0.9 metara od nosa do vrha repa, i težiti otprilike 5 kilograma. Hrane se ribama, žabama, rakovicama, slatkovodnim rakovima i školjkašima.

Ova vrsta vidre upečatljiva je po svojim prepoznatljivim šapama; njihova kandže ne pružaju se preko mesnatih jastučića njihovim prstiju. Ovakvi atributi daju ima učinkovitost nalik ljudima pri hvatanju i koordinaciji do točke korištenja svojih šapa pri hranjenju rakovicama, glavonošcima i ostalim manjim vodenim životinjama.

Orijentalna kratkonokta vidra živi u proširenim obiteljskim zajednicama sa samo jednim alfa parom koji se pari, dok prethodni odrasli mladunci pomažu u podizanju nove mladunčadi.

Vrsta se prethodno smatrala jedinim članom roda *Amblonyx*, no nakon nedavne mitohondrijske DNK analize (Koepfli i Wayne, 1998.) dokazana je kao član roda *Aonyx*. Također postoje rasprave o imenu vrste; *cinereus* i *cinerea*. Trenutačno IUCN ime glasi *Aonyx cinereus*, dok "Vrste sisavaca u svijetu" navode ju kao *Aonyx cinerea*.

## Drugi projekti
Lasica (rod)

**Lasice** su sisavci koji pripadaju rodu ***Mustela*** svrstanog u potporodici *[[Mustelinae]]*, koji je smješten u porodici *[[Mustelidae]]*.

Duljina tijela pripadnika ovog roda iznosi od petnaest do dvadeset i pet centimetara, te u pravilu imaju svijetliji gornji dio krzna, bijeli trbuh i crno obojeno krzno na vrhu repa; u mnogih vrsta, populacije koje prebivaju na višim nadmorskim visinama zimi se linjaju, nakon čega ostaju prekrivene bijelim krznom s crvenim vrškom repa. Imaju duguljasta, vitka tijela, koja im omogućuju praćenje plijena u jazbinama. Lasice su lukave i proždrljive, što je karakteristična osobina malih zvijeri. Njihovi repovi mogu biti dugački od 22-23 centimetara, što je zapravo jednako duljini ostatka njihovog tijela, koje koriste u obrani plijena od protivnika i utvrđivanja teritorija. Prosječna lasica teži otprilike 198 grama.

Lasice se hrane manjim sisavcima, a nekada su smatrane štetočinama jer su neke vrste napadale perad s farma, ili zečeve iz komercijalnih uzgajivača. Zabilježene su neke vrste lasica i tvorova tijekom izvođenja stanovitog lasičjeg ratničkog plesa, nakon borbe s drugim životinjama, ili nakon krađe plijena od druge životinje. Ovaj je ples posebice vezan uz hermelina.

Lasice su rasprostranjene diljem svijeta izuzev Antarktike, Australije i susjednih otoka.
## Reference

## Drugi projekti
Europska vidrica

**Europska vidrica**, **europski nerc** ili **europski vizon** (lat. *Mustela lutreola*), je vrsta iz porodice lasica, porijeklom iz Europe.

Slična je po boji američkoj vidrici, ali je nešto manja i ima manje specijaliziranu lubanju. Europska vidrica javlja se prvenstveno uz strane šumskih potoka, koji se zimi ne smrznu. Hrani se prvenstveno: voluharicama, žabama, ribama, rakovima i kukcima.

Mužjaci ima duljinu tijela 373-430 mm, a ženke 352-400 mm. Rep je dug 153 - 190 mm ​kod mužjaka i 150 do 180 mm kod ženki. Cjelokupna težina je 550-800 grama. To je brza i okretan životinja, koja spretno pliva i roni.

