open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pio I

**Pio I.**, prema popisu rimskih biskupa Ireneja Lionskog, bio je deseti papa, nasljednik Higina, od 140. do 154.

## Kronologija
Jedini kronološki podatak pomoću kojega se može odrediti trajanje njegova pontifikata smrt je Polikarpa iz Smirne, koja se prilično sigurno smješta između 155. i 156. Za svoga posjeta Rimu, godinu dana prije svoje smrti, Polikarp je ondje kao rimskupa biskupa našao Aniceta, Pijeva nasljednika. Pio je stoga umro oko 154.

## Život
*[[Liber pontificalis]]* kaže da je Pijev otac bio neki Rufin, te da se rodio u Akvileji. Moguće je da je ovdje riječ o običnu nagađanju, budući da se tada (kraj 4. stoljeća) znalo za jednog Rufina iz Akvileje. Prema Liberijevu katalogu, a to donosi i Muratorijev kanon (prijepis grčkog izvornika iz 170. godine), Pio je bio brat Herme, autora Hermina pastira, najraširenijeg djela među djelima apostolskih otaca:

Ako su povijesno točne informacije što nam ih Herman daje s pojedinostima o svojem osobnom položaju, da je bio prvo rob, a potom oslobođenik, imali bismo više podataka i o ovom papi. Ipak, čini se da su Hermini podaci o njemu samome puka izmišljotina.

Kako je Pio došao u dodir s novom religijom, nije poznato. Možda je upoznato kršćanstvo upravo u Rimu, kamo je stigao zajedno s bratom i gdje je potom zaređen za prezbitera. O njegovu se kleričkom životu ne zna ništa, osim da je nakon smrti pape Higina, pošto je Crkva tri dana postila i molila, proglašen rimskim biskupom.

### Uvođenje ispovjedi
Smatra se da je Pio I. uveo ispovjed koja uključuje i pokajanje i oprost.

### Borba protiv krivovjeraca
Njegov je pontifikat bio snažno obilježen nazočnošću u Rimu različitih heretika, budući da je taj grad postao istinskim središtem kršćanstva. Gnostik Valentin, koji se pojavio u Rimu još za pape Higina, nastavio je privlačiti učenike, a djelovao je još i Cerdon. Tada je u Rim stigao i Marcion koji je utemeljio i svoju crkvu. Pio je nastavio borbu što ju je započeo već Higin, a u tome mu je pomagao sv. Justin, jedan od najvećih kršćanskih propovjednika, koji je djelovao i kasnije za pape Aniceta.

### Odnosi sa Židovima
Osobitu su važnost imali odnosi sa Židovima. Pio je odredio da oni pripadnici židovskih sljedbi, koji se obrate, budu prihvaćeni u kršćanskoj zajednici i kršteni. Nije sasvim jasno što točno znači taj podatak iz zbirke *Liber pontificalis*.

Usto, Pio je odredio da se Uskrs ima slaviti prve nedjelje nakon ožujskog punog mjeseca, kako bi ga odijelio od židovske Pashe, koja se slavi na sam dan punog mjeseca. Ovaj će datum kasnije postati točka sukoba između istočne i zapadne Crkve.

## Mučeništvo i štovanje
Prema predaji podnio je mučeništvo u Rimu, no premda ga Crkva štuje kao mučenika, nema povijesnih dokaza o tome događaju. Osim toga, u vrijeme njegova pontifikata, pod carem Antoninom Pijom, nije bilo većih progona kršćana. Pokopan je blizu groba sv. Petra, a spomendan mu je u Katoličkoj Crkvi 11. srpnja.

## Rimski martirologij
U Rimskom martirologiju o njemu piše:

## Reference
Zhang Jiao

**Zhang Jiao** ili **Zhang Jue** (? -184) bio je kineski taoistički učenjak i čarobnjak, poznat po tome što je pokrenuo i vodio veliki Ustanak Žutih turbana protiv Istočne dinastije Han.

Prema predaji je bio unuk znamenitog taoističkog učenjaka Zhang Daolinga, osnivača taoističke sekte Put nebeskih učitelja. Zajedno sa svojom braćom Zhang Baom i Zhang Liaom je osnovao vlastitu taoističku sektu; stekao je veliki broj sljedbenika zahvaljujući tome što je besplatno liječio narod. Istovremeno je propovijedao društvenu jednakost, a što je nalazilo na plodno tlo uslijed sve većih poreza koje je stanovništvu nametala vladajuća dinastija Han, odnosno dvor cara Linga kojim su tada u potpunosti dominirali korumpirani i tiranski eunusi.

Zhang Jiao je stekao još veći broj sljedbenika nakon što je počeo propovijedati kako će u godini *jiazi* () doći do "velike promjene", odnosno da će nebo prestati biti plavo i postati žuto i tako simbolizirati dolazak nebeskog mira i pravde na zemlju. Zhang Jiao je tu promjenu nastojao postići oružanim putem, odnosno velikim seljačkim ustankom kojemu se stavio na čelo zajedno sa dva brata. Godine 184. je tako od svojih sljedbenika uspio stvoriti vojsku koja je brojala čak 360.000 ljudi. Podijelio ju je na tri grupe, sebe proglasivši Generalom neba; braća Zhang Bao i Zhang Liao su proglašeni Generalima naroda i zemlje.

Ustanici, koji su kao znak raspoznavanja nosili žute vrpce oko glave, su ispočetka zabilježili spektakularne uspjehe, uništivši veliki broj manjih vojnih utvrđenja i baza, kao i središta državne uprave. Međutim, ubrzo se ispostavilo kako Zhang Jiaou i njegovoj braći nedostaje vojničke sposobnosti. Carska vojska se uspjela pregrupirati i poraziti ustanike. Pred kraj godine se Zhang Jiao razbolio i umro, a njegova smrt je predstavljala težak udarac za ustanike koji će nastaviti pružati otpor carskim snagama još dvadeset godina, ali nikada neće biti u stanju ugroziti carsku vlast.

## Napomene

## Reference
* 
* 
* 

## Vanjske veze
* - Sanguo Yanyi Officer Biography by Jonathan Wu

## Povezano

* Tri kraljevstva
* Ličnosti Tri kraljevstva
* *[[Zapisi Tri kraljevstva]]*
* *[[Romansa Tri kraljevstva]]*
140-e

**140-e** su decenija koja je trajala od 1. januara 140. do 31. decembra 149.

## Događaji i trendovi
* 142 - 144: Izgradnja Antoninovog zida u Britaniji.
Ustanak Žutih turbana

**Ustanak Žutih turbana**, također prevođen i pod naslovom **Ustanak Žutih šalova**, () bio je veliki ustanak kineskih seljaka protiv vlasti cara Linga i dinastije Han. Pokrenuli su ga pristaše tajnih taoističkih sekti i udruženja, čiji su sljedbenici kao znak raspoznavanja oko glave nosili žute vrpce (a po čemu je i odbio ime). Ustanici su na samom početku imali velike uspjehe, ali su već nakon godinu dana poraženi; manje grupe su nastavile pružati otpor carskim snagama sve do 205. Iako nije ostvario svoj neposredni cilj, ustanak je posredno doveo do kraja carskog režima, s obzirom da je njegov autoritet dvora krajnje kompromitiran, kao i oslabljen jačanjem vojnih komandanata koji su kao gospodari rata svrgnuli dinastiju i zamijenili je dugim periodom anarhije poznatom kao Tri kraljevstva.

