Voyage à travers l'impossible

***Putovanje kroz nemoguće*** (fr. ***Voyage à travers l'impossible***) je fantastična drama iz 1882. godine koju je napisao Jules Verne, u saradnji sa Adolpheom d'Enneryjem. Spektakularna pozorišna predstava u tradiciji *[[Féerie|vilenjaštva]]*, prati avanture mladića koji, uz pomoć čarobnog napitka i raznovrsnog asortimana prijatelja i savjetnika, uspijeva izvesti naizgled nemoguća putovanja u središte Zemlje, na dno mora i na udaljenu planetu. Drama je duboko inspirisana Verneovom vlastitom serijom Izvanredna putovanja (*[[Voyages Extraordinaires]]*) i uključuje likove i teme iz nekih od njegovih najpoznatijih romana, uključujući *[[Vingt Mille Lieues sous Les Mers|Dvadeset hiljada liga pod morem]]*, *[[Voyage au centre de la Terre|Putovanje u središte Zemlje]]* i *[[De la Terre à la Lune, trajet direct en 97 heures 20 minutes|Sa Zemlje na Mjesec]]*.

Predstava je premijerno izvedena u Parizu u Théâtre de la Porte Saint-Martin 25. novembra 1882. godine i postigla je finansijski uspješan niz od 97 izvođenja. Savremeni kritičari dali su predstavi mješovite kritike; generalno, spektakularna scenografija i korištenje ideja iz Verneovih knjiga bili su visoko hvaljeni, dok su simbolika i moralne teme u scenariju kritikovane i pripisane saradnji d'Enneryja. Predstava nije objavljena za vrijeme Verneovog života i pretpostavljalo se da je bila izgubljena sve do 1978. godine, kada je otkriven jedan rukom pisani primjerak scenarija; tekst je od tada objavljen i na francuskom i na engleskom jeziku. Nedavni naučnici su raspravljali o istraživanju žanra fantastike i inicijacijskih mitova u predstavi, korištenju likova i koncepata iz Verneovih romana, te o dvosmislenom tretmanu naučnih ambicija u predstavi, označavajući prelaz od optimizma do pesimizma u Verneovom tretmanu naučnih tema.

## Radnja

Otprilike dvadeset godina prije početka radnje drame, arktički istraživač kapetan John Hatteras postao je prvi čovjek koji je stigao do Sjevernog pola, ali je u tom pokušaju poludio (kako je opisano u Verneovom romanu *[[Voyages et Aventures du capitaine Hatteras|Avanture kapetana Hatterasa]]*). Po povratku u Englesku, gdje je ostatak života proveo u mentalnoj bolnici, njegov mladi sin Georges povjeren je na brigu aristokratkinji Madame de Traventhal iz dvorca Andernak u Danskoj.

Na početku drame, Georges živi s Madame de Traventhal i njenom unukom Evom, za koju je zaručen. Nikada nije saznao identitet svog oca, ali opsesivno sanja o putovanjima i avanturama i želi slijediti stope velikih istraživača: Otta Lidenbrocka (iz *[[Voyage au centre de la Terre|Putovanja u središte Zemlje]]*), Kapetana Nema (iz *[[Vingt Mille Lieues sous Les Mers|Dvadeset hiljada liga pod morem]]*), Michela Ardana (iz *[[De la Terre à la Lune, trajet direct en 97 heures 20 minutes|Od Zemlje do Mjeseca]]* i *[[Autour de la Lune|Oko Mjeseca]]*), a posebno kapetana Hatterasa. Madame de Traventhal, u nadi da će ga izliječiti od opsesije, šalje po ljekara koji je tek stigao u zemlju, izvjesnog doktora Oxa (iz kratke priče "Eksperiment doktora Oxa"). Ox ulazi i biva dočekan u dvorcu, iako se čini da se ne slaže dobro s majstorom Volsiusom, lokalnim crkvenim orguljašem i prijateljem de Traventhalovih.