Europska vidrica je na popisu IUCN-a kao kritično ugrožena zbog trenda smanjivanja broja, što je izračunato kao opadanje više od 50% u protekle tri generacije, a očekuje se pad po stopi od oko 80% tijekom iduće tri generacije. Brojnost se počela smanjivati ​​tijekom 19. stoljeća, a vrsta je ubrzano izumrla u nekim dijelovima Srednje Europe. Tijekom 20. stoljeća, brojnost je pala na cijelom području rasprostiranja, a razlozi za to bila je kombinacija faktora, uključujući klimatske promjene, kompetitivnost drugih vrsta, bolesti, uništavanja staništa, opadanje količine hrane i križanje s europskim tvorom. Negativno je utjecala i pojava uvođenja američke vidrice na njena staništa.

## Reference
Planinska lasica

**Planinska lasica** (*Mustela altaica*), poznata i kao **blijeda lasica**, vrsta je lasice koja živi u planinskim područjima Azije, od Kazahstana, Tibeta i Himalaja kroz Mongoliju, sjeveroistočnu Kinu, sjeverni Sibir i Koreju.

## Fizička obilježja

Duljina tijela mužjaka iznosti između 22 do 29 centimetara, dok sam rep duljini tijela dodaje dodatnih 11 do 15 centimetara. Mužjaci mogu težiti od 217 do 350 grama. Ženke su nešto manje i lakše; duljina tijela iznosi im 22 do 25 centimetara, a rep iznosi 9 do 12 centimetara. Teže od 122 do 220 grama.

Vrsta se linja tijekom proljeća i jeseni. Zimski prekrivač tamnožute je boje do crvenkasto smeđe na leđima, s blijedo žutim ili kremasto bijelim vratom i trbuhom. Gornji dio glave između njuške i ušiju obično je tamne sivosmeđe boje. Ljetno krzno sive je boje s nijansama svijetle žute boje. Usne ove životinje bijele su boje, do je brada sivosmeđe boje.

## Način života

Prvenstveno je noćna životinja. Dan provodi u gnijezdima u pukotinama na korijenju stabala ili napuštenim brlozima. Izvan sezone parenja, planinske lasice žive samotnjačkim životom.

Vrsni su lovci, hraneći se uglavnom manjim sisavcima, no pojest će svaku manju životinju koju mogu svladati, od drugih sisavaca, do ptica, guštera i kukaca.

## Drugi projekti
Tropska lasica

**Tropska lasica** (*Mustela africana*) južnoamerička je lasica, pripadnik roda *[[Mustela]]* unutar potporodice *[[Mustelinae]]* koju pronalazimo u Brazilu, Ekvadoru i Peruu. Unatoč njenom znanstvenom imenu, ne pronalazimo je u Africi.

Tropska lasica ima duguljasto i vitko tijelo s razmjerno kratkim nogama i repom. Prsti su spojeni plivaćim kožicama, što je prilagodba ove vrste na djelomično vodeni način života. Krzno ove životinje svijetlosmeđe je boje, s bijelom ili kremastom bojom krzna na trbuhu. Niz njena prsa pruža se smeđa pruga. Duljina tijela tropske lisice iznosi između 21 do 38 centimetara. Malo je dostupnih informacija o ovoj vrsti, no smatra se kako je rijetka u divljini.

## Izvori

## Drugi projekti
Europski tvor

**Europski** ili **mrki tvor** (lat. *Mustela putorius*) je životinjska vrsta iz porodice kuna, porijeklom iz zapadne Euroazije i Sjeverne Afrike.

Europski tvor je ponajviše tamnosmeđe boje, svijetliji ispod trbuha  s tamnom maskom preko lica. Moguće su mutacije boje, uključujući i albino boju. U usporedbi s kunom zlaticom i lasicom, europski tvor ima kraće, kompaktnije tijelo i snažnije građenu lubanju i zube, te je manje pokretljiv.

Nemari za teritorij, sa životinjama istog spola često dijeli prostor kretanja. Europski tvor je poligamna vrsta, a trudnoća se javlja neposredno nakon parenja, bez inducirane ovulacije. Ženka obično rađa u rano ljeto, a u leglu ima od pet do 10 mladunaca, koji se osamostale u dobi od dva do tri mjeseca.

Hrani se manjim glodavcima, pticama, vodozemcima i gmazovima.

