open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Doručak na travi

***Doručak na travi*** (francuski: *Déjeuner sur l'herbe*), izvornog naziva *Kupanje*, je slika Edouarda Maneta iz 1863. g. koja se smatra prvom slikom moderne umjetnosti, a svrstavaju je i u realizam i impresionizam.

## Historija

Manetova slika je odbijena na izložbi Salona u Parizu 1864. god. i bila je jedna od slika zbog koje je Car dozvolio izložbu odbijenih radova (*Salon des Refusé*). 
Danas se nalazi u muzeju d'Orsay u Parizu, u kojemu se nalazi najveća kolekcija impresionističkih slika.

## Odlike

Na slici Manet suprotstavlja suvremeni moral u liku odjevenih muškaraca s nagim likom žene u prirodnom okolišu. Položaj figura Manet je preuzeo s bakropisa Marcantonija Raimondija, koji je prikazivao detalj Riječnih bogova s Rafaelove slike "Parisov sud". Kao što je i Paris odabrao zlatnu jabuku dati, ne božici, nego odvažnoj djevojci koja se usudila biti "žena svog vremena", tako se Manet posvetio slikanju "istinite stvarnosti" namjesto akademskog romantizma.

Manet ovom anti-akademskom slikom nije želio prikazati stvarni događaj, nego objaviti vizualni manifest umjetničke slobode jer je ona prva slika u kojoj slikar slobodno kombinira bilo koje elemente radi estetskog dojma. To je početak shvaćanja larpurlartizma tj. načela "umjetnost radi umjetnosti" koje je zavladalo kasnije i posijalo razdor između konzervativaca i naprednih umjetnika do kraja 19. st.

Po Manetu, slika treba da bude "čisto slikarstvo" poteza kista, a ne tradicionalni "prozor u svijet", te su njegove slike lišene opisnih sjena, pa čak i okoline uopće. Brojni dosadni tonovi zelenila i baršunaste crne postoje samo kako bi istakli obrise likova. To je očito u ženskoj figuri u prvom planu koja je naslikana izrazito plošno, poput žena s japanskih drvoreza koji su upravo bili uvažavani u Parizu tog doba.

Vidjevši sliku, književnik Émile Zola je opisao kao "komad prirode viđen kroz temperament". Kasnije je Zola objasnio Manetov pristup slikanju u kojemu je opisao kako Manet nikada ne zna kako će slika ispasti na kraju. Manet je razvio način slikanja koji on naziva "iskrenim", "istinitim" i "samo-izrazom".

Užasnut nedovršenim izgledom ove slike reakcionarni kritičar, Ernest Chesneau, je u svom eseju (koji se tada preporučao na francuskoj akademiji likovnih umjetnosti, École des Beaux-Arts) proročki izjavio da ako se ovakav stil nastavi uskoro će se slike sastojati ni od čega drugog doli od dvaju širokih obojenih ploha.
I doista, ova slika se smatra prvom u kojoj je umjetnik započeo slikati spontano i slobodno, te eksperimentirati dok slika u potrazi za novim načinima izražavanja. Dakle, pristup slikarstvu koji je svojstven većini slikara na početku 20. stoljeća, te će naposljetku dovesti do apstraktne umjetnosti.

## Izvori
* Paul Hayes Tucker, *Maneova slika Le Déjeuner sur l'herbe*, Cambridge University Press, 1998., str.12.-14.

## Poveznice
* Realizam
* Impresionizam

## Vanjske veze
* Detalji slike
Boccaccio '70

***Boccaccio '70*** () je italijansko-francuski igrani film snimljen 1962. godine u režiji Marija Monicella, Federica Fellinija, Luchina Viscontija i Vittorija De Sice. Po strukturi predstavlja omnibus koji se sastoji od četiri različite priče; nastao je po ideje Cesarea Zavattinija, koji je zamislio film koji bi kroz kratke vinjete humoristički opisao moral i ljubav u modernoj Italiji na način na koji je to Boccaccio učinio u srednjovjekovnoj Italiji sa svojim *[[Decameron]]om*. Film je originalno distribuiran u dvije verzije: međunarodnoj, u kojoj je izbačen Monicellijev segment; i italijanskoj, koja je sadržavala sve epizode.

## Uloge
* Marisa Solinas ... Luciana
* Germano Gilioli ... Renzo
* Peppino De Filippo ... Dr Antonio Mazzuolo
* Anita Ekberg ... sama sebe
* Tomas Milian ... Ottavio
* Romy Schneider ... Pupe
* Sophia Loren ... Zoe

Četiri originbalne epizode su:
* *Renzo e Luciana* (rež. Mario Monicelli), ul, Marisa Solinas i Germano Gilioli.
* *Le tentazioni del dottor Antonio* (rež. Federico Fellini), ul. Peppino De Filippo i Anita Ekberg.
* *Il lavoro* (rež. Luchino Visconti), ul. Romy Schneider i Tomas Milian.
* *La riffa* (rež.  Vittorio De Sica), ul. Sophia Loren.

## Reference

## Vanjske veze
*
La marcia su Roma

***La marcia su Roma*** () je italijansko-francuska crno-bijela filmska komedija snimljen 1962. u režiji Dina Risija. Protagonisti, čiji likove tumače Vittorio Gassman i Ugo Tognazzi, su dva najbolja prijatelja koja se nakon povratka iz Prvog svjetskog rata, duboko razočarani stanjem u tadašnjoj Kraljevini Italiji, odlučuju priključiti radikalnom revolucionarnom pokretu koji će postati Nacionalna fašistička partija (PNF), odnosno postaju članovi njihovih paravojnih formacija *[[crnokošuljaši|crnih košulja]]*. Radnja prikazuje kako se pokret postepeno odriče svih svojih programskih načela i postaje čuvar istog onog establishmenta protiv koga se trebao navodno boriti, odnosno kako dvojica protagonista njega odriču upravo u trenutku kada maršom na Rim osvaja vlast. *La marcia su Roma*, čija je premijera koincidrala sa 40. godišnjicom dolaska fašista na vlast, izazvao je veliku pažnju kao jedan od prvih filmova koji se temom fašizma nastojao pozabaviti na humorističan način, odnosno koristeći tada popularni stil *[[commedia all'italiana]]*.

## Uloge
*Vittorio Gassman: Domenico Rocchetti
*Ugo Tognazzi: Umberto Gavazza
*Roger Hanin: Kapetan Paolinelli
*Mario Brega: Marcacci "Mitraglia"
*Angela Luce: Contadina
*Giampiero Albertini: Cristoforo
*Liù Bosisio: Adelina
*Ernesto Almirante: Sudac Bellinzoni
*Daniele Vargas: "Sua Eccellenza"

## Vanjske veze
*
The Loneliness of the Long Distance Runner (film)

***The Loneliness of the Long Distance Runner*** () je britranski crno-bijeli igrani film snimljen 1962. godine u režiji Tonyja Richardsona. Po žanru je drama, a temelji se na istoimenoj noveli Alana Sillitoea, koji je također napisao scenario. Protagonist, koga tumači Tom Courtenay, je adolescent koji je zbog sitnog kriminala završio u borstalu (popravni dom). Radnja kroz flashbackove pokazuje kako se odao kriminalu, ali i kako u borstalu počinje sticati povlašteni položaj kada se otkrije kako posjeduje sportski talent, odnosno za trčanje na duge staze. *The Loneliness of the Lost Distance Runner* se isticao nastojanjem da se na što realističniji način prikaže sumorni život radničke klase u tadašnjoj Engleskoj, čemu je značajno doprinijelo Richardsonovo iskustvo pri izradi dokumentarnih filmova. Na publiku je, međutim, najveći efekt imalo finale filma u kome mladi protagonist prkosi predstavnicima autoriteta, a što je kasnije dalo poticaj i mnogim drugim sineastima da u sadržaj svoj filmova ubacuju antiestablishmentske sadržaje i motive, što će posebno do izražaja doći krajem decenije.