Ustanak predstavlja početak radnje znamenitog kineskog književnog klasika *[[Romansa Tri kraljevstva]]*.
Vežnjača

**Vežnjača** (konjunktiva, spojnica oka) je sluzokoža koja pokriva unutrašnju površinu kapaka i u vidu širokih nabora i beonjaču sve do rožnjače. Koliko je mala po svojoj površini, toliko je važna zbog svog položaja. Naime, izložena je mnogim štetnim dejstvima spoljne sredine, kao što su mikroorganizmi, pa su oboljenja vežnjače veoma česta. Doduše, suze štite konjunktivu ispiranjem, a sadrže i enzime i antitela koja sprečavaju razvoj bakterijske infekcije. Po učestalosti, zapaljenje vežnjače ili konjuktivitis različitog porekla je na prvom mestu svih zapaljenja u predelu oka u razvijenim zemljama. Počinje obično grebanjem i peckanjem u očima, crvenilom koje se uočava na beonjači, pojačanim suzama i nakupljanjem krmelja, posebno uočljivih ujutru. Znakovi zapaljenja i težina oboljenja zavise od uzročnika, koji su vrlo različiti i zato mogu imati različite posledice. Teže upale uzrokuju čak i odumiranje tkiva. Zato je i lečenje različito.

## Reference
Spojnica

Spojnica (oko) - sluznica koja pokriva unutrašnjost kapaka i površinu očne jabučice
Spojnica (znak) - interpunkcijski znak
Vacoregue

**Vacoregue**, pleme američkih Indijanaca porodice Uto-Aztecan, skupine Taracahitian, nastanjenih na pacifičkoj obali Meksika sjeverno od ušća rijeke Río Fuerte, u Sonori. O točnom porijeklu se raspravlja, a navodno potječu od Cinaloa Indijanaca iz Sinaloe, odakle su se naselili u Sonori. Guasave ili Guayave, Vacoregue, Ahome, Batucari i Comopori su prema ranim jezuitima govorili istim jezikom, dok prema Swantonu Vacoregue čine ogranak Guasava. Guasave je pokorio Don Pedro Perea sa stotinu Španjolaca i 2,000 indijanskih saveznika. 

## Izvori
Venado

**Venado** (Benado).- /Šp. ='jelen'/ pleme Coahuiltecan Indijanaca koje je u 18. stoljeću živjelo u blizini današnjeg okruga Duval u Teksasu i na jugu preko Rio Grande do Cerralva u sjeveroistočnom Nuevo Leónu; Meksiko. Venado su uz još nekoliko Coahuiltecan bandi smješteni na misiju San Juan Capistrano, koja se 1731. utemeljila za njih u San Antoniju. Kasnije, 1757., mnogi Venado dolaze u misiju Camargo, južno od Rio Grande, gdje su se neki održali sve do 1807. Dio njih nalazio se i na misiji San Francisco Vizarron u Coahuili.

## Literatura
* Frederick Webb Hodge, ed., *Handbook of American Indians North of Mexico* (2 vols., Washington: GPO, 1907, 1910; rpt., New York: Pageant, 1959). 
* J. R. Swanton, *Linguistic Material from the Tribes of Southern Texas and Northeastern Mexico* (Washington: Smithsonian Institution, 1940).

## Vanjske veze
* Venado Indians
Vanca

**Vanca**, pleme američkih Indijanaca koje povijest bilježi samo po jednom susretu sa Španjolcima pred kraj 17. stoljeća. U vrijeme susreta obitavali su zajedno sa drugim bandama Coahuiltec u kraju što se proteže između San Antonia i Eagle Passa (Nueces-frio), u Teksasu. Jezično su, najvjerojatnije pripadali porodici Coahuiltecan.

## Literatura
* *Frederick Webb Hodge*, ed., Handbook of American Indians North of Mexico (2 vols., Washington: GPO, 1907, 1910; rpt., New York: Pageant, 1959).

## Vanjske veze
* Vanca Indians
Vende Flechas

**Vende Flechas** (Vende Flechas Indians), pleme Coahuiltecan Indijanaca, poznato tek po jednom misionarskom izvještaju iz 1794. iz misije Nuestra Señora del Espíritu Santo de Zúñiga, kod Goliada, Teksas. Vende Flechas se vode kao jedna od skupina Aranama, i u vrijeme kada se spominju preostalo ih je tek šestorica. Pretpostavlja se da im je izvorna lokacija bila isto gdje i Aranamama. Ime im u španjolskom znači *prodavači strijela* (= "arrow sellers"), što bi se moglo odnositi na njihovu užu specijalizaciju.

## Vanjske veze
* Vende Flechas Indians
Lagunero

**Lagunero** (Irritila).- Grupa indijanskih plemena i bandi porodice Uto-Aztecan, ogranka Nahuatlan, koji su obitavali u Coahuili i Durangu u jezerskom području visoravni Mapimí u Meksiku, a po čemu su i dobili ime Lagunero. Pripadaju im plemena i bande 1) područje Valle de Parras: Miopacoas, Meviras, Hoeras i Maiconeras.; 2) La Laguna de San Pedro: Paogas, Caviseras, Vasapalles (Vassapalles), Ahomamas, Yanabopos i Daparabopos; 3) u Sijeri: Alamamas i Ochoes.

## Vanjske veze
* Indios Laguneros
Varohío

**Varohío** (Guarijío, Warijío, Guarojío, Macurawe, Macoragüi), pleme ili grupa plemena američkih Indijanaca porodice Uto-Aztecan, uže skupine Taracahitian na jugoistoku meksičke Sonore i susjednoj zapadnoj Chihuahui u podnožju planina Sierra Madre. Glavna današnja naselja u kojima žive su Mesa Colorada, Bavícora, Guajaray, Los Bajíos, Todos Santos, San Pedro, La Mesa del Matapaco, La Mesa del Tuburi, Basicorepa, Chorijoa i Mochibampo. Plemena Temori Chinipa i Guasapar, prema Masonu i Johnsonu njihovi su ogranci. Hodge ih dijeli na Guailopo, Maguiaqui, Hizo, Husoron, Cuteco, Tecargoni i Varohío vlastiti. U prošlosti su Varohío vlastiti imali pueble Santa Ana i Loreto.

## Vanjske veze
* Varohio
Chinipa

**Chinipa**, pleme američkih Indijanaca iz Chihuahue, Meksiko, naseljeno u ranom 17. stoljeću uz istoimenu rijeku, pritoke Rio Fuerte. Mason i Johnson Chinipe klasificiraju grupi Varohío, te preko njih široj grupi Taracahitian, porodica Uto-Aztecan. Neki rani autori, kao Ribas, smatra da su različiti od Varohia . Talijanski svećenik Pedro Juan Castini od 1617. do 1641. pokrstio je Chinipe i susjedna plemena Huite, Cinaloa i Zoe, nakon čega su vjerojatno hispanizirani. Njihovo ime očuvalo se i danas u geografskim nazivima na sjeveru Meksika. 