Ljudi su ga pripitomili još u davna vremena, makar obično imaju negativno mišljenje o europskom tvoru. Na Britanskom otočju progonili su ga lovočuvari, te je postao sinonim za promiskuitetnost u engleskoj književnosti.

Nije ugrožena vrsta zbog široke rasprostranjenosti.

## Izvori
Gradac (Dubrovnik)

**Gradac** je park u Dubrovniku uređen i otvoren 23. srpnja 1898. godine. Smješten je poviše kupališta Danče, u gradskom kotaru Pile. Do njega se može doći pješice ili automobilom, pošto je odmah pokraj ulaza u park smješteno jedno od većih dubrovačkih parkirališta koje se nalazi na mjestu zvanom *Vješala* pošto su tu u doba Dubrovačke Republike vješani prijestupnici. Pun je drvenih klupica, a obrastao borovom šumom. Na ulazu u park nalazi se mali ribnjak.

Gradac je najveći i najpoznatiji dubrovački park. Prostire se na 1.7 ha. Iz dijela na samom ulazu pruža se odličan pogled na utvrdu Lovrijenac, Pile i staru jezgru, a s drugih mjesta u parku na samostan i kupalište Danče te na morsku pučinu.

Od 1929. do 1941. u parku se nalazio *Ptičji vrt*, kao i kavezi s malim sisavcima. Ulaz se naplaćivao, a u prvih 15 godina zbirku je razgledalo 15 000 ljubitelja ptica. U parku su katkada izvođene neke predstave Dubrovačkih ljetnih igara, a tu su snimane i određene epizode Igri prijestolja.

Park danas služi kao šetalište i odmaralište Dubrovčanima i turistima, a subotom se često u njemu okuplja i opija mladež.

## Galerija

Datoteka:Game of Thrones - Dubrovnik Park Gradac.jpg 
Datoteka:Pogled iz parka Gradac.JPG
Datoteka:Samostan Danče.JPG
Datoteka:DANČE.JPG
Datoteka:Danče 20.JPG


## Izvori
Caninae

**Caninae**, potporodica pasa (*Canidae*) koja obuhvaća dva tribusa s ukupno 20 rodova, isključujući prapovijesne vrste. Tribusi obuhvaćaju prave pse (*[[Canini]]*) i prave lisice (*[[Vulpini]]*), te neke rodove koji ne pripadaju nijednom ovom tribusu.

Nazivi pravi koriste se da bi se naznačilo da vrsta ne pripada onom tribusu pod kojim je označava uobičajeni narodni ili vernakularni naziv kao što je slučaj kod nekih canina koje narod označava imenom lisica, jer nalikuju više lisicama nego psima. najvažniji rodovi su *Canis* i *Vulpis*.
## Rodovi
**[[Alopex]]*, *[[Atelocynus]]*, *[[Canis]]*, *[[Cerdocyon]]*, *[[Chrysocyon]]*, *[[Cuon]]*, *[[Dusicyon]]*, *[[Eucyon]]*, *[[Fennecus]]*, *[[Leptocyon]]*, *[[Lycalopex]]*, *[[Lycaon]]*, *[[Nyctereutes]]*, *[[Otocyon]]*, *[[Protocyon]]*, *[[Pseudalopex]]*, *[[Speothos]]*, *[[Theriodictis]]*, *[[Urocyon]]*, *[[Vulpes]]*
## Izvori
Islandska polarna lisica

**Islandska polarna lisica**, *Alopex lagopus fuliginosus* (Bechstein, 1799) ; *Vulpes lagopus fuliginosus* Bechstein, 1799, jedini autohtoni sisavac na Islandu gdje živi još od ledenog doba, pa je vrlo dobro prilagođena je surovoj klimi. Kako na Islandu nema leminga (Lemmus sp.), koji je glavna hrana za polarnu lisicu, islandska polarna lisica se hrani pticama i njihovim jajima, strvinama, bobicama i beskralježnjacima.

Većina ovih životinja na Islandu živi uz zapadne fjordove gdje nalazi hranu tijekom cijele godine, a u vrijeme izobilja pravi sebi i tajna skladišta za zimu.