## Uloge
* Michael Redgrave ... Upravnik popravnog doma Ruxton Towers
* Tom Courtenay ... Colin Smith
* Avis Bunnage ... Mrs Smith
* Alec McCowen ... Brown
* James Bolam ... Mike
* Joe Robinson ... Roach
* Dervis Ward ... Detektive
* Topsy Jane ... Audrey
* Julia Foster ... Gladys

## Izvori

## Vanjske veze
*
The Day of the Triffids

***The Day of the Triffids*** () je science fiction roman britanskog književnika Johna Wyndhama, koji se smatra klasičnim ostvarenjem postapokaliptičkog žanra.

Protagonist je Bill Masen, biolog koji je postao stručnjak za trifide, neobično visoke, otrovne i pokretne biljke mesožderke nepoznatog porijekla, koje se u bliskoj budućnost svejedno koriste kao izvor goriva. Radnja prikazuje kako zbog izloženosti njihovom otrovu završi u bolnici i tako uspije izbjeći neobični meteorski pljusak koji oslijepi najveći dio čovječanstva; nakon buđenja se nastoji priključiti malenom broju onih koji su sačuvali vid i koji se u nastalom kaosu nastoje ne samo obraniti od gladnih trifida, nego i obnoviti kakvu-takvu civilizaciju.

Wyndham je kao uzor za svoj roman naveo Wellsov *[[Rat svjetova]]*. Kasniji kritičari su naveli da je predstavljao jedno od prvih žanrovskih ostvarenja koje je pokušalo špekulirati od posljedicama globalne kataklizme, odnosno koliko bi čak i oni njome nezahvaćeni mogli preživjeti, odnosno održati civlizaciju lišeni ljudi koji održavaju njenu infrastrukturu.

Wyndhamov roman je postao izuzetno popularan, te je poslužio kao podloga za istoimeni igrani film iz 1962. godine, strip Marvel Comicsa iz 1975. godine (kasnije objavljen u bivšoj Jugoslaviji) te dvije televizijske adaptacije - 1981. i 2009. godine.

Godine 2001. je Simon Clark napisao licencirani nastavak pod naslovom *[[The Night of the Triffids]]* (Noć trifida) koji prikazuje događaje 25 godina nakon kataklizme.

## Povezano
**[[Sljepilo (roman)|Sljepilo]]*, roman Josea Saramaga iz 1995. godine sa sličnim zapletom

## Vanjske veze
* .
* .
Prahistorijski lokaliteti u dolini Vézère

**Prahistorijski lokaliteti u dolini Vézère** su skup prahistorijskih nalazišta koji se protežu na preko dvadeset i pet milja duž doline Vezere između Les Eyzies-de-Tayaca i Montignaca, u francuskom departmanu Dordogne u Akvitanije.

Ovi lokliteti su upisani na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Evropi u oktobru 1979. god. Upis se odnosi uglavnom na oslikane špilje koje su među najvažnijima za proučavanje špiljske umjetnosti mlađeg paleolitika, ali i niz drugih arheoloških lokaliteta.
Upis sadržava 147 nalazišta iz paleolitika i 25 uređenih špiljskih okolica od 30&nbsp;km x 40&nbsp;km, gdje su pronađene stotine tisuća kamenih artefakata i umjetničkih kostiju, tj. 500.000 kremenom izrezbarenih predmeta i 844 različitih alata i umjetnina.

Nalaze iz ovih lokaliteta UNESCO opisuje kao:
*"Neke od špilja koje je oblikovala Vézère su poznati u svijetu kao remek-djela prapovijesne umjetnosti: "Venera iz Laussela" i "Konjski friz" u visokom reljefu iz Cap Blanc ([[Marquay]]), te posebno poznate špiljske slike [[Lascaux]]a ([[Montignac]]) čije je otkriće u 1940-im označilo prekretnicu u povijesti prapovijesne umjetnosti: scene lova, prikazivanje stotine životinja s zadivljujućom točnošću promatranja, te bogatih boja i živopisne kvalitete. "

"Predmeti i umjetnička djela iz doline Vezere su izuzetno rijetki svjedoci davno nestale civilizacije, koju je vrlo teško razumjeti. Ovi nalazi nude mnogo vrijednih znanja o najudaljenijem razdoblju ljudske povijesti, davno prije antike, i umjetnost datiraju natrag na razdoblje paleolitika. Oni imaju jedinstvenu privlačnost, osobito u smislu povijesne perspektive [[etnologija|etnoloških]], [[antropologija|antropoloških]] i [[estetika|estetskih]] vrijednosti."*

## Popis lokaliteta

## Veze

* Altamira
* Paleolitska umjetnost
* Arheologija
* Prapovijest

## Vanjske veze
* Lascaux  Službene stranice špilje Lascaux, Francusko ministarstvo kulture.
Alençonska čipka

**Alençonska čipka**, poznata i kao **kraljica čipke**, je vrsta čipke koja potječe iz grada Alençona (Donja Normandija, Francuska). Alençonski vez (francuski: *point d’Alençon*) je posebna tehnika čipkarenja koja je neobična zbog potrebne velike razine majstorstva i dugotrajnog postupka kojim u sedam sati rada nastaje tek 1&nbsp;cm² čipke. Svaka pojedinačna alençonske čipka se sastoji od nekoliko dizajna koji su povezani fino izvezenom mrežom niti, a služila je kao ukrasni detalj svjetovne i crkvene odjeće. Kako bi se naučio alençonski vez potrebno je sedam do deset godina obuke koja se temelji na bliskošću majstora čipkara i njegovog šegrta, te prijenosu znanja isključivo kroz praktičan rad. Zbog toga je umješnost izrade alençonske čipke upisana na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi 2010. god.. 

## Odlike

Alençonska čipka nastaje u nekoliko sukcesivnih etapa: crtanje i bockanje nacrta na pergament, crtanje obrisa nacrta i stražnji vez, potom uobičajeni vez dizajna, sjenčenje i spajanje šavovima, ukrašavanje dizajna i izvezivanje reljefa. Potom se čipka skida s pergamenta žiletom, podrezuje i naposljetku se šavovi kojima su dizajni spojeni poliraju kliještima jastoga.

### Historija

Čipkarstvo u Alençonu je započelo u 16. stoljeću, a nakon što je Jean-Baptiste Colbert 1665. godine, tijekom vladavine Luja XIV, osnovao kraljevsku radionicu za izradu mletačke čipke, ono se snažno razvilo. Ova radionica je nastala kako bi se ograničila ovisnost dvora o uvozu inozemne čipke. Nije trebalo dugo da lokalni majstori preoblikuju mletačku čipku i već do 1675. godine nastala je jedinstvena i originalna alençonska čipka.