## Izvori
Guasapar

**Guasapar** (Guazapar), ogranak Varohío (Guarijío) Indijanaca (Swanton), ili Tarahumara (Hodge) , šire skupine Taracahitian, porodica Uto-Aztecan, u kolonijalno doba naseljeni između rijeka Río Oteros ili Chinipa i Río Urique u meksičkoj državi Chihuahua. Godine 1622. među njih i Témori Indijance dolazi misionar Pier Gian Castani i vrši prva pokrštavanja. Otac Giulio Pasquale (1626) utemeljuje dvije misije, jednu za njih, Santa Inés de Chínipas blizu sela Santa Teresa de Guazapares, a drugu za Varohío Indijance, Nuestra Señora de Varohíos. Kroz nekoliko godina (1632) doći će do ustanka Guasapara i Varohíja, nakon čega će misionari krenuti u pokrštavanje Tarahumara (1639). Sljedeći ustanak Guasapari podižu 1703. zajedno sa plemenom Batopilillas. Povijest Guasapara završit će u 18. stoljeću njihovim stapanjem u Tarahumare koji među Guasapare dolaze kao imigranti. Od ovih Tarahumara, kaže dr. William L. Merrill, preuzet će ime i identificirati se sa njima. Glavno selo Guazapares nalazi se blizu Arteage na zapadu Chihuahue, 542 stanovnika (1900). prema Hodgeu obuhvaćaju i pleme Temori iz sela Santa María Magdalena, Nuestra Señora del Valle Humbroso i Cerocahui.

## Izvori

## Vanjske veze
* Identity Transformation In Colonial Northern Mexico
Temori

**Témori**, pleme Taracahitian Indijanaca, jezična porodica Uto-Aztecan, nastanjeno u prvoj polovici 17. stoljeća krajevima između rijeka Río Chinipa ili Oteros i Río Urique u meksičkoj državi Chihuahua. Mason i Johnson ih označavaju kao ogranak uže skupine Varohia. Osvajanje i evangelizacija započinje 1620. Nestali su.

## Vanjske veze
* GUARIJÍOS / MACURAWE
Macoyahui

**Macoyahui** (Cue, Tecayagui), pleme američkih Indijanaca, koje je, prema Saueru (1934) prilično srodno Cahitama, na temelju čega ih John Alden Mason i Johnson klasificiraju svojoj 'porodici' Taracahitian, danas dio porodice Uto-Aztecan. Macoyahui su u kolonijalno doba živjeli na rijeci Río Mayo sjeverno od Conicarija u meksičkoj državi Sonora a u vrijeme Manuela Orozco y Berra već su bili izumrli.

## Reference
Conicari

**Conicari** /od nahuatl coni = crow + cari =crow, raven, =*house of the raven*,/ pleme američkih Indijanaca iz sjeverozapadnog Meksika locirani u području gdje se sastaju rijeke Rio Cedros i Mayo. Conicari su po svoj prilici srodni grupama Baciroa, koji žive njima na jugu i Tepahue sa Rio Cedrosa, te prema Masonu i Johnsonu klasificirani u plemena Taracahitian, porodica Uto-Aztecan. Istoimeno selo Conicari imalo je 1645. godine 200 obitelji.

## Vanjske veze
* Frederick Webb Hodge
Taracahitian

**Taracahitian**, skupina indijanskih jezika, dio porodice Uto-Aztecan, raširena po sjevernim predjelima Meksika. Ime je dobila po plemenima i jezicima Indijanaca Tarahumara i Cahita, a nazivana je i Opata-Cahita-Tarahumara. Predstavnici su: Acaxee, Achire, Ahome, Aibine, Baciroa, Baimena, Batuc, Chinarra, Chinipa, Chizo, Cinaloa, Comanito, Comopori, Concho, Conicari, Eudeve, Guasapar, Guasave ili Guayave, Hine, Hio, Huite, Hume, Jova, Jumano, Macoyahui, Mayo, Mocorito, Nacosura, Nio, Ocoroni, Ópata, Sabaibo, Suma, Tahue, Tarahumara, Tebaca, Tehueco, Temori, Tepahue, Topiame, Tubar, Vacoregue, Varohío, Xixime, Yaqui, Zoe, Zuaque.

## Vanjske veze
* Uto-Aztecan languages
Baciroa

**Baciroa** (Basiroa), pleme američkih Indijanaca iz sjeverozapadnog Meksika naseljenih južno od plemena Conicari u središnjoj Sonori a točna lokacija nije poznata. Baciroe Swanton smatra mogućim srodnicima plemena Conicari i Tepahue, te se nadalje povezuju sa Macoyahuima sa kojima se klasificiraju u Taracahitian-govornike, porodica Uto-Aztecan. Hodge ih smatra za ogranak plemena Nevome (skupina Piman). I Baciroe i Conicarije je još 1620.-tih pokrstio jezuitski misionar Michael Wadding (kasnije Miguel Godínez) -Pleme i jezik su nestali.

## Vanjske veze
* B- Mexican Indian Villages, Towns and Settlements
Tepahue

**Tepahue** (Tepave), pleme američkih Indijanaca porodice Uto-Aztecan, uže skupine Taracahitian, nastanjeno u povijesno doba na sjevernom dijelu Yaqui-teritorija na Río Cedros, pritoke rijeke Mayo u susjedstvu plemena Conicari i Macoyahui u Sonori, Meksiko. Nestali su već negdje u vrijeme Orozco y Berre (1860.).

## Izvori
Sonora

**Sonora** je savezna država u severozapadnom delu Meksika. Graniči se sa državama Čivava, Sinaloa, Donja Kalifornija, Novi Meksiko i Arizona, dok na zapadu izlazi na Kalifornijski zaliv. Ona predstavlja drugu po veličinu meksičku državu, a zauzima oko 9,2% ukupne teritorije Meksika. Podeljena je na 72 opštine od kojih svaka ima svog predsednika, dok se na čelu države nalazi guverner. Prestonica Sonore je grad Ermosiljo.

Španci su počeli da istražuju ovu teritoriju u prvoj polovini 16. veka, a tokom narednog perioda Sonora je postala značajan kolonijalni centar za eksploataciju bakra, zlata, srebra i drugih rudnih sirovina. Status države je dobila 1824. godine, ali indijanska plemena Jaki na njenoj teritoriji nisu pokorena sve do početka 20. veka.

Sonora izlazi na Kortezovo more u Kalifornijskom zalivu, preko koga je povezana sa Pacifikom. Ovo je veoma značajno za razvoj privrede zemlje. Zbog granice sa Sjedinjenim Američkim Državama, ona ostvaruje bliske ekonomske, kulturne i političke veze sa Arizonom, Novim Meksikom i Kalifornijom.

Glavne privredne grane su: rudarstvo, stočarstvo, ribolov i poljoprivreda. Zemlja je uglavnom neplodna ili delimično plodna, tako da se velikim delov navodnjava. Od biljnih kultura najviše se gaje: žitarice, pamuk, duvan i kukuruz.
Spirit of St. Louis

**Spirit of St. Louis** (hrv. *Duh Sv. Louisa*) je ručno izrađeni zrakoplov kojim je Charles Lindbergh prvi put preletio Atlantik bez stajanja 20. svibnja 1927. Ovo je ujedno bio i prvi neprekidni let između New Yorka i Pariza, što je Lindberghu donijelo nagradu od 25.000 dolara.
Lindbergh je poletio s Roosevelt uzletišta u New Yorku te je nakon leta od 33 sata, 30 minuta te 29,8 sekundi uspješno sletio na Le Bourget aerodrom u Parizu. Tako je postao 104. osoba koja je preletila Atlantik, ali prva kojoj je to uspjelo bez stajanja.