Na Islandu polarna lisica nije zaštićena i ubijaju je zbog zaštite janjadi, a jedno mjesto mjesto gdje je zaštićena je rezervat prirode Hornstrandir
## Izvori
Alopex lagopus beringensis

**Alopex lagopus beringensis** (Beringova polarna lisica), podvrsta polarne lisice s Beringovog otoka, jednom od Komandorskih otoka u Beringovom moru. Razlikuje se od podvrste s otoka Medni koja pripada podvrsti Alopex lagopus semenovi Ognev, 1931.

Beringova polarna lisica istraživana je od veljače 1991 do ožujka 1993, i nakon nje lisice s otoka Medni od srpnja do kolovoza 1993..
## Izvori
Alopex lagopus pribilofensis

***Alopex lagopus pribilofensis*** (sin. *Vulpes lagopus pribilofensis* Merriam, 1902),  podrvrsta arktičke ili polarne lisice sa otočja Pribilof u Beringovom moru koju je opisao Merriam, 1902.

Arktička lisica je na ovim otocima jedna od tri izvorne vrste sisavaca, ostale dvije su rovka *[[Sorex pribilofensis]]* i leming *[[Lemmus sibiricus|Lemmus nigripes]]* (*[[Lemmus sibiricus]]*), dok su ostali sisavci naknadno uvezeni. Lisica živi na oba otoka Saint Paul i Saint George. 

Datoteka:This arctic fox pup.jpg|Alopex lagopus pribilofensis ljeti
Datoteka:Alopex lagopus cub (summer coat).jpg|Alopex lagopus pribilofensis ljeti
Datoteka:Alopex lagopus summer coat.jpg|
Datoteka:Fox with auklet.jpg|
Datoteka:|
Datoteka:|

## Izvori
Urocyon

**Urocyon**, rod od dvije ili tri vrste pravih lisica koji se smatra za jedan od najstarjih živućih rodova pravih lisica. Dvije opisane vrste su Urocyon cinereoargenteus (Schreber, 1775) ili siva lisica i Urocyon littoralis Baird, 1857 ili otočna siva lisica. Sve ove životinje žive na području Sjeverne Amerike.

Otočna siva lisica živi na otočju Channel Islands pred kalifornijskom obalom i izgleda kao patuljasti oblik sive lisice i najmanja je u Sjevernoj Americi. Težina ove lisice iznosi oko dva kilograma za odraslog mužjaka, a ženke su nešto lakše. Siva lisica Urocyon cinereoargenteus rasprostranjena je od Kanade do Venezuele i Kolumbije, sključujući dijelove Velikih ravnica (prerije), planinska područja Sjeverozapadnog SAD-a i istočnu obalu Srednje Amerike.

Treća, neopisana vrsta je cozumelska lisica, gotovo istrebljena, a živi na meksičkom otoku Cozumel. Posljednji puta viđena je 2001 godine.

Datoteka:Keulemans grey fox.png|siva lisica, Urocyon cinereoargenteus
Datoteka:Urocyon littoralis pair.jpg|Urocyon littoralis
Datoteka:|
Datoteka:|

## Izvori
Cozumelska lisica

**Cozumelska lisica** (*Urocyon sp.*), ime dano lisici koja je nekada (najkasnije od dolaska Maya) živjela na otoku Cozumelu kod obale Yucatana u Meksiku. Nema dokaza da ova životinja još postoji, a o njoj je poznato tek po nalazima sakupljenim prilikom arheoloških iskapanja. Od nje u muzejima ne postoji ni krzno ni cjelovita lubanja. Mjerenja 37 kostiju od najmanje 12 odraslih jedinki pokazuju da je bila patuljasta u odnosu na kopnene rođake, i izolirana od njih od najmanje od 5000 do 13000 godina.

