open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Aztlán

**Aztlán** (od , ) je legendarna prapostojbina Nahua naroda, jedne od glavnih kulturnih grupa Mezoamerike, a koja se također smatra prapostojbinom Uto-Aztecan narod. Izraz *[[Asteci|Astek]]* je nahuatl riječ za "ljudi iz Aztlana".

Nahuatl legende navode da je sedam plemena živjelo u Chicomoztocu ili "mjestu sedam pećina". Svaka od njih je predstavljala različitu Nahua grupu: Xochimilca, Tlahuica, Acolhua, Tlaxcalan, Tepaneca, Chalca i Mexica. Ta su plemena napustila pećine i naselile se "kraj" Aztlána ili Aztatlana.

Prema astečkim legendama pleme Mexica je bilo posljednje koje se odselilo. Kada je došlo u današnju dolinu Mexico, sva zemlja je bila već zauzeta te su morali skvotirati na rubu Jezera Texcoco.

Nakon španskog osvajanja Meksika je priča o Aztlánu dobila na važnost nakon što su je španski franjevac Diego Durán zabilježio 1581. Njegov i drugi opisi su navodili raj nalik na Eden u kome nije bilo bolesti ni smrti, a koji je postojao negdje na sjeveru. Ti su opisi, između ostalog, potakli kasnije španske pohode i kolonizaciju današnje Kalifornije.

Koncept Aztlana kao kolijevke pred-kolumbovske meksičke civilizacije je u 20. vijeku preuzeo Chicano pokret, odnosno različite organizacije meksičkih Amerikanaca na današnjem Jugozapadu SAD. Jedan od prvih je bio aktivist Oscar Zeta Acosta koji je izraz Aztlan koristio za nekadašnja područja Meksika izgubljena u meksičko-američkom ratu sredinom 19. vijeka. Organizacije kao Plan Espiritual de Aztlán i MEChA sadrže "Aztlan" u svom nazivu, a ponekad ih se opisuje kao separatističke i iredentističke.

## Vanjske veze
* Sanderson, Susana, "Tenotchtitlan and Templo Mayor", California State University, Chico. 
* Aztlan Listserv (hosted by the Foundation for the Advancement of Mesoamerican Studies, Inc.)
* League of Revolutionary Struggle, "The Struggle for Chicano Liberation" (an examination of Aztlan and the Chicano national movement from a Marxist point of view)
* Los Angeles artist protesting walls in Berlin, Palestine and Aztlán
Grgur Karlovčan

**Grgur Karlovčan** (Kalinovac, 11. ožujka 1913. - Stara Gradiška, 29. rujna 1942.), hrvatski književnik

## Biografija
Grgur Karlovčan rodio se u Kalinovcu, učiteljsku školu je polazio u Pakracu i Zagrebu a završio je 1934. godine u Karlovcu. Zbog svojih ljevičarskih ideoloških pogleda bio je često isključivan iz škole te uhićivan. Kao učitelj službovao je u Hercegovini. Od 1935. godine učiteljevao je u Tasovčićima a 1938. godine položio je učiteljski ispit u Cetinju. U Tasovčićima je sudjelovao u utemeljivanju i radu Narodne čitaonice te bio zaslužan za osnutak društva *Seljačko kolo* i mjesne knjižnice. Od 1939. do 1941. godine i premještaja u Cazin studirao je na Višoj pedagoškoj školi u Zagrebu. Bio je sudionik NOP-a. Zatočen je kao komunist i partizanski agitator a ubijen je nakon pokušaja bijega iz logora u Stara Gradiška.

## Književno stvaralaštvo
Pisao je izrazito socijalno intoniranu poeziju i prozu o teškom životu Hercegovaca i društvenim sukobima prije 2. svjetskog rata. Prve stihove objavljuje u časopisu *Mladost* (1929, 1931–33), a pjesme, pripovijetke i crtice u periodicima *Selo i grad* (1932–33), *Snaga* (1932), *Glas* (1933), *Hrvatska revija* (1933–34, 1941), *Kronika* (1933), *Dani i ljudi* (1935–36, 1941), *Književnik* (1937–38), *Naša stvarnost* (1938) i *Izraz* (1939–40). Roman *"Natopljene brazde"* (1939.) donosi motive iz podravskog života.