Nakon Francuske revolucije 1789. god. potražnja za alençonskom čipkom je opala, ali se obnovila tijekom Drugog Francuskog Carstva (1852..-70.), ali je pri kraju 19. stoljeća potpuno ispala iz mode i potpuno ju je potisnula mnogo jeftinija tvornička čipka.

Alençonski vez su tijekom ovog razdoblja sačuvale samo karmelićanke u Alençonskom samostanu. Tek 1976. godine osnovana je Državna radionica čipke kako bi se sačuvale tehnike njezine proizvodnje. Također, u središtu grada, odmah pored radionice, postavljena je stalna izložba alençonske čipke u Muzeju likovnih umjetnosti i čipke (* Musée des Beaux Arts et de la Dentelle*). Radionica je otvorena za javnost samo nekoliko dana godišnje.

## Reference

* Gérasime Bonnaire Despierres, *Alençon lace*, 1987., Aberdeen University Press, Aberdeen, str. 207. 
* Manfred Euchner, *Manuel des traits de charpente*, Eyrolles, 1999. 

## Vanjske veze
* Povijest Alenconske čipke 
* Ilustrirani opis alenconskog veza 
* Video primjer na youtube-u
The Day of the Triffids (film)

***The Day of the Triffids*** () je britanski science fiction film snimljen 1962. u režiji Stevea Sekelyja. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Johna Wyndhama. Protagonist, čiji lik tumači Howard Keel, je oficir američke trgovačke mornarice koji je zbog boravka u bolnici ostao nezahvaćen posljedicama meteorskog pljuska koji je oslijepio većinu stanovništva Britanije. Radnja prikazuje kako pokušava preživjeti u kaosu koji je nastao, pri čemu najveću opasnost predstavljaju neobične i ogromne pokretne biljke mesožderke zvane trifide nastale iz meteorskih spora.

*The Day of the Triffids* je snimljen sa relativno niskim budžetom, ali su autori pokazali izuzetnu domišljatost te stvorili niz za rane 1960-e prilično dojmljivih scena. Poklonici Wyndhamovog romana su, međutim, bili nezadovoljni brojnim promjenama u odnosu na predložak, a koje se prvenstveno tiču neobično jednostavnog metoda kojima čovječanstvo na kraju uklanja trifide (a koji će, kasnije, na svoj način modificirati M. Night Shyamalan u filmu *[[Signs (film, 2002)|Signs]]*).

Godine 1981. je BBC snimio mini-seriju koja se daleko vjernije držala predloška, slično kao i mini-serija iz 2009. godine.

## Reference

## Vanjske veze
*
*
Priča o Zatoichiju

***Priča o Zatoichiju*** ( *Zatōichi monogatari*) je japanski crno-bijeli igrani film snimljen 1962. u režiji Kenjija Misumija, poznat kao prvo ostvarenje iz popularne serije jidaigeki filmova o slijepom mačevaocu Zatoichiju. Predstavlja adaptaciju romana Kana Shimozawe. Naslovni protagonist, čiji lik tumači Shintaro Katsu, je slijepi maser čija skromna pojava i plahi karakter kriju vrhunskog i ubojitog mačevaoca. Radnja, smještena u 19. vijek, prikazuje kako Zatoichi postaje upetljan u sukob dviju bandi yakuza te kako mu glavni suparnik postaje ronin koji je smrtno obolio od tuberkuloze. Priča o Zatoichiju je postigla toliki uspjeh da je već iste godine snimljen nastavak pod naslovom *[[Nova priča o Zatoichiju]]*, odnosno započeta serija koja će se snimati do 1989. godine.

Godine 2003. je Takeshi Kitano snimio remake pod naslovom *[[Zatoichi (film, 2003)|Zatoichi]]* gdje je također tumačio naslovnu ulogu.

## Uloge
* Shintaro Katsu ... Zatoichi
* Masayo Banri ... Otane
* Ryūzō Shimada ... Shigezō iz yakuza bande Sasagawa
* Hajime Mitamura ... Hanji od Matsugishija
* Shigeru Amachi ... Miki Hirate
* Chitose Maki ... Hanjijeva supruga Yoshi
* Ikuko Mōri ... Shigezōva supruga Oyutaka
* Michio Minami ... Tatekichi iz bande Iiokaa
* Eijirō Yanagi ... Sukegorō od Iioke
* Toshio Chiba ... Masakichi od Iioke
* Manabu Morita ... Seisuke od Iioke
* Yoichi Funaki ... Yogorō od Sasagawe
* Kin'ya Ichikawa ... Mokichi od Sasagawe
* Eigorō Onoe ... Rihei od Sasagawe
* Yoshito Yamaji ... Tatekichijev otac Yahei
* Yukio Horikita ... Kanaji od Sasagawe
* Ryūji Fukui ... Daihachi od Iioke

## Vanjske veze
*
Aubussonska tapiserija

**Aubussonska tapiserija** je vrsta tapiserije koja se proizvodi u gradiću Aubussonu (Francuska) više od 600 godina. Od osnutka njezine proizvodnje razvojem predionica koje su ustanovile izolirane flandrijske obitelji u 16. stoljeću, Aubussonska tapiserija se uspijevala natjecati s privelegiranim kraljevskim manufakturama Gobelinske i Beauvaiske tapiserije u 17. i 18. stoljeću. Umješnost aubussonske tapiserije je način vezenja slika koji se prakticirao u Aubussonu i drugim krajevima pokrajine Creuse kojom nastaju uglavnom velike dekorativne zidne tapiserije, ali također i prostirači i dijelovi namještaja. Postupak proizvodnje započinje stvaranjem uzorka po bilo kojoj umjetničkoj slici tako što dizajner izradi njezinu kopiju na čvrstom papiru (tzv. „karton” ili model). Poput drugih tapiserija, koje su se pravile u 17. i 18. st. u Flandriji i Parizu, likovi na slikama su okvireni stiliziranim lišćem i vinjetama biljaka na kojima se nalaze ptice i iza kojih vire tornjevi i vedute gradova (tzv. *verdure*). Slijedi mukotrpan i skup postupak ručnog tkanja na vodoravnom razboju pri čemu tkalac (*lissier*) tka stražnju stranu tapiserije koristeći niti koje su također ručno bojene u domaćinstvu. Tako nastala tapiserija je tako kvalitetna da je postala pojam kvaliteta u cijelom svijetu, do te mjere da je u nekim jezicima *Aubusson* postao zajedničkom imenicom za sve tapiserije. zbog toga je Aubussonska tapiserija upisana na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi 2009. god..

Gradić Felletin, koji se nalazi samo 8&nbsp;km južnije od Aubussona, se često navodi kao izvorno mjesto nastanka ove tapiserije jer se spominje u inventaru vojvotkinje Valentinoisa i udovice Cesarea Borgia, Charlotte d'Albret, 1514. godine. U njemu i u Aubussonu se do danas održao tradicionalni način tkanja tapiserija u tri male radionice u kojima djeluje desetak honorarnih majstora tkalaca i koje potiču značajnu tradicionalnu pripadajuću proizvodnju i predenje vune, te promidžbu proizvoda, izložbe, turizam i muzej (*Musée départemental de la tapisserie d'Aubusson* osnovan 1981. u Aubussonu). Kako bi se stabilizirala ova primijenjena umjetnost i izbjeglo prekidanje prijenosa tradicija i znanja, javlja se potreba poticanja zanimanja mladih za ovu baštinu.