Znanstveno još nije opisana niti je dobila službeni znanstveni naziv, a kalsificira se rodu Urocyon. osim nje na otoku Cozumelu poznate su još tri endemske vrste carnivora: to su Nasua nelsoni, Procyon pygmaeus i Potos flavus.
## Izvori
Otočna siva lisica

**Otočna siva lisica** (*Urocyon littoralis*), jedna od dvije ili tri vrste lisica u rodu Urocyon. Jedino su joj stanište otoci Channel Islands pred kalifornijskom obalom. Na svakom od šest glavnih otoka (ima ih osam) zbog geografske izoliranosti razvilo se šest posebnih podvrsta.
## Podvrste
* *[[Urocyon littoralis littoralis]]* na otoku San Miguel Island,
* *[[Urocyon littoralis santarosae]]* na otoku  Santa Rosa Island,
* *[[Urocyon littoralis santacruzae]]* na otoku  Santa Cruz Island,
* *[[Urocyon littoralis dickeyi]]* na otoku  San Nicolas Island,
* *[[Urocyon littoralis catalinae]]* na otoku  Santa Catalina,
* *[[Urocyon littoralis clementae]]* na otoku  San Clemente Island.

Po nekim pokazateljima sjeverne podvrste na otocima Santa Cruz, Santa Rosa i San Miguel su starije od podvrsta na južnim otocima San Clemente, San Nicolas i Santa Catalina. Na otocima ove podvrste lisica danas su ugrožene od bolesti koje su donesli kućni ljubimci, a njihov prirodni neprijatelj je suri orao (Aquila chrysaetos).
## Život lisice
Otočna lisica manja je od sive lisice i najmanja je u Sjevernoj Americi. Živi monogamno u brlozima. Ženka je noseća između 50 i 63 dana, rađa jedno do pet štenaca, obično dva do tri. Seksualnu zrelost postiže za deset mjeseci a životni vijek u divljini im je 4 do 6 godina; 8 do 10 u zatočeništvu.

U divljini se hrani manjim sisavcima, pticama, jajima, rakovima, gušterima, pa i kukcima i voćem. Svoj teritorij obilježava urinom i fekalijama

Datoteka:Urocyon littoralis yawning.jpg|
Datoteka:Urocyon littoralis with prey*corrected*.jpg|
Datoteka:Urocyon littoralis standing.jpg|
Datoteka:Urocyon littoralis pup.jpg|
Datoteka:Urocyon littoralis looking sleepy.jpg|
Datoteka:Urocyon littoralis in the wild.jpg|
Datoteka:Urocyon littoralis full figure.jpg|
Datoteka:Urocyon cinereoargenteus and littoralis (Gray fox) fur skins.jpg|krzno sive (lijevo) i otočne lisice (desno)
Datoteka:|
Datoteka:|
Datoteka:Channel Islands np.jpg|Kanalski otoci

## Izvori
Siva lisica

**Siva lisica** (lat. *Urocyon cinereoargenteus*) je sisavac iz reda mesojeda. Rasprostranjenja je u Sjevernoj Americi od južne Kanade  do Venezuele i Kolumbije u Južnoj Americi.  Ova vrsta usko je povezana s Otočnom sivom lisicom (Urocyon littoralis), te su ove dvije vrste jedini živi članovi roda Urocyo. Iako se nekad siva lisica često nalazila na istoku, sada  je njihov prostor smanjen zbog prisustva ljudi. U pacifičkim državama još uvijek je siva lisica dominantna životinja. Njezin posebni epitet *cinereoargenteus* znači 'pepeljasto srebro'.

Siva lisica se uglavnom razlikuje od većine drugih pasa svojim prosijedim gornjim dijelovima, jakim vratom, crnim repom i lubanjom. Veličina sive lisice varira od 76 do 112,5&nbsp;cm  u ukupnoj dužini. Rep je dugačak od 27,5 do 44,3&nbsp;cm , ženka je malo manja od mužjaka. Lisica obično teži od 3,6 do 7&nbsp;kg ali iznimno može težiti čak 9&nbsp;kg. Lako se može razlikovati od crvene lisice koja ima crne noge, a siva nema.