## Uvod i početak razvoja
Zrakoplov je dizajnirao Donald A. Hall iz kopmanije Ryan Airlines. Dizajniran je na osnovu Ryana M-2, poštanskog zrakoplova izrađenog 1926. no "Spirit" je sadržavao mnoge promjene kako bi izdržao dugi let. Svoje ime je dobio po gradu St. Louisu u Missouriju zato što su investitori u Lindberghov pothvat, živjeli u tom gradu. Glavni poticaj Lindberghu je bila nagrada Orteig od 20.000 dolara, koju bi dobila prva osoba koja preleti Atlantik bez zaustavljanja.

### Dizajn
Lindbergh je vjerovao, da što zrakoplov ima više motora, veća je šansa njihovog kvara te je sam odlučio kupiti jednog. Ubrzo je novi zrakoplov prilagođen svojoj namjeni, te je ostao zapamćen po svojim glatkim linijama koje su napravljane radi manjeg otpora zraka te veće iskoristivosti goriva.
Spirit je imao dodatne tankove zbog povećanja dometa, a glavni tank je bio smješten ispred pilota što je uravnotežavalo zrakoplov u letu.
Zrakoplov nije imao prednje staklo, te je pilotov pogled bio ograničen samo na manje bočne prozore i dodatno ugrađeni periskop. Za navigaciju je koristio najnovije kompase, koji su eliminirali mogućnost zemljinog magnetskog otklona, omogućujući precizno navođenje na velikim udaljenostima.
Pilot je sjedio u skučenoj pilotskoj kabiniu koji je bio 94&nbsp;cm širok, 81&nbsp;cm dugačak te 130&nbsp;cm visok. Zrakoplov je pokretao jedan 9-cilindrični Wright J-5C "Whirlwind" radijalni motor. Hlađen je zrakom te je imao poseban mehanizam čišćenja kako nebi došlo do zastoja rada tijekom leta.

## Nakon povijesnog leta

Nakon što je doletio u Pariz i osvojio nagradu, Lindbergh je odletio i do Engleske i Belgije, nakon čega je predsjednik Calvin Coolidge poslao mornarički brod po Lindbergha i njegov zrakoplov.

Kad se vratio u SAD, Lindbergh je krenuo na promocijsko i oproštajno putovanje duž SAD-a i Latinske Amerike. Posljednji let Spirita of St. Louis je bio 30. travnja 1928. kada je Charles Lindbergh poletio iz St. Louisa prema Washingtonu gdje je povijesni zrakoplov predao Smithsonian institutu.
Napisao je knjigu "WE" o svom putovanju. Pod ovim "We" je mislio na sebe i svoj zrakoplov jer su bili jedini na tom putovanju.

1953. napisao je i knjigu *[[The Spirit of St. Louis (knjiga)|The Spirit of St. Louis]]* te je za nju osvojio Pulitzerovu nagradu.
Autožir

**Autožir** (žiroplan, žirokopter) je vrsta vazduhoplova kod kojeg se vučna sila obezbjeđuje vučnom ili potisnom elisom, a uzgon sa obrtnim krilom (rotorom), obično bez sopstvenog pogona.

## Razvoj i upotreba

Prvi autožir je napravio Španac Huan Sijerva (Juan de la Cierva) 1922. S njime 9. januara 1923. vrši pokusni let dužine 183 metra u blizini Madrida. Njegov autožir je imao krila i rotor kojim se nije moglo upravljati. Imao je trup sličan avionu, s vučnom elisom, a iznad trupa montiran nosač za rotor prečnika 12 metara. Mala krila su služila za smještaj kontrolnih površina, zajedno s repom.

Dalji razvoj je doveo do autožira s krilima i upravljivim rotorom. Rotor je imao pokretnu glavčinu i ovo je omogućavalo upravljanje autožira po pravcu. Ovaj tip a polijeće tako da se horizontalni rotor počne okretati pod djelovanjem vazdušne struje (od kretanja naprijed pod uticajem vučne elise). Kad se glavni rotor vrti dovoljno brzo (80-150 obrtaja u minuti), uzgon rotora je bio dovoljan da podigne autožir sa zemlje, i dalje se kretao kao i avion. Prednost je bila izuzetno mala brzina uzleta - 30–40&nbsp;km/h.

Sa autožirom bolje konstrukcije po imenu C-8 Sijerva 1928. posjećuje Pariz i London. Dalji razvoj dovodi do autožira bez krila, do mogućnosti promjene koraka elise, i tako dalje. Do Drugog svjetskog rata je proizvedeno nekoliko komercijalno uspjelih tipova u raznim zemljama, a neki se koriste i u Drugom svjetskom ratu. Međutim poslije rata uglavnom se napuštaju zboj razvoja helikoptera.

## Prednosti i nedostaci
Prednost autožira nad avionom je mala dužina polijetanja i slijetanja, velika razlika najveće i najmanje brzine leta, sigurnost uzlijetanja. Mane su mala nosivost, slaba poprečna stabilnost, manja brzina leta, teže pilotiranje i osjetljivost rotorske konstrukcije.

U odnosu na helikopter, mana mu je što ne može da polijeće i slijeće vertikalno iz mjesta, i da lebdi u vazduhu na jednom mjestu.

Autožir je poslužio kao osnova za dalji razvoj helikoptera i konvertiplana.

## Povezano
* Avion
* Helikopter
* Konvertiplan

## Literatura
* Vojna enciklopedija, Beograd, 1970., knjiga prva, strane 362-363.

## Vanjske veze

* 18A žiroplan 
* Britansko žiroplansko udruženje 
* ČPP o žiroplanima
* Istorija
Žirodin

**Žirodin** se pojmovno može opisati kao zrakoplov s fiksnim krilom opremljen dodatnim rotorom, pogonjenim terminezonskim mlaznim motorima - TMM (eng. *tip-jet;* mlazni motor na završetku svakog kraka rotora), namijenjen za vertikalno ili vrlo kratko polijetanje i slijetanje, koji je sposoban letjeti u režimu autorotacije tijekom krstarećeg leta uz isključene TMM, i uz stvaranje standardnog aerodinamičnog uzgona na krilima.
Kruno Prijatelj

**Kruno Prijatelj** (Split, 1922. - Split, 1998.), hrvatski povjesničar umjetnosti i sveučilišni profesor.
 
Svojim predanim radom otkrio je mnoge dotad anonimne umjetnike, riješio mnogobrojna atribucijska pitanja za brojne umjetnine na istočnoj obali Jadrana. U svom vremenu bio je neosporno najbolji poznavatelj baroka u Dalmaciji, pa su ga i zvali - **Prijateljem od baroka**.

## Biografija
Studirao je u burnim vremenima Drugog svjetskog rata; krenuo sa studijem Povijesti umjetnosti u Zagrebu, nastavio u Rimu, odakle se vratio u Zagreb, gdje je diplomirao (1946.). U Zagrebu je i doktorirao 1947 godine sa radom *Barok u Splitu*.
Od (1950.-1979.) radi kao direktor Galerije umjetnina Split (1950.-1979.), to su godine njegova najplodnijeg stvaralaštva, i najvećih doprinosa hrvatskoj povijesti umjetnosti. Njegovo hrabro otkriće slikarskog opusa Blaža Jurjeva, slikara putnika, sa razbacanim opusom od Zadra, Trogira, Splita do Dubrovnika, antologijski je primjer samozatajnog znanstvenog rada.

Bavio se je i pedagoškim radom, od 1972 godine radi kao honorarni profesor umjetnosti novoga vijeka na Sveučilištu u Zagrebu. Od 1979 godine do umirovljenja 1991 godine je redovni profesor na zadarskom Filozofskom fakultetu.. Od 1968 je bio redovni član Jugoslavenske Akademije znanosti i umjetnosti.