## Djela
* *"Srce nad ravnicom"*, Đurđevac, 1933., 1968.
* *"Natopljene brazde"*, Zagreb, 1939.
* *"Lice dana"*, Zagreb, 1940.
* *"Pjesme i proza"*, Zagreb, 1946.
* *"Sabrana djela"*, Đurđevac, 1978.
* *"Izabrana djela, Pet stoljeća hrvatske književnosti"*, 136. Zagreb 1991, 457–519.

## Izvori
Ourense

**Orense** (galicijski: *Ourense*) je grad od 105,636 stanovnika na sjeverozapadu Španjolske, koji administrativno podpada pod 
Španjolsku autonomnu zajednicu Galiciju i Provinciju Ourense.

On je administrativni centar i najveći grad Provincije Ourense. Poznat je kao jedna od usputnih stanica na Hodočasničkom putu za Santiago de Compostelu.

## Geografija

Orense leži na istočnoj obali rijeke Minho, jugoistočno od galicijske prijestolnice 
A Coruñe.

Grad se sastoji od tri dijela; srednjovjekovnog centra oko katedrale, novog centra iz 19. vijeka i modernog djela grada podignutog nakon pedesetih godina prošlog vijeka.

## Historija

Ime je dobio zbog termalnih izvora, pa su ga Rimljani zvali *Aquae Originis* ili *Urentae*, iz tog se izrodilo današnje ime.
Tokom 5., 6. i 7. vijeka bio je dio Svevskog kraljevstva kog su zauzeli i uništili Mauri 716. a pod kršćansku vlast vratio Alfonso III od Leona - 877.

## Znamenitosti

Ourense ima jedan od najpoznatijih mostova u Španjolskoj  *Ponte Vella* (Stari most). Prvi most na tom mjestu izgrađen je još za rimskih vremena, ovaj današnji lučni most od sedam lukova, centralnog raspona od 45 metara, dao je podići biskup Lorenzo 1230. da omogući hodočasnicima prelaz preko 
Minha na putu za Santiago de Compostela.

Pored mosta tu je i gotička katedrala, čiji korjeni sežu do 572,, ona je temeljno rekonstruirana u 13. vijeku. Poznata je po Kristovoj kapeli iz 16. vijeka, u kojoj se čuva raspelo, jedna od najvrijednijih relikvija Galicije. Važna je i renesansna palačaa - *Oca-Valladares*, 
sagrađena sredinom 16. vijeka. Grad ima arheološki muzej koji je smješten u bivšoj biskupskoj palači.

## Privreda
Ourense je prije svega administrativno-trgovački centar ruralnog kraja poznatog po govedarstvu.

Od industrije Orense ima mlinove, željezaru i dislocirane pogone automobilske, metalurške i kemijske industrije kompanija iz Viga.

## Gradovi pobratimi
*  Vila Real, Portugal
*  Quimper, Francuska
*  Tlalnepantla de Baz, Meksiko

## Reference

## Vanjske veze

* ''Ayuntamiento de Orense''   
* ''Turismo de Ourense''
Tui (Pontevedra)

**Tui** (, ) je grad u španskoj regiji Galicija (Španija), smješten u provinciji Pontevedra. Smješetne je na lijevoj obali rijeke Minho, nasuprot portugalskog grada Valença.

 

Originalno se zvao *Tude*, te su ga spominjali Plinije Stariji i Klaudije Ptolomej na početku 1. milenijuma. Ne prije kraja 6. vijeka je postao biskupsko sjedište za vrijeme svevske vladavine, kada je biskup Anila pohodio drugi Koncil u Bragi. Za vrijeme vizigostke vlasti je nakratko služio kao prijestolnica pod-kraljevstva pod Wittizom. Nakon pohoda Alfonsa I od Asturije (739–757) protiv Maura, glad je uglavnom napušten, ostavši u tampon-zoni između Maura i kršćana; vijek kasnije je postao predmetom kampanje "Repoblacióna" (novog naseljavanje) pod vladavinom Ordonja I (850–866). U 10. vijeku su ga opustošili Vikinzi, te je napušten da bi bio obnovljen na današnjoj lokaciji. 