Siva lisica ima sposobnost za uspon na stabala što od pasa može jedino azijski rakun. Njezine snažne kandže omogućuju joj penjenje na stabla kako bi izbjegla predatore poput domaćeg psa ili kojota. U područjima gdje obitavaju i crvene i sive lisica, siva lisica je dominanta.

Siva lisica je svejed. U istočnom SAD-u, hvata voluharice, rovice i ptice. U Kaliforniji prvenstveno jede glodavce, a tek onda zečeve.  U nekim dijelovima zapadnog SAD-a hrani se prvenstveno insektima i biljem.  Voće je važan dio prehrane  sive lisice, te traži plodove koji su dostupni.

## Vanjske veze
*Video snimka sive lisice u Kaliforniji

## Izvor
Lisica (rod)

***Vulpes*** je rod iz porodice *[[Psi|Canidae]]*. Uključuje većinu vrsta lisica, iako postoje vrste i u drugim rodovima čija imena uključuju riječ "lisica".

## Općenito
Životinje ovog roda odlikuje vitko tijelo kratkih nogu, šiljasta njuška, velike, šiljaste uši i dug, čupav rep koji kod nekih vrsta može biti jednako dugačak kao tijelo. Tijelo im može biti dugo od 35 do 90 cm a rep još između 18 i 55 cm. Teške su od 1 do 14 kilograma. Krzno im je, ovisno o vrsti, bijelo, žuto, crvenkasto ili sivo. 

Prirodna staništa roda *Vulpes* su u Euroaziji, Africi i Sjevernoj Americi; crvenu lisicu je čovjek doneo i u Australiju.

## Vrste
* Vulpes angustidens Thenius, 1954†
* Indijska lisica, *[[Vulpes bengalensis]]* Shaw, 1800 
* Blanfordova lisica, *[[Vulpes cana]]* Blanford, 1877 
* Kama, *[[Vulpes chama]]* A. Smith, 1833
* Stepska lisica, *[[Vulpes corsac]]* Linnaeus, 1768 
* Tibetska pješčana lisica, *[[Vulpes ferrilata]]* Hodgson, 1842
* Arktička lisica, *[[Vulpes lagopus]]*; Alopex lagopus; možda je poseban rod Alopex
* Ušata lisica, *[[Vulpes macrotis]]* Merriam, 1888 
* Blijeda lisica, *[[Vulpes pallida]]* Cretzschmar, 1827 
* Vulpes praeglacialis Frisch, 1775 †
* Ruppelova lisica, *[[Vulpes rueppelli]]* Schinz, 1825
* Vulpes stenognathus Savage 1941 †
* Prerijska lisica, *[[Vulpes velox]]* Say, 1823 
* Crvena lisica, *[[Vulpes vulpes]]* (Linnaeus, 1758) 
* Pustinjska lisica, *[[Vulpes zerda]]* Zimmermann, 1780

## Sinonimi
* Alopex Kaup, 1829
* Cynalopex Smith, 1839
* Fennecus Desmarest, 1804
* Leucocyon Gray, 1869 
* Mamvulpesus Herrera, 1899
* Megalotis Illiger, 1811
* Vulpis Gray, 1821

## Drugi projekti
Kama (životinja)

**Kama** (*Vulpes chama*) je vrsta lisice iz porodice pasa raširena na prostorima južne Afrike. Zovu ju još "kapska lisica", "kama lisica" kao i "lisica srebrnih leđa".

## Opis
Ova lisica ima crno do srebrno-sivo krzno s laganim žućkastim odsjajem na bokovima i trbušnoj strani. Vrh repa je uvijek crn. Od vrha njuške do početka repa je dugačka od 45 do 61 cm, rep joj je dug 30-40 cm. U ramenima je visoka 28–33&nbsp;cm a teži između 3,6 do 5 kg.

### Životni prostor

Kama lisica živi u jožnoj Africi, od Zimbabvea do Angole. Zadržava se pretežno na prostorima otvorene savane i polupustinja.