## Bibliografija
* Barok u Splitu, Split(1947.)
* Albanski umjetnik Andrija Aleši u Splitu i u Rabu, zajedno sa Cvitom Fiskovićem,(1948.)
* Ivan Duknović, (1957.)
* Studije o umjetninama u Dalmaciji I, Zagreb(1963.) 
* Klasicistički slikari Dalmacije, Split(1964.)
* Slikar Blaž Jurjev, (1965.) 
* Studije o umjetninama u Dalmaciji II, Zagreb(1968.) 
* Studije o umjetninama u Dalmaciji III, Zagreb(1975.)
* Studije o umjetninama u Dalmaciji IV, Zagreb(1983.)
* Dalmatinsko slikarstvo 15. i 16. stoljeća, Zagreb(1983.)
* Antun Motika (1902.-1992.), Zagreb(1992.)
* Kroz povijest umjetnosti u Dalmaciji (XIII-XIX. st.), Split(1995.)

## Reference

## Vanjske veze
* Tonko Maroević: In memoriam, Rad. Inst. povij. umjet. 22/1998. (str. 211–217)
Rotokopter

**Rotokopter** je zrakoplov teži od zraka, pokretan motorom, koji se održava u letu reakcijom zraka na jednom ili više rotora. Dva moderna oblika rotokoptera su helikopter i autožir (poznat i kao žiroplan, žirokopter).
Apsida

**Apsida** (latinski *absis* od grčke riječi *ἁψίς* - *hapsis* koja znači »luk, svod«) je arhitektonski element u crkvenoj arhitekturi.

To je prigradnja, najčešće ovalnog ili polukružnog tlocrta, sa svodom u obliku polukupole (kalote).

## Definicija i razvoj apside od antičkih vremena do danas
Apsida se kao element u gradnji pojavila pri kraju Rimske Republike (Hram Venere pramajke), nakon toga to je postala uobičajena dogradnja svjetovne rimske bazilike, iz čijeg se oblika razvila kršćanska crkva. Taj dio je obično bio viši od ostataka bazilike, kao posebno mjesto rezervirano za *Tribunal*, suca i članove suda.
Velike apside izgrađene su u tokom 4. st. u Bazilici Maksencija na rimskom forumu, Palači Flavijevaca (Domus Flavia) na rimskom Palatinu i Konstantinovoj bazilici u Trieru (Njemačka).

Nakon antike i legalizacije kršćanstva u 4. st., - apsidu su kao arhitektonski element usvojile i prve ranokršćanske bazilike, - one su građene na istočnom dijelu kao prostor gdje su svećenici održavali liturgiju. Isprva je to bio prostor u kojem se nalazila biskupova katedra, i dvije subselie (kamene klupe) sa svake strane za svećenike. U kasnijim razdobljima od 9. st. u apsidi se nalazi oltar i sarkofag sa najvrednijom relikvijom.
Njihov oblik je i nadalje najčešće bio polukružan, ali su razvijeni i drugi poligonalni oblici (kvadrati, polovice; šesterokuta, osmerokuta..). Svod apside je najčešće bio polukupola, ali su postojali i drugi tipovi svodova; kosi, ravni. Apsidu su koristili i svi umjetnički stilovi nakon ranog kršćanstva Bizant, Romanika, Gotika, Renesansa, Barok...

Manje apside gradile su se oko kora ili na krajevima transepta (poprečnog broda). Takve apside bile su uobičajene u kasnijoj bizantskoj arhitekturi, i otomanskoj arhitekturi koja se razvila iz nje. Izraz *apsida* je bio rezerviran za dogradnje na istočnom kraju, dok su se ostale slične prigradnje na drugim stranama zvale *egzedre* ili *apsidalni otvori*. Obzirom na broj apsida, i vjerski objekti su tako nazivani; **Tetrakonh** je bio naziv za crkvu centralnog tlocrta (grčki križ sa četiri apside na svakom kraju broda i četiri kupole). Apside su ponekad bile toliko plitke, poput niše u zidu, da se na vanjskoj fasadi uopće nisu vidjele. 

Unutrašnji zidovi apsida, osobito njihove polukupole, bile su centralno mjesto na kojem su se izvodili najraskošniji mozaici, freske ili skulpture.

U pravoslavnim crkvama južna apsida zvana je *đakonikon* a sjeverna *proteza*, njihove crkve često imaju tri apside, taj bizantski uticaj proširio se i na ostatak Evrope.

## Reference

## Vanjske veze
Hram Antonina i Faustine

**Hram Antonina i Faustine** () je hram u Rimu koga je oko 141. podigao car Antonin Pije u počast svojoj umrloj supruzi Faustini. Njegovi ostaci se nalaze na Forum Romanumu, na Via Sacri, nasuprot Regiji.

Nakon Antoninove smrti 161. hram, koji je prvotno bio posvećen Faustini, je odlukom njegovog nasljednika Marka Aurelija posvećen i Antoninu. Nekoliko vijekova kasnije, najvjerojatnije u 6. vijeku, hram je konvertiran u kršćansku crkvu, što je jedan od razloga zašto je, za razliku od drugih antičkih građevina, bio očuvan kroz vijekove. S vremenom je dobila ime **Crkva San Lorenzo in Mirandi**. Nekoliko je puta preuređivana, da bi svoj sadašnji oblik dobila u 17. vijeku.

## Izvori

* Platner, Samuel Ball, (revised by Thomas Ashby), *A Topographical Dictionary of Ancient Rome,* (London: Oxford University Press), 1929. (On-line text)
* Touring Club Italiano (TCI) *Roma e Dintorni* 1965:133.
141.

__NOTOC__
Godina **141.** (**[[rimske brojke|CXLI]]**) bila je redovna godina koja počinje u subotu u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao **Godina konzulstva Severa i Stloge** (ili, rjeđe, **godina 894. ''[[Ab urbe condita]]***). Oznaka 141. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je [[kalendarska era]] [[Anno Domini]] u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.

== Događaji ==
* Posljednja (6.) godina *Yonghe'' ere kineske dinastije Han.
* U Rimu sagrađen Hram Antonina i Faustine, hram koga je car Antonin Pije posvetio svojoj umrloj supruzi Faustini Starijoj.
* Na mjestu episkopa Vizantijuma patrijarha Feliksa mijenja patrijarh Polikarp II.
* 6. zabilježeni perihelni prolaz Halleyeve komete.