Danas središte grada predstavlja prenoćište San Telmo. Na vrhu brda se nalazi katedrala (sagrađena od 11. do 13. vijeka) koja sadrži romaničke, ali i gotičke karakteristike. Grad ima dva muzeja - arheološki i biskupijski.

Dva mosta povezuju gradove Tui i Valença: Međunarodni most Tui (u Portugalu poznat kao *Međunarodni most Valença*), dovršen 1878. pod vodstvom Gustavea Eiffela i moderni iz 1990-ih. S obzirom da su obje zemlje potpisale Schengenski sporazum, obično nema nikakvih formalnosti prilikom prijelaza granice.

Općina Tui se sastoji od 11 župa: Randufe, Malvas, Pexegueiro, Areas, Pazos de Reis, Rebordáns, Ribadelouro, Guillarei, Paramos, Baldráns i Caldelas.

## Izvori

## Gradovi-pobratimi
*  Frómista, Španija
Mitar Trifunović

**Mitar Trifunović Učo** (1880 – 1941), učesnik Oktobarske revolucije, jedna od najistaknutijih ličnosti radničkog pokreta u Kraljevini Jugoslaviji i narodni heroj Jugoslavije.

## Biografija
Rođen je 1880. godine u selu Brvniku, kod Šamca.

Još u ranoj mladosti pristupio je radničkom pokretu. S početkom Prvog svetskog rata, mobilisan je od strane austrougarske vojske i poslat na Istočni front. Posle zarobljavanja, u Rusiji je prišao radnicima i učestvovao u Oktobarskoj socijalističkoj revoluciji. Iz Rusije je kao dobrovoljac otišao na Solunski front.

Godine 1918. posle završetka rata i stvaranja Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, vratio se u Tuzlu s činom narednika-vodnika srpske vojske. Bio je jedan od istaknutih rukovodilaca i organizatora radničkog pokreta u Bosni i Hercegovini. Na listi Komunističke partije Jugoslavije izabran je, 1920. godine, za narodnog poslanika Ustavotvorne skupštine. Te godine je rukovodio štrajkom rudara, koji je trajao tri meseca i drugim štrajkom rudara, koji je poznat kao „Husinska buna“.

Posle Obznane je uhapšen kao poslanik Komunističke partije Jugoslavije. Po izlasku iz zatvora nastavlja rad na stvaranju ilegalnih partijskih organizacija i sinikata. Posle proglašenja šestojanuarske diktature, 1929. godine, ponovo je uhapšen i od Suda za zaštitu države, u Beogradu, osuđen na tri godine robije, koju je izdržao u Sremskoj Mitrovici.

U toku 1935. godine stvarao je organizacije Nezavisnih sindikata i rukovodio štrajkom drvodelja. Naročito se istakao u borbi protiv frakcionaštva unutar Komunističke partije Jugoslavije. Vlasti Tuzle su ga internirale u Bosanski Šamac, gde je ostao sve do 1940. godine.

Početkom 1941. godine vratio se u Tuzlu, gde je živeo i radio ilegalno. Posle okupacije Kraljevine Jugoslavije i stvaranja ustaške Nezavisne Države Hrvatske, uhapšen je 14. avgusta, u stanu jednog rudara u Kreki, i sproveden u logor Jasenovac. Streljan je novembra 1941. godine.

Za narodnog heroja proglašen je 27. novembra 1953. godine.