Image:Verdure_aux_biches_et_au_lion.jpg|Verdura ili zelenilo, aubussonska tapiserija iz 16. st., Muzej tapiserija u Aubussonu
Image:Jeanne d'Arc à Chinon.JPG|Ivana Orleanska u Chinonu, 17. st., 2,75 x 2,35 m, Dvorac Chinon, Centre Jeanne d'Arc, Orleans
Image:Tapisserie d'Aubusson-Naissance de Marie.jpg|„Rođenje Marijino”, 17. st., klaustar Saint-Trophime u Arlesu
Image:Köln St. Gereon Josephsteppich.jpg|„Josipova pripovijest”, sredina 18. st., 13,60 x 3,10 m, St. Gereon, Köln
Image:Aubusson_-_Fables_de_La_Fontaine_1.JPG|Jean-Baptiste Oudry, *Le lion amoureux*, Basne na tapiseriji iz Aubussona, oko 1775.-80., Muzej Nissim de Camondo, Pariz


## Izvori

* Robert Guinot, *La tapisserie d'Aubusson et de Felletin*, 1996. 

## Vanjske veze
* Proizvodnja aubussonske tapiserije  
* Suvremene aubussonske tapiserije  
* Video aubussonske tapiserije na youtube-u
Paghjella

**Paghjella** (korzikanski za „uparene”, množ. *paghjelle*) je vrsta polifonijskog narodnog muškog pjevanja s Korzike (Francuska) koje se obično sastoji od osam vrsta rime gdje svaka riječ tvori poetični ritam. Paghjella više naglašava glasove nego riječi, pa su tako njihovi stihovi poprilično oštri, pa čak i nasilni, što odgovara snažnim glasovima. Obično ju izvode tri muškarca od kojih svaki ima određenu ulogu:
* *A seconda* (koji predstavlja mudrost) je vodeći vokal koji pjeva glavnu temu.
* *U bassu* (koji predstavlja snagu) je najdublji glas koji prati i potpomaže glavnu temu.
* *A terza* (koji predstavlja ljepotu) je pjevač s najvišim glasom, te on ukrasima (*ribuccati*) pridonosi bogatstvu pjesme, osobito njezinom raskošnom završetku.

Ovakvo pjevanje zahtjeva simbiozu pjevača koji se odlikuju značajnim improvizacijama, pa tako nema dvije slične paghjella skupine. Paghjella značajno koristi jeku i pjeva se *[[a capella]]* na različitim jezicima, uključujući korzikanski, sardinski, latinski i grčki. Nekad se pjevala isključivo tijekom liturgija, a danas je uglavnom svjetovno pjevanje za svečane, društvene i vjerske prilike; u baru ili seoskom trgu, te kao dio liturgijskih misa i procesija i tijekom poljoprivrednih sajmova.

Glavni način prijenosa je oralno, uglavnom kroz promatranje i slušanje, imitacijom i vježbanjem, najprije putem dječačkih zborova koji izvode svakodnevne liturgijske pjesme, a kasnije u adolescenciji putem lokalnih crkvenih zborova.

Kao najreprezentativniji izraz korzikanske kulture *paghjella* je upisana na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi.

Usprkos napora njegovih praktikanata da revitaliziraju svoje repertoare, paghjella je postupno izgubila vitalnost zbog snažnog pada međugeneracijskog prijenosa uzrokovanog iseljavanjem mlađe generacije i posljedičnim osiromašenjem pjevačkog repertoara. Ako se ne poduzmu neke mjere zaštite paghjella će prestati postojati u sadašnjem obliku i preživjet će samo kao turistički proizvod lišen društvenih spona koje mu daju pravo značenje. Zbog toga je 2009. godine paghjella upisana i na popis nematerijalne baštine u opasnosti.

## Reference

## Veze
* Canto a tenore, sardinijska pastirska pjesma

## Vanjske veze
* ''A paghjella'' 
* ''La paghjella, cette machine à remonter dans le temps'' 
* Video primjer paghjella pjevanja na youtube
Nacionalni park Réunion

**Nacionalni park Réunion** nalazi se na otoku Réunion, francuskom prekooceanskom departmanu u Indijskom oceanu. Osnovan je 5. ožujka 2007. godine, spojivši do tada postojeće rezervate prirode *(Saint-Philippe Mare-Longue i La Roche Écrite*) kako bi se zaštitila priroda planinskog područja Réuniona, *Les Hauts*. Park čine dva spojena planinska masiva s visokim vulkanskim vrhovima, masivnim liticama tri okrugla ulegnuća, šumoviti klanci i doline; iznimno slikoviti krajolik.

U Nacionalnom parku, veličine 1,054.47&nbsp;km² (40% cijelog otoka), nalazi se zaštićena suptropska šuma *Mare-Longue* koja je dom, između ostalih, endemskim vrstama puža *Erepta setiliris* i šumske ptice gusjenicojeda *Coracina newtoni*. Zapravo, broj endemskih vrsta na otoku Réunion je trostruko veći od onog na Havajima, ili četverostruko tog broja na Galapagosu.

God. 2010., Nacionalni park Réunion je upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi kao prirodni fenomen izvanredne ljepote i mjesto neprekinutih bioloških i ekoloških procesa, te mjesto u kome obitava veliki broj raznolikih i ugroženih živih vrsta.


Image:Cirque de Mafate Bronchard Ilet Roche Plate.jpg|Selo Mafate u jednom klancu
Image:Balisage-Mare-Longue.JPG|Oznaka šume *Mare-Longue*
Image:Erepta setiliris Reunion 0410.jpg|*Erepta setiliris*
Image:Dombeya ficulnea.JPG|Endemska *Dombeya ficulnea*


## Reference

## Vanjske veze

* Službena stranica Nacionalnog parka Reunion
* Prirodni rezervat Saint-Philippe Mare-Longue
The Loneliness of the Long Distance Runner (novela)

***The Loneliness of the Long Distance Runner*** () je novela britanskog književnika Alana Sillitoea, objavljena u istoimenoj zbirci priča 1959. godine. Njen protagonist je Colin Smith, adolescent koji je zbog sitnog kriminala završio u borstalu (popravni dom), a gdje se njegov položaj u odnosu na druge zatvorenike počne popravljati nakon što se otkrije da posjeduje sportski talent, odnosno da je izvrstan trkač na duge staze. Radnja prikazuje kako on trčanje koristi kao priliku da, neometan pravilima i drugim ljudima, razmišlja o svom životu, a što će na kraju kulminirati prkosnom gestom. *The Loneliness* je jedno od najpoznatijih djela pokreta Gnjevnih mladih ljudi koji je dominirao britanskom književnošću u drugoj polovici 1950-ih. Tri godine kasnije ju je Sillitoe adaptirao u scenario u istoimeni film.
Francuski gastronomski obrok

**Francuski gastronomski obrok** je naziv za društvenu tradiciju uživanja u francuskoj kuhinji prilikom važnih događanja u životu pojedinca i skupina, kao što su proslave rođenja, vjenčanja, rođendana, godišnjica, postignuća i sl. To je slavljenički obrok za koji se ljudi okupljaju kako bi uživali u umjetnosti dobre hrane i pića (gastronomija). Gastronomski obrok naglašava zajedništvo, uživanje u okusima, te ravnotežu ljudi i plodova prirode; on učvršćuje obiteljske veze, privlači prijatelje i jača šire društvene veze. Zbog toga je francuski gastronomski obrok upisan na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi 2010. god.. 