Doktor Ox, uhvativši nasamo, otkriva Georgesovo pravo porijeklo i nagovara ga da popije čarobni napitak koji mu omogućava da pređe granice vjerovatnog i putuje kroz nemoguće. Eva, shvativši šta se dogodilo, uzima napitak i popije ga, kako ne bi napustila Georgesa. Porodični prijatelj, učitelj plesa Tartelet (iz *[[L'École des Robinsons|Škole za Robinsonove]]*), zaveden je prilikom putovanja i pije svoj dio napitka prije nego što ga iko može zaustaviti. Ox kreće sa sva tri putnika, dok Volsius kuje tajne planove da pođe s njim i zaštiti Georgesa od Oxovog utjecaja. Usput, još jedan Danac, Axel Valdemar, također se miješa u putovanje i postaje Tarteletov prijatelj.

Tokom putovanja, Volsius se ponovo pojavljuje u liku Georgesovih junaka: Otta Lidenbrocka u središtu Zemlje, kapetana Nema na putovanju *[[Nautilus (fiktivna podmornica)|Nautilusom]]* do Atlantide i Michela Ardana na putovanju topovima na udaljenu planetu Altor. Ox i Volsius su u stalnom sukobu tokom cijele drame, pri čemu prvi podstiče Georgesa na oholost, a drugi nastoji da ga zaštiti od utjecaja. Čini se da Ox pobjeđuje na vrhuncu drame, kada Georges - pokušavajući da radi za dobrobit Altora, gdje je prekomjerna potrošnja lišila planetu tla i drugih prirodnih resursa - predvodi masivni tehnološki projekat kako bi spasio planetu od požara preusmjeravanjem njenih vodenih kanala. Projekat se obija o glavu i planeta eksplodira.

Magičnom intervencijom Oxa i Volsiusa, putnici se vraćaju u dvorac Andernak, gdje je Georges na rubu smrti. Volsius nagovara Oxa da sarađuje s njim, rješavajući napetost među njima otkrivajući da svijetu trebaju obje simbolične figure - naučno znanje i duhovno suosjećanje - da bi djelovali u harmoniji. Zajedno, oni vraćaju Georgesa životu i zdravlju. On se odriče svojih opsesija i obećava da će živjeti sretno do kraja života s Evom.

## Teme

Najistaknutija tematska inspiracija drame je Verneov serijal *Izvanredna putovanja*, na koji se slobodno poziva i na koji se referira; pored elemenata radnje preuzetih iz *Putovanja u središte Zemlje*, *Dvadeset hiljada liga pod morem*, *Od Zemlje do Mjeseca* i *Oko Mjeseca*, lik Doktora Oxa ponovo se pojavljuje iz kratke priče "Eksperiment doktora Oxa", gospodin Tartelet je izveden iz lika iz *Škole za Robinsone*, a junak Georges je opisan kao sin kapetana Hatterasa iz *Avantura kapetana Hatterasa*. Istovremeno, radnja drame je jasno razlikuje od ostatka Verneovog djela. Dok su njegovi romani zasnovani na pomno istraženim činjenicama i uvjerljivim pretpostavkama, i često završavaju s krajnjim ciljem koji ostaje nedostižan, drama istražuje potencijal da se liku dozvoli da pređe sve uvjerljive granice i izvrši avanture u domenu čiste fantazije.

Kao i mnogi Vernovi romani, drama je duboko prožeta temama inicijacije, odražavajući tradicionalni mitski obrazac mladog junaka koji odrasta i dostiže zrelost kroz opasno i transformativno putovanje. U romanu *Putovanje kroz nemoguće*, mladi Georges, u početku zarobljen opsesijama sličnim onima koje su izluđivale njegovog oca, rješava svoje unutrašnje muke tokom mučnog niza iskustava u kojima se Ox i Volsius takmiče kao zamjenske očinske figure. Obje očinske figure su vrlo simbolične: Ox je zlokobni zavodnik koji predstavlja znanje i nauku, uravnotežujući anđela čuvara Volsiusa.