## Rođenja
* Cheng Yu, savjetnik kineskog vojskovođe Cao Caoa (u. 220)
* Han Fu (u. 191)

## Smrti
* Faustina Starija, rimska carica i supruga Antonina Pija
* Filon iz Biblosa, feničanski historičar (u. 64)
Cheng Yu

**Cheng Yu** (142 - 221), pravim imenom Cheng Li (程立), koje je promijenio u Yu (dosl. "uzdizanje sunca") nakon sna o suncu na vrhu Planine Tai, bio je jedan od glavnih savjetnika kineskog gospodara rata Cao Caoa, a kasnije i funkcionar na dvoru Caoovog sina Cao Pija za vrijeme Tri kraljevstva. Chen Shou, autor *[[Zapisi Tri kraljevstva|Zapisa Tri kraljevstva]]*, opisuje ga kao izuzetno visokog čovjkeka (191&nbsp;cm) sa dugom i njegovanom bradom. Bio je rodom iz okruga Dong'e u kapetaniji Dong (kraj današnjeg Liaocheng). Cheng je poznat po drastičnim metodama kojima je rješavao Cao Caove logističke probleme, pa je tako jednom odnosno Cao Caou savjetovao da nedostatak hrane - umjesto da Caovom neprijatelju Yuan Shaou pošalje taoce u zamjenu za zalihe žita - riješi ubijanjem zarobljenika i pripremanjem njihovog mesa za jelo S druge strane je bio poznat i kao vrstan taktičar, čija je stručnost na kraju pomogla Cao Caou da konačno porazi svog dugogodišnjeg neprijatelja Yuan Shaoa i njegov klan na sjeveru Kine. Većina kineskih historičara ga smatra zaslužnim za stvaranje Kraljevine Wei, a jedini razlog zašto nije proglašen vojvodom je u njegovim kontroverznim metodama rješavanja nestašice hrane.

Cheng dobio postuhmno ime "Markiz Su," što znači Markiz Smirenosti. Cheng Yu je imao sina po imenu Cheng Wu, koji je nastavio služiti u Kraljevini Wei.

## Reference

## Povezano
* Tri kraljevstva
* Ličnosti Tri kraljevstva
* *[[Zapisi Tri kraljevstva]]*
* *[[Romansa Tri kraljevstva]]*
Cao Cao

**Cao Cao** (, 155 &ndash; 15. 3. 220) je bio general i državnik i pretposljednji kancelar u Istočnoj Han dinastiji koji je postao veliki poglavar tokom svojih konačnih godina u antičkoj Kini. Godine 204. kontrolisao je severni deo Kine koji je pod njegovim sinom postao kraljevstvo Vei.

## Poezija
Cao Cao ze bio ustanovljen pesnik. Sačuvane su 24 njegove pesme. Čuvena Cao Caova pesma „Gledajući plavo more“ jednostavnim jezikom opisuje veličanstveni prizor, a uz to, ona je prva kineska pesma u kojoj je pejzaž glavni motiv. Cao Caova poezija, u kojoj se mnogo pažnje pridaje umetničkoj vrednosti pesme, doprinela je razvoju poezije koju su napisali obrazovani ljudi.

Zajedno sa njegovim sinovima Cao Pi, Cao Dži, oni su zajedničko poznati kao „Tri Caoa“ u poeziji. Zajedno sa nekoliko drugih pesnika u to vreme, njihove pesme jesu temelji primera ćjenan pesama (; ćjenan je kinesko ime ere za period 196&ndash;220).

## Reference

## Vanjske veze
Gospodar rata

**Gospodar rata** (, ) je izraz kojim se opisuje ličnost koja je osvojila ili drži vlast nad određenom teritorijom, najčešće pod-nacionalnom jedinicom (okrug, provincija, regija i sl.) neke države, i to isključivo na temelju raspolaganja oružanom silom u obliku sebi vjernih vojnih ili paravojnih formacija, a nad kojima ne postoji nikakva kontrola centralnih vlasti.

Fenomen gospodara rata se zapaziti gotovo kroz cijelu pisanu historiju i kroz gotovo sve kulture, ali se najčešće vezuje uz velike države ili carstva u kojima iz raznih razloga (strana invazija, prirodna katastrofa, građanski rat, dinastičke spletke i sl.) dolazi do slabljenja ili potpunog nestanka centralne vlasti. U takvim situacijama lokalni i regionalni vojni komandanti preuzimaju vojnu i civilnu vlast pod parolom "uvođenja reda i zakona" i "zaštite naroda", odnosno da bi ostvarili vlastite političke ambicije koje su im u normalnim okolnostima bile van domašaja. Historija Kine pruža brojne primjere za ovaj fenomen, uključujući i 20. vijek i Eru gospodara rata nakon sloma dinastije Qing i stvaranja Republike Kine. Osim Kine, taj se fenomen mogao zapaziti i u Japanu za vrijeme Sengoku ere u 16. vijeku, odnosno u Rusiji za vrijeme građanskog rata 1918-1922.

Izraz gospodari rata se u stranoj literaturi često koristio i za pojedine vojne komandantne u vrijeme jugoslavenskih ratova 1990-ih.

U današnje vrijeme se izraz gospodari rata najčešće koristi za propale države kao što je Somalija, gdje jedinu efektivnu vlast imaju razne paravojne formacije na čelu sa karizmatskim pojedincima. Jedan od primjera je i Afganistan, čijim velikim dijelovima upravljaju lokalni vojni komandanti i političari čija je krajnja odanost centralnoj vlasti u Kabulu prilično upitna; SAD i NATO ulažu velike napore u stvaranje efikasne afganistanske vojske i policije upravo zato da bi pokušali riješiti taj problem.

Gospodari rata su jedan od čestih motiva, odnosno negativaca u postapokaliptičnim djelima fikcije.

## Veze
* Caudillo
Periapsis

**Periapsis** je točka orbite nekog objekta ili nebeskog tijela, na kojem je ono najbliže nebeskom tijelu oko kojeg kruži.

Ako govorimo o kruženju oko planete Zemlje, onda se periapsis naziva perigej, oko Sunca perihel, itd.

## Veze
* Apoapsis
Han Fu

**Han Fu** može označavati:
* Han fu, odjeća Han Kineza koja se nosila kroz historiju
* Han Fu (Istočni Han) (141–191), kineski birokrat iz doba Istočne dinastije Han
* Han Fu (fikcija), izmišljeni lik koji se pojavluje u kineskom historijskom romanu *Romansa Tri kraljevstva*
Blagoevgrad

**Blagoevgrad** (bugarski *Благоевград*) je grad na jugozapadu Bugarske, upravno je središte Oblasti Blagoevgrad sa svojih 76 075 stanovnika, po popisu iz 2007 godine. 

Kroz grad teče rijeka Bistrica.

Blagoevgrad je gospodarski i kulturni centar jugozapadne Bugarske. Smješten je u strumičkoj dolini koju tvori rijeka Struma, na obroncima Rilske planine i Pirinske planine, 101 km južno od Sofije, blizu granica sa; Grčkom, Srbijom i Sjevernom Makedonijom.

## Historija
U okolici današnjeg Blagoevgrada nalazilo se tračko naselje **Scaptopara** (grčki *Σκαπτοπαρα*) podignuto oko 300. pne. Ovo naselje bilo je poznato po brojnim izvorima termalne vode u okolici. Njime su zavladali Rimljani kao i ostalim dijelovima tadašnje Mezije.

O nekom naselju za ranog srednjeg vijeka nezna se ništa. Za vrijeme Otomanskog carstva razvilo se naselje naseljeno uglavnom muslimanskim stanovništvom zvano **Cuma-ı Bala** ( što na perzijskom i turskom znači *Gornja Džuma*. Prvi bugarski stanovnici u tadašnjoj Gornjoj Džumaji pojavljuju se tek na početku 19. stoljeća, za vrijeme bugarskog nacionalnog preporoda u svom naselju kojeg su nazvali *Varoša*. Tad je izgrađena i *Bogorodičina crkva* 1844 godine. Za preporoda je osnovana i *[[čitalište|Narodno čitalište]])* 1866 godine koje je odigralo veliku ulogu u buđenju nacionalnih osjećaja. Grad je oslobođen nakon Balkanskih ratova 1912-1913. 