## Literatura

* *[[Narodni heroji Jugoslavije (knjiga)|Narodni heroji Jugoslavije]]*. „Mladost“, Beograd 1975. godina.
Zija Dizdarević

**Zija Dizdarević** (Vitina kod Ljubuškog 18. februar 1916 – logor Jasenovac 1942.) je bio jugoslavenski književnik.

## Biografija
Detinjstvo je proveo u Fojnici, koja je predmet svih njegovih pripovedaka. Učiteljsku školu je završio u Sarajevu, gde se priključio naprednom omladinskom pokretu. Uhapšen je sredinom januara 1937. zbog učešća u štrajku đaka. Revolucionarno delovanje nastavio je kao student na Filozofskom fakultetu u Beogradu. Prvih ratnih godina delovao je kao ilegalac u Fojnici i Sarajevu. Uoči odlaska u partizane uhapsile su ga ustaše, odvele u logor Jasenovac, gde je neposredno po dolasku ubijen u rano proleće 1942.

## Književni rad
Od 1937. intenzivno se bavi pripovedačkim radom i kritikom, sarađujući u Politici, Putokazu, Mladoj kulturi i Pregledu. U kratkim pripovetkama slika atmosferu i žitelje bosanske kasabe neposredno pred Drugi svetski rat nastojeći da pronikne u nepravednosti društvenog poretka i odnosa koji se reflektuju u životu „čaršinlija“ podeljenih na bogate i siromašne.

## Djela
* *Pripovijetke*, Sarajevo 1948
* *Prosanjane jeseni*, Sarajevo 1959.
* *Sabrana djela*, Sarajevo 1978.
* *Blago u duvaru*, Zadrugar, Sarajevo 1983.

## Ekranizacije
1975. godine, na osnovi Dizdarevićeve pripovetke snimljen je crno-bijeli televizijski film  u režiji Aleksandra Jevđevića "Blago u duvaru".

## Literatura
* *Kritičari o Ziji Dizdareviću*, Sarajevo 1978.
Goran Gajić

**Goran Gajić** (1962 - ) je srpski filmski i televizijski režiser. 1980-ih je režirao videospotove za grupu *[[Plavi orkestar]]*. Tokom raspada SFRJ je zajedno sa suprugom Mirom Furlan napustio rodni Zagreb i došao u SAD gdje je, između ostalog, režirao nekoliko epizoda TV-serije *[[Babylon 5]]*. Krajem 2000-ih je u Srbiji ostvario uspjeh sa serijom *[[Vratiće se rode]]*.

## Filmografija

# Rode u magli (2009) (TV) 
# Vratiće se rode TV serija (2007-2008)
# Pozorište u kući TV serija (2007)
# The Inner Circle (2003) 
# "Sheena" TV serija (2001-2002)
# "Oz" TV serija (2000-2001) 
# "Deveti nivo" TV serija(2001)
# "Zver" TV serija
# "Babylon 5" TV serija (1998)
# Video jela, zelen bor (1991) (TV) 
# Ovdje nema nesretnih turista (1990) 
# Kako je propao rokenrol (1989) 
#  (1988) 
# Sedmi dan (1987)

## Vanjske veze
* 
*
Zlatna arena za najbolju glavnu mušku ulogu

:*Glavni članak: [[Festival igranog filma u Puli]]*

**Zlatna arena za najbolju glavnu mušku ulogu** nagrada je koja se dodjeljuje najboljim glavnim glumcima na Festivalu igranog filma u Puli. Zlatne arene ustanovljene su 1955. godine kao jugoslavenske nacionalne filmske nagrade koje su se svake godine dodjeljivale na Festivalu igranog filma u Puli, a dodjeljivale su se u konkurenciji šest republičkih (i dviju pokrajinskih) kinematografija bivše Jugoslavije. Od onda se dodjeljuju svake godine (uz iznimku 1994. godine kada je dodjela bila otkazana).

Budući da svaki Festival igranog filma u Puli uključuje prikazivanje svih lokalno produciranih filmova napravljenih u proteklih 12 mjeseci (što je moguće zbog relativno malog broja filmova lokalne filmske industrije), svatko uključen u njihovo stvaranje smatra se automatski kvalificiranim za Zlatnu arenu. Stoga ne postoje popisi nominiranih nalik onima za Akademijinu nagradu koji se objavljuju prije aktualne ceremonije dodjele nagrada, no na nekim izdanjima festivala dodijeljene su nagrade za druga mjesta nazvane Srebrna arena.