Predstava također sadrži dvosmislen i višestruki prikaz naučnog znanja, slaveći ga zbog njegovih humanističkih dostignuća i otkrića, ali i upozoravajući da ono može nanijeti ogromnu štetu kada je u rukama neetičnih ili preambicioznih osoba. S obzirom na ove teme, predstava je vjerovatno Verneovo najčistije naučnofantastično djelo. Strukturno, predstava evocira trodijelni dizajn opere Jacquesa Offenbacha *[[Hoffmannove priče]]*, u kojoj junak mora birati između ljubavi i umjetnosti. Međutim, u *Putovanju kroz nemoguće*, izbor je između pozitivnih ideala - ljubavi, dobrote, sreće - i neograničenih naučnih ambicija zlokobnog Doktora Oxa.

Korištenje naučnih tema označava poziciju predstave na važnoj prekretnici u Verneovoj ideologiji. U Verneovim ranijim djelima, upućeni junaci nastoje koristiti svoje vještine kako bi promijenili svijet nabolje; u njegovim kasnijim romanima, nasuprot tome, naučnici i inženjeri često primjenjuju svoje znanje na moralno neprihvatljive projekte. Predstava, istražujući nauku i u pozitivnom i u negativnom svjetlu, prikazuje Verna u prelazu između dvije tačke gledišta.

## Produkcija

Od 1863. godine, Verne je bio pod ugovorom s izdavačem Pierre-Julesom Hetzelom, koji je objavio svaki od njegovih romana, počevši od *[[Cinq semaines en ballon|Pet sedmica u balonu]]* (1863.) i *[[Voyage au centre de la Terre|Putovanja u središte Zemlje]]* (1864.), pa sve do ostatka njegovih knjiga, formirajući niz romana koji je Hetzel nazvao *[[Voyages Extraordinaires|Izvanredna putovanja]]*. Taj dogovor je Verneu dao istaknutost kao romanopiscu i određenu finansijsku stabilnost, ali prema uslovima ugovora, Verneova zarada mu je jedva donosila egzistencijalnu plaću. Verneova sreća se značajno promijenila 1874. godine, kada je pozorišna adaptacija njegovog romana *[[Le Tour du monde en quatre-vingts jours|Oko svijeta za osamdeset dana]]* postala veliki hit, izvedena 415 puta u originalnoj produkciji i brzo učinila Vernea bogatim, kao i slavnim dramskim piscem. Adaptirana u saradnji sa šoumenom d'Enneryjem, predstava je izmislila i kodificirala *pièce de grand spectacle*, ekstravagantni pozorišni žanr koji je postao izuzetno popularan u Parizu tokom posljednje četvrtine devetnaestog stoljeća. Verne i d'Ennery su kasnije adaptirali još dva Verneova romana, *[[Les Enfants du capitaine Grant|Djeca kapetana Granta]]* i *[[Michel Strogoff]]*, kao slično spektakularne drame.

Verne je počeo razmišljati o ideji da okupi mješoviti izbor likova iz romana *Izvanredna putovanja* na novoj avanturi početkom 1875. godine, kada je razmišljao o pisanju romana u kojem bi Samuel Fergusson iz romana *Pet sedmica u balonu*, Pierre Aronnax iz *Dvadeset hiljada liga pod morem*, Phileas Fogg iz romana *Putovanja oko svijeta za osamdeset dana*, dr. Clawbonny iz *Avantura kapetana Hatterasa* i drugi likovi zajedno putovali oko svijeta u letećoj mašini težoj od zraka. Kasnije te godine objavljen je još jedan roman o sličnom putovanju oko svijeta u letećoj mašini, *La Conquête de l'air* Alphonsea Browna, što je navelo Vernea da odgodi ideju. Ideja se, u znatno izmijenjenom obliku, konačno ponovo pojavila pet godina kasnije kao *Putovanje kroz nemoguće*.