## Odlike

Francuskom gastronomskom obroku prethodi pažljiv odabir jela iz neprestano rastućeg repertoara recepata, kupnja dobrih, po mogućnosti lokalnih proizvoda koji se sljubljuju, kao i odabir vina koja se sljubljuju s odabranim menijem i ukusno postavljanje stola. Slijedi veliko francusko umijeće pripreme jela (francuska kuhinja), ali i jedinstven oblik njihova uživanja koji uključuje mirisanje i probavanje jela za stolom. Svaki gastronomski obrok treba slijediti strog slijed koji započinje aperitivom, a završava konzumacijom likera (digestiv), između kojih su najmanje dva slijeda uključujući predjelo (*entrée*), glavno jelo (*plat principal* koji započinje s *hors d'oeuvre* ili „početnim slijedom”) od ribe i/ili mesa s povrćem, te opcionalnih međuslijedova (*entremet*) i priloga, te naposlijetku sira i deserta. 
Pojedinci koji duboko poznaju tradiciju i čuvaju sjećanje na ritualno objedovanje se nazivaju gastronomi i njihova zadaća je da oralnim ili pismenim putem prenose svoja znanja novim generacijama.

## Izvori

* Ross Steele, *The French Way*, 2nd ed., 2001., McGraw-Hill, New York
* Larousse Gastronomique, 2009., Clarkson Potter, New York, str. 780. 

## Vanjske veze

* Video primjer na youtube-u
Crtanje krovišta

**Crtanje krovišta** (francuski: *Art du trait*, tj. „umjetnost iscrtavanja”) je tradicionalno umijeće geometrijskog crtanja kompliciranih drvenih okvira i krovnih konstrukcija koje potječe iz Francuske. Eugène Viollet-le-Duc u članku „Crta (umjetnost)”, njegova djela „Rječnik francuske arhitekture od 11. do 16. st.” (*Dictionnaire raisonné de l’architecture française du XIe au XVIe siècle*), navodi kako su ovo umijeće najvjerojatnije razvili majstori-graditelji i putujući tesari koncem 12. st. gradeći velike francuske katedrale, zajedno s razvojem stereotomije (opisne geometrije) koju su razvili graditelji u kamenu. 
Ova tradicija je u suprotnosti sa suvremenim težnjama standardizacije gradnje i njome se učvršćuje uloga graditelja u konstrukcijskom procesu, koja je nekada bila presudna, i time ih se potiče da sami kreiraju gradnju. Zbog toga je francuska tradicija crtanja krovišta upisana na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi 2009. god.. 

## Odlike

Crtanje krovišta je kombinacija grafičkih procesa koji se koriste u Francuskoj najkasnije od 13. stoljeća (gotička arhitektura), a kojom su se graditelji mogli precizno izraziti dizajnirajući mase građevina, te spojevima i samim odlikama drvene građe. Crtanje se učilo kao zaseban predmet, jasno odvojen od teorijske i praktične arhitekture. Tijekom naobrazbe tesar je morao poznavati sve vrste dijelova prije same izgradnje, bez obzira na njihovu složenost, kako bi se osiguralo da će se moći savršeno uklopiti prilikom izgradnje drvenog okvira.

Tesari su pripadali posebnom cehu koji je prepoznavao simboličnu, ali i inicijacijsku važnost crtanja koje je održavano tajnom, poznatom samo pripadnicima istog ceha. Ova umjetnost je odigrala presudnu ulogu u vrijednosnom sustavu ovih udruženja širom Francuske. Danas se crtanje krovišta predaje u nekoliko desetaka obrazovnih središta, cehova i tesarskih tvrtki u Francuskoj.

### Primjeri


Image:Charpente.Notre.Dame.Paris.png|Nacrt krova crkve Notre Dame u Parizu po Eugène Viollet-le-Ducu
Image:Aire_sur_l%27Adour-Halle_aux_Grains-charpente.jpg|Krov starog silosa Aire-sur-Adour
Image:F_54_Luneville_Chapelle_Charpente.JPG|Krovište kapele dvorca Lunéville
Image:Langres - tour de Navarre et d'Orval - charpente 2.jpg|Toranj Navarre, Langres
Image:Vue du porche de l'église Saint-Martin à Courtisols.jpg|Trijem crkve Sv. Martina u Courtisolsu


## Izvori

* Billon Frères, *L'art du trait de charpenterie*, éditions Vial, 2005., 
* Manfred Euchner, *Manuel des traits de charpente*, Eyrolles, 1999. 

## Vanjske veze

* Video primjer na youtube-u
Sokolarstvo

**Sokolarstvo** je jedan od načina lova pomoću posebno uvježbanih ptica grabljivica poput sokola, jastreba ili orlova. Koristi se za lov primjerice zečeva i ptica. Sokolarstvo se obično može naći na prostorima velikih seoba ptica i njime se bave ljudi svakog godišta, spola, amaterski ili profesionalno. Osoba koji se bavi sokolarstvom naziva se *sokolar*.

Nije točno poznato gdje je nastalo sokolarstvo, ali se pretpostavlja da je nastalo negdje u stepama južne Azije.

U Europi je sokolarstvo stoljećima bilo privilegija plemstva, a u Hrvatskoj se pojavljuje već od 9. stoljeća.

## Kultura sokolarstva

Sokolarstvo je tradicijska djelatnost koja uključuje odgoj i treniranje ptica grabljivica da love plijen u prirodi. Iako je izvorno bio jedan od načina prikupljanja hrane, danas se više smatra tradicijskom vještinom i umijećem kojemu cilj nije uzimanje iz prirode, nego dijeljenje plijena s grabežljivcem. Sokolari razvijaju snažne duhovne veze sa svojim pticama za čiji uzgoj, trening i rukovanje je potrebna iznimna požrtvovanost. Sokolarstvo se također i prenosi s koljena na koljeno kao obiteljska baština (npr. u Mongoliji, Maroku, Kataru, Saudijskoj Arabiji i Ujedinjenim Arapskim Emiratima gdje očevi vode djecu u pustinju kako bi izgradili povjerenje putem treninga), ali i formalizirana obuka u klubovima.

Iako svjetski sokolari potječu iz različitih sredina oni svi dijele zajedničke vrijednosti poput tradicija i navika, te metoda treninga i skrbi za ptice, ali i opreme koju koriste i veza koje ostvaruju sa svojim pticama.  Zbog toga je ova djelatnost upisana na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine prvi put 2010. godine kao zajednička nematerijalna baština više zemalja, a dopunjavana 2012. i 2016. god. Na listi su: Njemačka, Italija, Kazahstan, Pakistan, Portugal, Ujedinjeni Arapski Emirati, Belgija, Češka, Francuska, Južna Koreja, Mongolija, Maroko, Katar, Saudijska Arabija, Španjolska, Sirija, Austrija i Mađarska.

## Sokolarstvo danas
U nekim zračnim lukama (*pr. [[Zračna luka Zagreb]]*) postoje zaposlenici sokolari koji uvježbanim sokolovima protjeruju jata ptica koje predstavljaju opasnost za zrakoplove prilikom polijetanja ili slijetanja.

Mnogi sokolari prezentiraju umjetnost sokolarstva, kojom prilikom ptice pokazuju svoje vještine leteći iznad gledatelja, obrušavajući se i vraćajući se na ruku sokolara.