Grad je prezvan u Blagoevgrad od strane tadašnjih komunističkih vlasti 1950 godine po osnivaču Bugarske komunističke stranke, Dimitru Blagoevu, koji se kao izbjeglica iz Egejske Makedonije naselio u Blagojevgradskom kraju. Prije grad je bio znan kao **Gorna Džumaja** (bugarski *Горна Джумая*)

## Školstvo
Današnji Blagoevgrad je veliki sveučilišni grad, prepun studenata. U gradu djeluju dva sveučilišta; 
* *Jugozapadno sveučilište Neofit Rilski* i 
* *Američko sveučilište u Bugarskoj* 

U gradu djeluje i historijski poznata ustanova *Visoka nacionalna škola Sv Kirila i Metoda*, koja je nekad djelovala u Solunu kao *Bugarska muška viša škola iz Soluna*, u Blagoevgrad je preseljena 1913 godine.

## Gradovi prijatelji
*  Auburn, Alabama
*  Delčevo
*  Skopje
*  Seres, Grčka
*  Solun, Grčka
*  Székesfehérvár
*  Nagasaki
*  Batumi

## Vanjske veze

* Informacijski portal Blagoevgrada 
* Općinske stranice Blagoevgrada 
* Američko sveučilište iz Blagoevgrada
* Sveučilište Neofit Rilski
Botevgrad

**Botevgrad** (bugarski: *Ботевград*) ; do 1934 godine zvao se *Orhanije* (Орхание), a do 1866 godine *Samundžijevo* (Самунджиево). To je grad u zapadnoj Bugarskoj u Oblasti Sofija. Botevgrad je udaljen 47&nbsp;km od glavnog grada Sofije.

## Geografija
Botevgrad i njegova predgrađa nalaze se u eliptičnoj dolini veličine - 5,066&nbsp;km². Općina Botevgrad uključuje zapadne dijelove planinskog masiva Balkan, planine; Ražana, Murgaš(najviši vrh 1687 m), Bilo i Goljama Planina i dio sjevernog Balkana. Pored grada nalazi se planinski prijevoj - Vitinja, koji spaja sjevernu sa južnom Bugarskom.

## Sport
Botevgrad ima odličnu košarkašku momčad, jednu od najboljih u Bugarskoj i na Balkanu. Grad ugošćuje i nogometni klub *Balkan Botevgrad*.

## Vanjske veze

* Službene stranice Općine Botevgrad
* Novosti iz Botevgrada 
* Portal Botevgrada
* Slike iz Botevgrada
* Panoramske slike Botevgrada od 360 stupnjeva
Ajtos

** Ajtos** (bugarski: Айтос, grčki i trački: **Aetós**, *Αετος*) je grad na istoku Bugarske, u Oblasti Burgas, udaljen oko 30 kilometera od bugarske crnomorske obale.

## Historija
Najstarije naselje iz kojeg je nastao današnji Ajtos osnovala su tračka plemena. Arheološka istraživanja govore o postojanju naselja već prije 500. pne.. Po jednoj staroj tračkoj legendi jedan od Orfejevih učenika i sljedbenika - Aetos osnovao je grad. Tijekom svoje višestoljetne povijesti grad se različito zvao; *Aetos*, *Astos*, *Idos* i *Akvilia*, između ostalog.

Za vrijeme vladavine kana Tervela, Ajtos i cijeli kraj oko grada prvi put je uključen u Bugarsko Carstvo. Tvrđava - *Aetos* bila je važan dio obrane Bugarskih zemalja protiv napada i provala Tatara, Avara i Križara.

1378 godine grad su zauzele otomanske trupe, pod vodstvom sultana Murata I. Za vrijeme Rusko-turskog rata 1828-1829, ruski general Hans Karl von Diebitsch pretvorio je Ajtos u značajno vojno uporište. Nakon sklapanja Adrianopolskog mira 1829 godine, mnogi od muslimanskih stanovnika grada iselili su se u Besarabiju.

U vrijeme Bugarskog nacionalnog preporoda, stanovnici Ajtosa uzeli su učešća u tom pokretu. Bugarski nacionalni velikan Vasil Levski osobno je osnovao u gradu revolucionarni komitet.

Nakon oslobođenja Ajtos je postao živo trgovačko središte, u to vrijeme važnije i od Burgasa. Prva djevojačka agronomska škola osnovana je u Ajtosu, u tom vremenu.

## Kultura u gradu
Ajtos je u Bugarskoj poznat po svom tradicionalnom proljetnom festivalu (maj-juni) narodnih pjesama *Noći slavuja*. Festival se održava u rekreacijskom parku *Slavujeva rijeka* i privlači velik broj izvođača i posjetioca iz cijele Bugarske.

## Rekreacija i turizam
### Prirodne znamenitosti
* Rekreacijski park *Slavujeva rijeka*- Svega nekoliko Bugarskih gradova imaju toliko velike i lijepe parkove kao što je *Slavujeva rijeka*, u parku je smješten i *Ajtoski zoološki vrt*.
* Formacija stijena *Trite Bratja* (Tri brata)
* Park prirode *Kazanite*
* Park prirode *Hisarja*
* Državna šuma *Korijata*

#### Historijske znamenitosti
* Antička utvrda *Aetos*
* Ajtoski povijesni put - antička cesta koja je povezivala antičke zemlje Trakiju i Meziju
* Sv. Dimitrij Solunski, pravoslavna crkva
* Ajtosko termalno kupalište

#### Kulturne znamenitosti
* Etnografsko selo *Genger*
* Muzej *Peter Stanev*
* Kazalište *Vasil Levski*

## Vanjske veze
* Službene stranice općine Ajtos
* EcoTrail Aitos - Službene turističke stranice
Dimitrovgrad (Bugarska)

**Dimitrovgrad** (bugarski: Димитровград) je ime grada i općine u oblasti Haskovo, u južnoj Bugarskoj. 

Dimitrovgrad se nalazi sjeverozapadno od Svilengrada i Grčko - Turske granice, istočno od Plovdiva i glavnog grada Sofije, a zapadno od Burgasa. Sjevernije od grada ide autoput - A1.

## Historija
Grad je osnovan 1947 godine i to dekretom tadašnje komunističke vlade bugarske. Grad su gradile omladinske dobrovoljačke brigade, koje su organizirane za taj cilj. 2. septembra 1947 službeno je najavljeno osnivanje grada, ali se njegova izgradnja produžila na nekoliko slijedećih godina. Grad Dimitrovgrad nastao je spajanjem triju već postojećih sela; Rakovskog, Marijina i Černokonjova. Na izgradnji grada od 1948 do 1950 radilo je 50 000 omladinaca. 

Pravi razlog za izgradnju novog grada bio je osnivanje novog modernog industrijskog središta, ali postojao je naravno i jaki ideološki razlog, da se smrt historijskog lidera bugarske komunističke partije Georgi Dimitrova, dobro iskoristi.

## Privreda
U Dimitrovgradu su podignuti pogoni kemijske industrije, strojogradnje, hrane, građevinskog materijala i tekstila. Pored toga u gradu radi nekoliko termoelektrana.

## Gradovi prijatelji
*  Dimitrovgrad
*  Kalamaria (Solun)

## Vanjske veze

* Službene stranice Dimitrovgradske Oblasti
* Forum Dimitrovgrada (podrška na engleskom)
* Portal grada Dimitrovgrada
Burgas

**Burgas** (bugarski: *Бургас*) je četvrti grad po veličini u Bugarskoj (drugi na moru sa 229 250 stanovnika) i turističko središte na Crnomorskoj obali. Grad je središte istoimene bugarske oblasti.