Nagrade dodjeljuje ocjenjivački sud od pet ili šest članova koji se obično sastoji od istaknutih filmaša i filmskih kritičara. Na nekim festivalskim izdanjima dodijeljene su također nagrade za najbolju mušku ulogu po mišljenju publike, no one se ne smatraju Zlatnim arenama. U 1950-ima i 1960-ima su nagrade u glumačkoj kategoriji dodjeljivane za čitav glumački opus u protekloj godini, pa je tako više plodnih dobitnika službeno uvršteno na popis dobitnika Zlatne arene za nekoliko filmova za određenu godinu.

## Popis dobitnika
Sljedeći popis navodi dobitnike Zlatne arene za najbolju glavnu mušku ulogu na Festivalu igranog filma u Puli.

### Za vrijeme socijalističke Jugoslavije (1955.–1990.)

### Za samostalne Hrvatske (1992.–danas)

## Višestruki dobitnici
Sljedeći redatelji bili su nagrađivani više puta. Popis je poredan prema broju ukupnih nagrada. Godine u **masnom** označavaju nagrade u konkurenciji dok su sudjelovale kinematografije drugih republika bivše Jugoslavije (1955.-1990.).

* 4 : Ivo Gregurević (1999., 2002., 2005., 2014.)
* 4 : Ljuba Tadić (**1956.**, **1964.**, **1968.**, **1975.**)
* 3 : Bata Živojinović (**1965.**, **1967.**, **1972.**)
* 3 : Ljubiša Samardžić (**1973.**, **1980.**, **1982.**)
* 3 : Filip Šovagović (1995., 1998., 2001.)
* 3 : Rade Šerbedžija (**1978.**, **1986.**, 2010.)

* 2 : Pavle Vuisić (**1958.**, **1977.**)
* 2 : Boris Dvornik (**1969.**, **1979.**)
* 2 : Miki Manojlović (**1983.**, **1985.**)
* 2 : Ilija Ivezić (1993., 2000.)
* 2 : Rene Bitorajac (2009., 2012.)
* 2 : Emir Hadžihafizbegović (2007., 2014.)

## Izvori
;Generalni
* 

;Specifični

## Vanjske veze
* Web arhiv 1954–2010 na službenim stranicama Festivala igranog filma u Puli
Daniel Ozmo

**Daniel Ozmo** (takođe **Danijel Ozmo**; Olovo, 14. 3. 1912 – Koncentracijski logor Jasenovac, 5. 9. 1942), jugoslavenski umjetnik i učesnik Narodnooslobodilačke borbe ubijen u logoru Jasenovac tokom Holokausta.

## Biografija

Daniel Ozmo je rođen u siromašnoj jevrejskoj porodici u Olovu. Djetinjstvo i mladost je proveo u Sarajevu. Završio je Umjetničku školu u Beogradu. Naprednom pokretu je pristupio u vreme studija. Zajedno sa Emerikom Blumom učestvovao je u formiranju naprednog udruženja "Collegium Artistucum" i bio je jedan od protagonista angažovane umjetnosti u Sarajevu. Godine 1939 primljen je u članstvo Komunističke partije Jugoslavije (KPJ). 

U drugoj polovini 1941 priključio se NOVJ-u. Na putu za Romaniju, radi uključivanja u partizanski odred, bio je uhvaćen od ustaša i odveden u logor u Jasenovcu gde je ubijen 1942 godine. Posle rata u Sarajevu je podignuta njegova bista.

Njegov opus je većim djelom nestao ili je uništen, sačuvano je svega par ulja i nekoliko akvarela, po kojima se da zaključiti da je slikao u tragu poetskog realizma. Radio je i skulpturu. Od kada je diplomirao 1934 do hapšenja 1941 i stradanja ukoncentracijskom logoru Jasenovac 1942 godine, Daniel Ozmo se bavio skulpturom, crtežom, slikarstvom i grafikom, koja je postala glavna preokupacija u drugoj polovini njegovog kratkog stvaralačkog vijeka.