## Reference

## Vanjske veze

* Hrvatski sokolarski savez 
* Sokolarstvo u okolici dvorca Miljana 
* webstranica Ptice. net
Tomislav Radić

**Tomislav Radić** (Zagreb, 8. prosinca 1940. – Zagreb, 7. ožujka 2015.), jugoslavenski i hrvatski filmski redatelj i scenarist.

Radić se rodio 8. prosinca 1940. u Zagrebu. Diplomirao je 1962. na Filozofskom fakultetu, a 1973. režiju na Akademiji za dramsku umjetnost u Zagrebu.

Svoje ime kao kazališni redatelj izgradio je 1960-ih, a najveći uspjeh postigao je scenskom produkcijom *[[Stilske vježbe|Stilskih vježbi]]* Raymonda Queneaua, koje se bez prekida izvode u sklopu programa Teatra &TD u Zagrebu od 1968. do danas.

Potom se okrenuo televiziji te režirao nekoliko dokumentaraca i dramskih serija za TV Zagreb prije snimanja svojeg prvog igranog filma *[[Živa istina]]* (1972.). Nastavio je režirati igrane filmove i televizijske drame tijekom sljedećih desetljeća. Najbolje su mu ocijenjeni filmovi *[[Što je Iva snimila 21. listopada 2003.]]* (2005.) i *[[Kotlovina (film)|Kotlovina]]* (2011.), koji su na festivalu hrvatskog nacionalnog filma, Festivalu igranog filma u Puli, osvojili svaki Veliku zlatnu arenu za najbolji film.

U njegovu bogatu stvaralačkom opusu, sačinjenu od nekoliko desetaka naslova, ističu se dokumentarni filmovi *Istrani*, *Lica*, *Put*, *Živjeti u Imotskom*, *Hrvat na Kosovu*, televizijski film *I tako dalje*, kazališne predstave *Stilske vježbe*, *Kate Kapuralica*, *Gospodsko dijete*, *Čaruga*, *Emigranti*, *Kafetarija*, *Ifigenija u Aulidi*, *Kako voli druga strana*, *Hedda Gabler*, *Bard* i igrani filmovi *Živa istina*, *Timon*, *Luka*, *Anđele moj dragi*, *Holding*, *Što je Iva snimila 21. listopada 2003.*, *Tri priče o nespavanju* i *Kotlovina*.

U dvadeset godina profesorskog i dekanskog rada na Akademiji dramske umjetnosti, od 1977. do 1997., Tomislav Radić odgojio je naraštaje hrvatskih glumaca. Osam godina bio je glavni urednik Dramskoga programa HTV-a, od 1998. do 2000.

Za svoj rad nagrađen je nizom nagrada na filmskim festivalima u zemlji i inozemstvu te državnim nagradama i odličjima.

Pokopan je na zagrebačkom groblju Mirogoju.

## Filmografija

* *[[Živa istina]]* (1972.)
* *[[Timon (film)|Timon]]* (1973.)
* *[[Luka (film)|Luka]]* (1992.)
* *[[Anđele moj dragi]]* (1995.)
* *[[Holding (film)|Holding]]* (2001.)
* *[[Što je Iva snimila 21. listopada 2003.]]* (2005.)
* *[[Kotlovina (film)|Kotlovina]]* (2011.)

## Izvori

## Vanjske veze

* Tomislav Radić na filmski-programi.hr
*
Paul Signac

**Paul Victor Jules Signac** (Pariz, 11. studenog 1863. – Pariz, 15. kolovoza 1935.) je bio francuski postimpresionistički slikar koji je, radeći sa Georgesom Seuratom, razvio stil poentilizam. Rođen u Parizu, Signac je s 18 godina odustao od studija arhitekture i odlučio postati slikar nakon što je prisustvovao izložbi Monetovih dijela. Godine 1884. pomogao je u osnivanju *[[Salon des Indépendants]]*, gdje upoznaje Moneta i Seurata. S potonjim će razviti postimpresionističku tehniku poentilizma, koja će ubrzo postati osnovica neoimpresionizma. Neoimpresionizam je zadržao tehniku svojih prethodnika, ali je prilikom primjene iste koristio precizno plasiranje točkica umjetsto pomalo intuitivnog prikaza same impresije, koja ostaje osnovica u oba pravca. Signac je na svojim akvarelima ovu tehniku koristio mnogo slobodnije od Seurata. Nakon 1886., Signac je redovno izlagao u *[[Salon des Indépendants]]*, a kao pomorac je proputovao europske obale, koje je prikazao na svojim platnima. U kasnijim godinama je slikao prikaze iz francuskih gradova. 

Izuzev umjetničkog, Signac se bavio i teorijskim radom te je napisao mnoge knjige o slikarstvu, među kojima je i studija *D'Eugène Delacroix au néo-impressionnisme* iz 1899. godine. 

Godine 1892., oženio se Berthom Roblès u Parizu. Tokom 1913., napustio je suprugu i ostavio joj dio svojih nekretnina te se smjestio s ljubavnicom Jeanne Selmersheim-Desgrange, koja će mu roditi kći Ginette. S Roblèsovom je do kraja života ostao prijatelj. Godine 1927., priznao je Ginette kao svoju zakonitu kći. 

Umro je 1935. godine u Parizu od posljedica sepse. Kremiran je tri dana nakon smrti i pokopan na groblju Père Lachaise.
Compagnonnage

**Compagnonnage** (francuski za „drugovanje”, „kumpanijanje”, iz latinskog *companionem*, što znači „dijeliti kruh s nekime”) je francuski sustav jedinstvenog stjecanja znanja i vještina povezanih s obrtima koji obrađuju kamen, drvo, metal, kožu, tkanine i hranu Njegova jedinstvenost je u spoju različitih metoda i procesa prijenosa znanja kao što su: državna i međudržavna obrazovna putovanja (poznata kao razdoblje *Tour de France*), inicijacijske obrede, obuka u školama uobičajenom nastavom i tehničkim šegrtovanjem.

*Compagnonnage* pokret danas broji oko 45.000 pripadnika tri glavne skupine *compagnons*-a (kumpanjona, drugova): 
* Prvu skupinu čine šesnaestogodišnjaci, ili stariji, koji žele naučiti i/ili razviti svoje vještine u nekoj profesiji tako što se priključuju Compagnonnage zajednici; 
* Drugu skupinu čine oni na obuci koja obično traje pet godina, tijekom čega se štićenici redovito sele od grada do grada, unutar Francuske i u inozemstvo, kako bi otkrili nove vrste znanja i načine njegova prijenosa;
* Treću skupinu čine majstori koji su položili majstorski ispit tako što su proizveli „majstorsko djelo”, koje su pregledali i ocijenili drugi majstori-kumpanjoni.

*Compagnonnage* je u sličnom obliku postojao još od antike, ali je u Francuskoj uobličen tijekom srednjeg vijeka i vremena putujućih majstora, dok se počinje dokumentirati tek u 18. stoljeću. Ovaj oblik obrazovanja se donekle koristio i u Belgiji, te u nešto drugačijem obliku u Njemačkoj i Kanadi, dok su druge zemlje imale drukčiji razvoj srednjovjekovnih majstorskih bratovština i cehovskih udruženja. Doživio je svoj vrhunac sredinom 19. stoljeća, da bi ubrzo skoro potpuno nestao zbog industrijalizacije i preoblikovanja obrazovanja u kumapnijama u obrazovanje u institucijama. Na vrhuncu su neke majstorske kumpanije znale organizirati dugotrajne štrajkove kojim bi kontrolirali cijele gradove, mogle su uvoditi zabrane protiv proizvoda nekih majstora ili obustaviti sve proizvode neke vrste jednom gradu te mu tako prijetiti bankrotom, a podjele između kumpanija su mogle dovesti do strađnih sukoba i velikih žrtava.