Verne je otišao kod d'Enneryja s idejom u februaru 1880. godine, i nekoliko sedmica su surađivali u Antibesu na dva projekta istovremeno: dramatizaciji *Michaela Strogoffa* i novoj drami. *Putovanje kroz nemoguće* bila je jedina njihova suradnja koja nije bila direktno zasnovana na već postojećem Verneovom romanu. Moderna naučna istraživanja nisu uspjela utvrditi koliki dio drame je napisao svaki od saradnika, ali Verneov stručnjak Robert Pourvoyeur sugerirao je da je drama očito zasnovana na Verneovim idejama i stoga se može tretirati kao uglavnom Verneovo djelo.

Prema tadašnjim glasinama, Verne i d'Ennery su se posvađali oko tretmana nauke u predstavi, pri čemu je d'Ennery želio osuditi naučna istraživanja, a Verne se zalagao za pristup koji je više naklonjen nauci i koji je pun nade. Verne je navodno izostavio neke posebno negativne dijelove iz scenarija i protestovao kada ih je d'Ennery ponovo ubacio za produkciju. *Putovanje kroz nemoguće* bila je njihova posljednja suradnja. Predstava je ujedno i Verneov jedini doprinos žanru vilenjaštva.

Joseph-François Dailly, prvi glumac koji je odigrao ulogu Passepartouta u predstavi *Oko svijeta za osamdeset dana*, dobio je ulogu Valdemara; drugi član glumačke ekipe u predstavi *Oko svijeta*, Augustin-Guillemet Alexandre, glumio je nasuprot njemu kao Tartelet. Paul-Félix Taillade, koji se pojavio u predstavi *Djeca kapetana Granta*, dobio je ulogu Doktora Oxa, a Marie Daubrun, poznata vilenjačka glumica koja je ujedno bila i ljubavnica i muza Charlesa Baudelairea, glumila je Evu. Produkciju je režirao Paul Clèves (rođen kao Paul Collin), direktor Théâtre de la Porte Saint-Martin od 1879. do 1883. godine. Oscar de Lagoanère, plodan kompozitor i muzički direktor, napisao je muziku za predstavu.

## Prijem

Predstava, reklamirana kao fantastičan komad u tri djela (fr. *une pièce fantastique en trois actes*), premijerno je izvedena u Parizu u Théâtre de la Porte Saint-Martin 25. novembra 1882. godine. Kao i prethodne saradnje Vernea i d'Enneryja, *Putovanje kroz nemoguće* imalo je svečanu premijeru. međutim, kritički prijem je bio pomiješan. U izdanju *[[Les Annales du Théâtre et de la Musique]]* iz 1882. godine, Édouard Noël i Edmond Stoullig kritikovali su predstavu zbog uključivanja "katoličko-reakcionarnog misticizma koji nastoji izazvati suze svete vode kod publike;" Noël i Stoullig su sumnjali da je d'Ennery kriv za mistične prizvuke. U *[[Le Temps]]*, Francisque Sarcey je kritikovala predstavu s kratkom napomenom, tvrdeći da su sve ostale predstave koje su se prikazivale te sedmice bile "daleko zanimljivije i zabavnije". Istaknuo je inovativnu Verne-d'Enneryjevu ideju korištenja ljudskih likova Volsiusa i Oxa za predstavljanje dobra i zla u fantaziji, umjesto pribjegavanja tipičnim likovima "Dobre vile" i "Zle vile" u takvim dramama, ali je dodao da "nije baš shvatio šta smo dobili tom zamjenom".