### Način života

To je životinja koja je aktivna pretežno noću. Lovi u savanama i stepama, najčešće pojedinačno, ali ju se u lovačkim pohodima može sresti i u paru. Kao većina lisica, i ova je svežder. Hrani se malim sisavcima, gmazovima i strvinom, te voćem i kukcima.

Kama postaje spolno zrela s devet mjeseci, a životni vijek joj iznosi 10 godina.

## Vanjske veze
### Ostali projekti
Fudžaira

**Fudžaira** (arapski: *الفجيرة*, engleski: Fujairah) je glavni grad Emirata Fudžaira od 
72.292 stanovnika, u federaciji Ujedinjeni Arapski Emirati.

Inače cijeli Emirat ima svega 182.023 stanovnika.

## Geografija i klima
Grad Fudžaira leži na istočnoj brdovitoj strani poluotoka Musandam, duž ravne pješćane obale Omanskog zaljeva, tako da nema dobru prirodnu luku.

Fudžaira ima tropsku savansku klimu (tip AS) po Köppenovoj klasifikaciji klime, sa toplim zimama i vrućim ljetima. Prosječna temperatura godišnja iznosi oko 26.9°C i rijetko prelazi 40°C. 
Prevladavaju istočni vjetrovi sa Indijskog oceana koji zimi donose kišu.

Godišnja količina oborina je mala, prosječno iznosi svega 102&nbsp;mm, ali to je izuzetno puno u odnosu na ostali dio Arapskog poluotoka.

## Historija
Sve do 1970-ih Fudžaira je bio malo ribarsko-trgovačko naselje, sa vrlo malom lučicom. Gradska 
općina osnovana je 1969.
Od kad je početkom 1980-ih izgrađena nova kontejnerska luka, grad je izrastao u značajni transportni centar za prekrcaj roba.

## Znamenitosti i obrazovanje

Najveća znamenitost Fudžaire je džamija al-Badija iz 1446. izgrađena od adobe opeka, ona je i najstarija mošeja u 
Ujedinjenim Arapskim Emiratima. Značajna je i utvrda Fudžaira podignuta 1670. koju su Englezi teško oštetili u napadu početkom 20. vijeka. Ona je dugo vremena bila jedina kamena građevina na tom dijelu obale, a služila je podjednako za odbranu kao i dom vladarske dinastije.

Danas je atrakcija i velika moderna džamija šeika Zijada, koja zauzima površinu od tri nogometna igrališta iz koje se uzdiže 6 minareta od po 100 metara.

Univerzitet Adžman nauke i tehnologije osnovan 1988. je najstariji gradski univerzitet, pored njega u gradu djeluju i Visoki tehnološki koledž HCT osnovan 2004., Fudžaira koledž osnovan 2006. i Institut za primjenjenu tehnologiju osnovan 2005.

## Privreda i transport
Za ekonomiju grada najvažnija je luka u koju dnevno stiže i po 40 tankera, i puno brodova sa stokom za ostale gradove Emirata i zaljeva.
Fudžaira ima nekoliko tvornica za proizvodnju  keramike i obradu mramora, podignutih krajem 20. vijeka.

Fudžaira se pored luke želi razviti i kao turistički centar, jer je Omanski zaljev puno ljepši za kupanje, a i klima je ugodnija nego u ostalim gradovima Emirata koji leže u Perzijskom zaljevu. Zbog tog se ubrzano grade brojni luksuzni hoteli Meridien, Hilton, Nur Ardžan...Isto tako forsira se izgradnja trgovačkih centara koji bi isto tako trebali privući turiste, kao i lokalno stanovništvo, nedavno je podignut City Cenar Fujairah od 34 000 m².

Grad je danas povezan dobrim magistralnim asfaltnim cestama sa Šardžom, i gradovima Omanskog zaljeva i susjednim Sultanatom Omanom. Jugo zapadno od centra grada nalazi se međunarodni aerodrom (IATA: FJR, ICAO: OMFJ).