*Compagnonnage* se općenito smatra posljednjim načinom naukovanja određenih starih vještina i ostvarivanja izvrsnosti u obrtničkoj obuci, te istovremeno ostvariti razvoj osobe kroz obuku radnika, ali i posljednja djelatnost koja uključuje inicijacijski obred. Zbog toga je *compagnonnage* upisan na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi 2010. god.


Image:Nantes_Maison_compagnonnage_Clocher_tors.jpg|Zvonik kuće kumpanija u Nantesu
Image:Nantes_mus%C3%A9e_compagnonnique.jpg|Muzej compagnonnage-a u Nantesu
Image:Serrure-secret-Tours.JPG|Majstorsko djelo majstora bravara u muzeju compagnonnage-a u Toursu (na slici desno)
Image:HotelMauroy.jpg|Muzej oruđa i zanata u Troyesu
Image:|


## Veze
* Masoni
* Ceh

## Reference

* Agricol Perdiguier, *[http://www.compagnonnage.org/m_documents/Envoi.cfm?proj=Compagnonnage&fname=MediaNTL165_Le_livre_du_Compagnonage_AP.PDF Le livre du compagnonage*, 3 e édition, 1839.] (PDF) 

## Vanjske veze

* Udruga radnika kupanijanja 
* Video primjer na youtube-u
Fest-noz

**Fest-noz** (bretonski za „noćni festival”, nasuprot *deiz-festu* ili *danji festival*; množina je *festoù-noz*, ali Goadec sestre su koristile i *festnozoù*, dok se na francuskom kaže *des fest-noz*) je festivalsko okupljanje koje se temelji na kolektivnom običaju tradicionalnih bretonskih plesova uz pratnju pjevača i glazbenika Ovaj snažni bretonski kulturni pokret je sačuvao živu i iznova obnovljeni običaj naslijeđenih plesnih repertoara od nekoliko stotina varijacija, te tisuća melodija. Zbog toga je *Fest-noz* upisan na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Evropi 2012. god. 

## Historija

Obnova običaja fest-noza se može pripisati bretonskom pjevaču Loeizu Roparzu koji je 1950-ih počeo organizirati ova okupljanja nakon što su 1930-ih bila potpuno nestala. Do tada su postojala kao seoska okupljanja kojim bi se obilježili dani velikih društvenih radova, ali i ojačalo zajedništvo obnavljajući prošlost kroz plesove predaka, od kojih neki datiraju iz srednjeg vijeka. Tijekom 1970-ih, uglavnom zahvaljujući utjecaju narodne glazbe, osobito kantautora Alana Stivella, od 1972. godine fest-noz se više ne smatra samo kulturnim izričajem središnje Bretanje i postaje urbanim pokretom. Od tada mnoga udruženja organiziraju ove događaje, pa čak i vojna okupljanja, no koncem 1970-ih pokret jenjava. Tijekom 80-ih i 90-ih glazbenici i plesači su ponovno pokrenuli ovaj pokret, ojačavši ga preporodom bretonske i keltske glazbe od 1998.-2000. god.

Danas je ovaj pokret jako snažan s oko tisuću festivala svake godine, i to ne samo u Bretanji, nego i u drugim područjima Francuske, pa čak i u Ujedinjenom Kraljevstvu. Na njima se okuplja od stotine do nekoliko tisuća posjetitelja, te tisuće glazbenika, pjevača i do desetak tisuća plesača.

## Odlike

Više od samog plesa, Fest-noz se odlikuje snažnim druženjem pjevača, glazbenika i plesača, značajnih društvenih i međugeneracijskih razlika, te otvorenošću prema drugima. Tradicionalno se plesovi prenose razmjenom, promatranjem i imitacijom, premda su također i na stotine obožavatelja mukotrpno radili skupljajući običaje od starih kako bi sastavili stare repertoare, te udarili temelje za nove načine prijenosa znanja.

Danas su fest-noz festivali središte intenzivne fermentacije glazbenih vrsta iz čega je izniklo značajno kulturno gospodarstvo. Mnoga okupljanja pjevača, glazbenika i plesača, uključuju i pripadnike drugih kultura. Tako i mnoge pridošlice u Bretanji koriste ove festivale kako bi se integrirali u društvo, te su fest-noz događaji postali važnim simbolom identiteta i kontinuiteta naroda Bretanje.

## Veze
* Baltička slavlja plesa i pjesme

## Izvori

* Christian Morvan, *[http://mediatheque.dastum.net/GEIDEFile/MB068-brv4.PDF?Archive=170925799810&File=MB068%2Dbrv4_PDF Réflexion sur les Festoù-Noz aujourd'hui] *, Musique bretonne n°68, ožujak 1987., str. 18.

## Vanjske veze

* Fest-noz Tamm-Kreiz 
* Bretonski plesovi  
* Video primjer na youtube-u
Maramureș (okrug)

**Maramureș ** čita se **Maramureš** (rumunjski: *Județul Maramureș*, mađarski: *Máramaros megye*, 
njemački: *Kreis Marmarosch*) je jedan od 41 rumunjskih okruga (județa / jedinica lokalne uprave) na sjeveru Rumunjske pored ukrajinske granice.

## Geografija
Okrug Maramureș graniči sa Okrugom Suceava sa istoku, sa Okrugom Satu Mare sa zapada, sa Ukrajinom sa sjevera i sa okruzima; Sălaj, Cluj i Bistriţa-Năsăud sa juga.

Maramureș je uglavnom planinski kraj koji se prostire po Istočnim Karpatima uključujući planinske masive 
Maramureș i Țibleș. 
Najveći vodotok je rijeka Tisa koja oplakuje jugoistok okruga i formira njegovu sjevernu granicu, dok 
rijeke Vișeu i Someș oplakuju jug okruga.

Okrug Maramureș ima površinu od 6,304 km² a po popisu stanovništva iz 2011. imao je 478,659 stanovnika, 
od toga 374,488 Rumunja, 32,618 Mađara, 30,786 Ukrajinaca, 12,211 Roma i 1,054 Njemaca.

## Privreda i atrakcije
Administrativni centar je grad Baia Mare, koji je i najveći rumunjski centar obojene metalurgije i industrijski 
grad u kom se proizvode strojevi. Gradovi Sighet Marmaţiei, Viseu de Sus i Borșa su centri drvne industrije, a tvornice u Bistri proizvode građevinski materijal.

Maramureș je i rudarski kraj sa rudnicima metala kod Herje, Baia Sprie, Cavnica, Suior i Băiuta.

Okrug Maramureș je stočarski kraj, poznat i po uzgoju voća.

Na rijeci Firiza podignuta je hidroelektrana, sa akumulacionim jezerom pored Strâmtoija.