Grad se nalazi na najzapadnijoj točci Crnog mora, u velikom *Zaljevu Burgas*, sa kopna je okružen jezerima; *Vаja*, *Аtanasovsko* i *Маndrensko*. *Burgas* je najveća i najvažnija bugarska morska luka. Danas je ključno privredno, kulturno i turističko središte jugoistočne Bugarske, sa međunarodnim aerodromom koji povezuje brojna turistička naselja na južnoj obali Bugarske.

## Historija
*Burgas* je nasljednik drevnog grčkog grada *Pirgos* (grčki: Πύργος), kojeg su osnovali kolonisti iz *Apolonije* (današnji *Sozopol*) kao vojnu i osmatračku misiju drugih važnih naselja u toj regiji - *Mesembriji*. Današnji grad *Burgas*, prostire se na temeljima *Pirgosa*, ali i još tri drevna naselja: *Castritiona*, *Skafide* i *Rosokastrona*.

Za vrijeme vladavine Rima, *Burgas* je nosio ime *Deultum*, i bio je osnovan kao naselje rimskih vojnih veterana za cara Vespazijana. U srednjem vijeku, izgrađena je mala utvrda nazvana *Pirgos* (grčki: *Πύργος* znači *toranj*). Tek od 17. stoljeća naselje se zove *Ahelo-Pirgas*. Ovo naselje je kasnije preimenovano u *Burgas*. Ranih 1800-tih stanovništvo *Burgasa* se smanjilo nakon učestalih pljački i razbojstava koje su nad njima vršili razbojnici *kurdžali*. 

Sredinom 19. st. privreda grada se oporavila, zahvaljujući brodogradnji i izvozu žitarica. U vrijeme oslobođenja Bugarske od otomanske vlasti (1885), to je bilo malo naselje sa svega oko 3 000 stanovnika, od kojih su većina bili Grci uz Armence, Turke, Židove i Bugare. Nakon toga počeo je nagli razvoj *Burgasa* u suvremeni evropski grad. Podignuta je rafinerija i pogoni kemijske industrije, pored grada otvoreni su rudnici željeza i solane.

## Privreda
U 19. st., sa povećanjem pomorskog prometa u Crnom moru, *Burgas* je postao značajna luka. Izgradnjom željezničke pruge Solun-Istanbul značaj luke je opao, jer je većina njenog tadašnjeg prometa bila usmjerena prema lukama na jugu Crnog mora; Istanbulu, Trabzonu i drugim.1903 izgrađena je željeznička pruga do *Burgasa*, tako da je ponovno porastao promet u luci.

Danas je luka grada *Burgasa* najveća u Bugarskoj i značajan faktor u lokalnoj privredi. *Burgas* je i univerzitetski grad sa 6 000 studenata. 
U Burgasu djeluju konzularna predstavništva nekoliko zemalja; Turske, Bjelorusije, Rumunjske, Rusije i Ukrajine.

## Reference

## Gradovi prijatelji
*  San Francisco, Kalifornija
*  Rotterdam
*  Yantai
*  Krasnodar
*  Alexandroupolis
*  Miskolc
* Po *Burgasu* je dobio ime; *Poluotok Burgas* na otoku Livingston na *Južno Shetlandskim otocima*, na Antartiku.

## Vanjske veze

* Službene stranice grada
* Portal o Burgasu, informacije o gradu
* Galerija Nikola Gruev iz Burgasa
Dobrič

**Dobrič** je deveti po veličini grad u Bugarskoj, u sjeveroistočnom dijelu zemlje. Grad je i središte istoimene Oblasti Dobrič. Dobrič je središte bugarskog djela historijske pokrajine Dobrudže.

## Geografija
Dobrič se nalazi u sjeveroistočnome dijelu Bugarske. To je najudaljeniji značajniji grad u zemlji, od glavnoga grada Sofije udaljen je 480&nbsp;km sjeveroistočno, od Varne je udaljen oko 50&nbsp;km. Od Rumunjske je udaljen 35&nbsp;km i isto toliko od Crnog mora.

Grad se smjestio u južnom dijelu historijske pokrajine Dobrudže, čiji najveći dio pripada obližnjoj Rumunjskoj. Predio oko grada pripada jugoistočnom dijelu Vlaške nizine i on je valovit i brežuljkast. Središte grada podignuto je na dva manja brijega iznad Dobričke rijeke.
Klima u gradu je kontinentalna.

## Gradovi prijatelji
*  Constanța
*  Kavadarci
*  Zalaegerszeg
*  Saratov
*  Nowy Sącz
*  Izmail
*  Kırklareli
*  Schaffhausen
*  Pinsk
*  Golmud

## Vanjske veze

* Službena stranica Dobriča
Dupnica

**Dupnica** (Bugarski: Дупница ) je grad na zapadu Bugarske, u Oblasti Ćustendil, u podnožju planine Rila, udaljen oko 65&nbsp;km južno od glavnog grada Sofije.

## Povijest i zemljopisne osobine, gospodarstvo
Na mjestu današnje Dupnice postojalo je ljudsko naselje još od antike. Naselje je kroz historiju mijenjalo ime, od *Tobinica* do *Dupla* i *Dubnica*, posljednje ime zadržalo se sve do oslobođenja od otomanske vlasti, tad je ime grada promjenjeno u *Dupnica*. 1948 godine, po ustoličenju komunističke vlasti grad je prezvan u *Stanke Dimitrov*, ali je ubrzo nakon toga već 1949 godine, prezvan je u *Marek*, da bi već slijedeću godinu - 1950 ime grada bilo ponovno *Stanke Dimitrov*. Nakon demokratskih promjena u Bugarskoj i restauracije građanskog društva, vraćeno je staro ime grada *Dupnica*.

Dupnica se nalazi u dolini na 500 m nadmorske visine okružena planinama. Grad gledan sa okolnih planiskih visova, izgleda poput neke rupe (bugarski se rupa kaže*дупка/dupka*), otuda i ime grada - **Dupnica**. Čak pet rijeka teče pored grada. Zbog svog izuzetno lijepog položaja u podnožju Rilskih planina, Dupnica postaje sve više ladanjski grad u kojem mnogi imućniji Bugari imaju kuće za odmor.
* 15. oktobra 1902 godine, zbjeg od 600 žena i djece skrivao se je pred nadolazećom turskom vojskom u okolici Dupnice..

Na brdu iznad grada nalaze se ruševine srednjovijekovne utvrde i veliki križ podignut u počast poginulim sugrađanima u Balkanskim ratovima i Prvom svjetskom ratu.

Dupnicu Bugari zovu *Zeleni i sjenoviti grad*, zbog ugodne svježine u vrijeme ljetnih žega, jer je grad prepun drveća.
Dupnicu također i zovu *Mala Italija Bugarske*, zbog toga jer mnogi Dupničani rade u Italiji a u rodni grad vraćaju se tijekom ljeta. Drugi razlog je trgovina polovnim automobilima, od kojih je većina porijeklom iz Italije.
U Dupnici djeluje veliki pogon farmaceutske tvrtke *Actavis*, za socijalizma znanog kao poduzeće *HeFeKa* (bugarski: ХФК), u kojem je zaposleno 30-40 % svih radno sposobnih stanovnika.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice Dupnice
* Općina Dupnica na stranicama Domino.bg 
* Slike i tekstovi o Dupnici