## Reference

## Vanjske veze

* ''Fujairah Municipality''  
* ''About Fujairah'' na portalu Fujairah e-Government
Lisica rakojed

**Lisica rakojed** () također poznata i kao šuma lisica, drvena lisice, ili jednostavno lisica. Lisica rakojed je srednje velika vrsta iz porodice pasa, endemska je vrsta u središnjem dijelu Južne Amerike, a gdje  se pojavila tijekom razdoblja pliocena. Naziv *cerdocyon* dolazi od grčke riječi *kerdo* što znači "lisica" i *cyon* – "pas", što se odnosi na psa i lisicu što su i karakteristike ove životinje.

## Stanište
Lisica rakojed obitava u savanama, suptropskim šumama, grmolikim šikarama i tropskim savanama poput caatinga, ravnica i campoa. (Eisenberg, 1999.) 
Njezino stanište također uključuje šumovite obale rijeke poput priobalnih šuma. Za vrijeme kišne sezone lisica se kreće uzbrdo, dok za sušne sezone spušta se prema nizini (Nowak, 1999.) Njihovo stanište pokriva sva okruženja osim prašuma, visokih planina i otvorenih travnatih savana. U nekim dijelovima svog staništa lisici prijeti istrebljenje.

Vrsta ima stanište u Brazilu, Argentini, Venezueli, Kolumbiji, Peruu, Boliviji, Gvajani, Surinamu, Paragvaju, Francuskoj Gvajani i Urugvaju.

## Izgled
Lisica rakojed je pretežno sivo-smeđe boje s crvenim područjima na glavi i nogama, te crnim vrhovima ušiju i repa. Ima kratke i snažne noge, rep joj je dugačak i prekriven gustom dlakom. Odrasle jedinke teže od 4,5 do 7,7&nbsp;kg, duge su u prosjeku 64,3&nbsp;cm, a prosječna duljina repa je 28,5&nbsp;cm (Berta, 1982.). Ovaj lisica teži između 5-8 kilograma (A. Hover, C Yahnke, 2003.). Uglavnom je noćna životinja koja je također aktivna i u sumrak, dan provodi u brlogu koji su iskopale različite životinje. Lovi pojedinačno ili u paru, jede rakove, guštere i različite leteće životinje. Lako se pripitomi na npr. farmi, njezino krzno nije na visokoj cijeni kao kod ostalih vrsta lisica.

## Vanjske veze

*Porodica pasa PDF članak  Canid Specialist Group (CSG) (2004).

## Izvor
Pustinjska lisica

**Pustinjska lisica** ili **fenek** (lat. *Vulpes zerda*) je mala lisica koja živi u pustinji Sahari i u Sjevernoj Africi. Njezino ime potječe od berberske riječi  (fanak )što znači "lisica". 

## Opis
Pustinjska lisica je manji sisavac iz porodice zvijeri težak 1,5 kg. Velika je oko 40 cm. Ima rep dug 25 cm i glavu s ušima koje su velike 15 cm i pomoću kojih izvrsno čuje i koje im služe kao termoregulatori,tj. za regulisanje toplote. Za razliku od ušiju, oči su male i njima se slabo služi i loše vidi pa se najradije oslanja na svoj inače izvrstan sluh. Ima krzno boje pijeska koje zbog svoje boje i teksture odbija toplotu preko dana ,a noću greje i na taj način se dobro prilagođava pustinjskom životu.Također,njihove uši su veoma osetljive i pune krvnih sudova kako bi odlično čule plen ispod peska. 

Može izdržati nekoliko dana bez vode i hrane u pustinji, no ipak joj je voda i hrana prijeko potrebna za život. Uglavnom je aktivna noću te se hrani kukcima, pticama, jajima, pustinjskim gušterima i glodavcima. 

## Razmnožavanje
Vrijeme parenja započinje u siječnju ili ožujku. Trudnoća ženke traje 52 dana i na svijet donese 2-5 mladih pustinjskih lisica koje će se hraniti majčinim mlijekom nekoliko mjeseci. Pustinjska lisica može biti i kućni ljubimac i treba joj se dati nešto kukaca, mesa itd. Treba paziti da ne bude previše aktivna jer može izgubiti energiju i ne joj davati previše hrane.

## Vansjke poveznice