Maramureș je poznat po malim seoskim drvenim crkvama iz 18. vijeka, pored gradova Târgu Lampuș i Sighet Marmatiei, koje su uvrštene na UNESCOvu Listu svjetske baštine u Evropi. Sighet Marmatiei ima i etnografski muzej i manastir iz 18. vijeka.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice okruga 
* ''Maramureș '' na portalu Encyclopædia Britannica
Les Fleurs du mal

***Les Fleurs du mal*** (srpskohrvatski: *Cvjetovi zla*) je zbirka pjesama Charlesa Baudelairea prvi put objavljena 1857. godine. Radi se o Baudelaireovoj najpoznatijoj zbirci i jednoj od najvažnijih zbirki poezije u historiji književnosti. *Cvjetovi zla* su epohalno djelo simbolističkog pokreta, a izvršili su i značajan utjecaj na modernistički pokret. Izvorno izdanje bili je podijeljeno na šest tematskih cjelina:

**Spleen et Idéal*
**Tableaux parisiens* (ista se danas smatra jednom od najboljih kritika pariške modernosti s kraja XIX. vijeka)
**Le Vin*
**Fleurs du mal*
**Révolte*
**Le Mort*

Tematika djela, koja je široka i obuhvaća teme seksa, lezbijskih odnosa, sakralne i profane ljubavi, metamorfoze, melankolije, korupcije, izgubljene nevinosti, vina te života i smrti, bila je skandalozna za ono vrijeme i naišla je na glasne kritike. Isprva se tek malena skupina divila Baudelaireovom simbolizmu i pjesničkom umijeću, no broj je postepeno rastao. S druge strane, Baudelaire je, zajedno s izdavačem, završio na sudu gdje je osuđen za prekršaj protiv javnog morala. Dosuđena im je novčana kazna, no Baudelaire nije zatvoren. Šest pjesama iz zbirke je zabranjeno, ali su kasnije tiskane u Bruxellesu, 1866. godine. Drugo izdanje zbirke, ono iz 1861., nije sadržavalo šest spornih pjesama, ali je sadržavalo cijelu seriju novonastalih pjesama. Victor Hugo je pisao Baudelaireu, izražavajući divljenje prema njegovoj zbirci i njemu samome. Presuda je službeno poništena tek 1949. godine, čime je dignuta i zabrana sa šest spornih pjesama.

*Cvjetovi zla* danas ostaju Baudelaireovo najpoznatije i najprepoznatljivije djelo te jedno od ključnih dijela u historiji književnosti.
Irène Jacob

**Irène Marie Jacob** (Suresnes, 15. srpnja 1966.) je francusko-švicarska filmska i teatarska glumica koja se smatra jednom od najboljih francuskih glumica svoje generacije. Rođena je u Suresnesu kao kći fizičara i psihologinje, a za glumu se zainteresirala nakon gledanja filmova Charlieja Chaplina. Glumački debi imala je s 11 godina, a kasnije je diplomirala jezike. Studirala je glumu u Londonu i na prestižnoj francuskoj školi *[[Rue Blanche]]*. Godine 1984., preselila se u Pariz.

Jacobova je slavu stekla glumeći u filmovima poljsko-francuskog režisera Krzysztofa Kieślowskog - *[[La double vie de Véronique]]* (1991.) i *[[Trois couleurs: Rouge]]* (1994.). U oba filma je tumačila glavne uloge. S godinama je Jacobova, unatoč tome što nije ostvarila globalnu popularnost, imala seriju kvalitetnih uloga te je stekla status ikone europske sofisticiranosti. Od 2000. godine se posvetila teatratskom radu.

## Filmografija
Ivanovo djetinjstvo

***Ivanovo djetinjstvo*** () je sovjetski crno-bijeli igrani film snimljen 1962. u režiji Andreja Tarkovskog, poznat kao prvo cjelovečernje ostvarenje u njegovoj filmografiji, ali i kao jedan od najuspješnijih naslova u historiji sovjetske kinematografije.

Radnja se temelji na romanu *Ivan* Vladimira Bogomolova, djelomično inspiriranog autorovim iskustvom vojnog obavještajca u Drugom svjetskom ratu. Naslovni protagonist, čiji lik tumači Nikolaj Burljajev, je Ivan, 12-godišnji dječak čiju su porodicu ubili Nijemci na početku njemačke invazije, a koji koristi svoj relativno mali rast i neupadljivu pojavu kako bi neopaženo prelazio liniju fronte i obavljao obavještajne zadatke za Sovjete. Radnja se prikazuje kroz flashbackove, odnosno iz perspektive poručnika Galceva (čiji lik tumači Jevgenij Žarikov), obavještajca koji se opravdano počne brinuti da se Ivan jednog dana neće vratiti sa zadatka.

Ivanovo djetinjstvo je predstavljao drugi po redu pokušaj ekranizacije Bogomolovljevog romana. Godine 1960. je započeto snimanje filma Ivan u režiji mladog Eduarda Abalova, ali je prekinuto kada je umjetnički savjet Mosfiljma zaključio kako "nije dovoljno kvalitetan". Projekt je nakon toga povjeren Tarkovskom, koji je prije toga stekao ugled nizom kratkih filmova snimljenih za vrijeme studija na VGIK-u. Tarkovski je za direktora fotografije uzeo svog starog suradnika Vadima Jusova, a ulogu Ivana je povjerio 15-godišnjem Burljajevu koji je dotada imao relativno malo glumačkih iskustava.

U filmu je Tarkovski djelomično razbio dotadašnje sovjetske tabue u prikazu ratnih zbivanja, pri čemu se kao primjer lik sovjetskog oficira koji se agresivno nabacuje vojnoj bolničarki, ali je daleko više pažnje izazvao njegov izuzetno mračan ton, kao i snažan kontrast između brutalne realnosti rata i dječačke nevinosti. *Ivanovo djetinjstvo* je svjedeno postiglo izuzetnu gledanost u sovjetskim kino-dvoranama. Još veći uspjeh je postigao kod kritike, koja ga je proglasila jednim od najspektaktularnijih cjelovečernjih debija u historiji filma. Na venecijanskoj Mostri je, pak, uspio osvojiti Zlatni lav (zajedno sa italijanskim filmom *[[Cronaca familiare (film)|Cronaca familiare]]*). Reputacija filma je sa vremenom nastavila rasti, a tome su značajno pridonijeli ugledni sineasti kao Ingmar Bergman, Sergej Paradžanov i Krzysztof Kieslowski koji su ga hvalili kao remek-djelo i navodili kao uzor za vlastiti opus.

## Vanjske veze
*  at Mosfilm's YouTube Channel
* 
*
* The short story ''Ivan'' by Vladimir Bogomolov 
* Jean Paul Sartre's Article on Ivan's Childhood
Vladimir Bogomolov

**Vladimir Osipovič Bogomolov** (Kirilovka u Moskovskoj oblasti, 3. jul 1924 - Moskva, 30. decembar 2003) je bio ruski i sovjetski književnik, najpoznatiji po romanima na temu Drugog svjetskog rata. Njihov sadržaj je velikim dijelom bio inspiriran vlastitim ratnim iskustvima kao kontraobavještajca Crvene armije, odnosno pripadnika MGB (preteče KGB) u prvim poratnim godinama. Najpoznatije djelo od svih je *[[Ivan (roman)|Ivan]]*, roman iz 1957. godine, koji je poslužio kao podloga za znameniti film *[[Ivanovo djetinjstvo]]*. Nakon raspada SSSR je njegova službena biografija postala predmetom kontroverzi i osporavanja.

## Izvori