Pariški kritičar Arnold Mortier, u dugoj recenziji predstave, opisao ju je kao "lijepu" i "elegantnu", te je visoko pohvalio Daillyjevu izvedbu kao Valdemara, ali je smatrao da je postavci nedostajalo originalnosti: "mnogo novca je uloženo u ovu produkciju, ali vrlo malo ideja." Poput Sarceya, s određenom oštrinom je komentirao metaforičku upotrebu Volsija i Oxa kao simbola Dobra i Zla, umjesto atraktivnih mladih žena koje igraju Dobre i Zle Vile: "Nije li možda vrijeme da se vratimo toj praksi?" Anonimni recenzent za *[[The New York Times]]* rekao je o predstavi: "Nikada nisam vidio ništa idiotski nekoherentnije, ili čiji je dijalog pretenciozniji", ali je predvidio da će biti uspješna zbog svojih spektakularnih produkcijskih vrijednosti. Henri de Bornier dao je predstavi kratku, ali vrlo pozitivnu ocjenu u La Nouvelle revue, ističući eleganciju dekora i komentirajući da su Verne i d'Ennery učinili čovječanstvu "pravu uslugu" istražujući nemoguće domene na pozornici.

Charles Monselet, u *[[Le Monde Illustré]]*, pohvalio je Tailladea i "neobičan" karakter putovanja, ali je predstavu u cjelini smatrao zamornom. S druge strane, dva druga velika ilustrovana časopisa, *[[L'Illustration]]* i *[[L'Univers Illustré]]*, pozdravila su predstavu s potpuno pozitivnim kritikama, posebno hvaleći spektakularnu scenografiju. Auguste Vitu dao je predstavi uglavnom pozitivnu kritiku, hvaleći glumce, dekor i korištenje Verneovih ideja, ali je izrazio sumnje u mudrost kombinovanja toliko različitih stilova - dramskog realizma, naučne fantastike i čiste fantazije - u jednoj produkciji. Anonimni kritičari u *[[Revue politique et littéraire]]* i *Revue Britannique*, kao i Victor Fournel u *[[Le Correspondant]]* i Arthur Heulhard u *Chronique de l'Art*, svi su napisali slično pomiješane kritike, hvaleći glumce i Verneove likove i koncepte, ali navodeći da su d'Enneryjeve dramatizacije i revizije bile nespretne. U svojoj historiji vile iz 1910. godine, Paul Ginisty je pohvalio *Putovanje kroz nemoguće* zbog uvođenja "naučnog elementa" u žanr i zbog dovođenja likova iz Verneovih knjiga na pozornicu, ali je oštro kritikovao d'Enneryja jer je u usta lika Volsiusa stavio "bijesno zastarjele" osjećaje.

*Putovanje kroz nemoguće* izvedeno je 97 puta, i doprinijelo je trajnoj slavi i Vernea i d'Enneryja. Godine 1904. pionirski redatelj Georges Méliès slobodno je adaptirao dramu u film, *[[Le Voyage à travers l'impossible]]*.

## Ponovno otkriće

Drama nije objavljena za Vernovog života i pretpostavljalo se da je izgubljena sve do 1978. godine, kada je rukom pisana kopija otkrivena u Arhivi Ureda za cenzuru Treće Republike. Tekst je u Francuskoj objavio Jean-Jacques Pauvert 1981. godine. Engleski prijevod Edwarda Baxtera naručilo je Sjevernoameričko društvo Julesa Vernea, a objavljen je 2003. godine od strane Prometheus Books. Prva produkcija drame nakon njenog ponovnog otkrića dogodila se 2005. godine, u maloj izvedbi u Histrio teatru u Washingtonu, DC.

Od njenog ponovnog otkrića, dramu su proučavali i analizirali naučnici zainteresovani za njeno mjesto u Vernovom opusu, iako je i dalje relativno malo poznata među njegovim djelima. Američki stručnjak za Vernea, Arthur B. Evans, nazvao ga je "divnim", rekavši da "prikazuje [Vernea] u njegovom najhirovitijem naučnofantastičnom obliku". Švicarsko-američki stručnjak za Vernea, Jean-Michel Margot, opisao ga je kao "jedno od najzanimljivijih, najiznenađujućih i najvažnijih kasnijih djela Julesa Vernea".

## Bilješke
### Reference

### Citati

* 
* 

## Vanjske poveznice
* Muzika nadahnuta predstavom Sjevernoameričkog društva Julesa Vernea
* Scenografski model iz izvorne produkcije u Nacionalnoj biblioteci Francuske