## Djela

* *Autoportret* (linorez)
* *Noćni život*
* Mapa grafika iz Bosanskih šuma, 1939 
* *Povratak*
* *Zatočenik ustaškog logora Jasenovca* (crtež olovkom)
* *Pogled iz Jasenovca* (akvarel)

## Reference

## Literatura

* 

## Vanjske veze
* La Benevolencija  Galerija Novi hram, Izložba - Daniel Ozmo
Smail-aga Ćemalović

**Smail-aga Ćemalović** (23. novembar 1884. - Mostar, 1945. godine – spaljen u koncentracionom logoru Jasenovac) bio je predsjednik mostarske općine. Pokrenuo je listove Musavat (1906. godine) i Srpska omladina (1912./13. godine) za prosvjećivanje omladine islamske vjere u Bosni i Hercegovini.

Osnovnu i trgovačku školu završio je u Mostaru, a trgovačku akademiju u Grazu. 1906. godine pokrenuo je opozicioni list list Musavat, koji je pod njegovim uredništvom izlazio do 1909. godine. List Musavat uređuje u društvu s Osmanom Đikićem. Zbog jednog članka u Musavatu bio je osuđen na 6 mjeseci teške tamnice u okovima. U tom članku je tražio, da se vojnici ne zaklinju Franji Josifu, jer je suveren Bosne sultan. Kad je Musavat prenesen u Sarajevo i kad su se vođe pokreta za muslimansku vjersko-prosvjetnu autonomiju približili vladi, Ćemalović je ostavio Musavat i pokrenuo list Srpska omladina. Časopis Srpska omladina je uređivao sa Vladimirom Gaćinovićem.

2. augusta 1914. godine zatvoren je u Rogaškoj Slatini i odveden u Graz. Iz Graza je preveden u Mostar u vojni zatvor kao talac, pa je internisan u Aradu, gdje je ostao do 1916. godine.

## Vanjske veze
* http://www.most.ba/053/115.htm
* http://www.mostar.ba/mayor/articles/201.html 
## Povezano

* Bosanski sabor
Aleksandar Fadejev

**Aleksandar Fadejev** (24.12.1901. - 13.5.1956.) je bio sovjetski pisac i predsjedavajući Unije sovjetskih pisaca 1938-44 i 1946-54. Sovjetska medalja za ratnu književnost će dobiti ime po njemu,a osim kao pisac Fadejev će ostati poznat i po samoubojstvu koje je izvršio osuđujući u oproštajnom pismu destaljinizaciju i nove sovjetske lidere (Nikita Hruščov).

## Život
Aleksandar Fadejev je rođen u Tverskoj oblasti 1901. godine. Nakon Oktobarske revolucije Fadejev se pridružio Crvenoj armiji u njenoj borbi protiv belogardejaca i japanske vojske koja je okupirala dio Sibira tokom Ruskog građanskog rata. 1927. godine je bila izdana njegova polubiografska priča "Devetnaest" u kojoj on govori o partizanskom ratu koji su vodili mladići protiv okupatora,a 1930. godine je izdan prvi dio njegove knjige "Poslednji Udegejci" u kojoj on pokazuje kako je taj plemenski narod skočio iz doba "plemenskog komunizma" u moderni sovjetski komunizam. Tokom tridesetih i četrdesetih godina dvadesetog veka Aleksandar Fadejev će postati jedan od omiljenih Staljinovih pisaca tako da će ga on nazvati "najvećim svetskim humanitarcem". Ta popularnost će Fadejeva dovesti na poziciju predsedavajućeg Unije sovjetskih pisaca gdje će s kratkim prekidom ostati do početka destaljinizacije.

Kao što je Fadejev podržao 1934. godine tu uniju u proglašenje socijalističkog realizma kao jedinog poželjnog književnog smjera tako će 1946. godine "umjetničku" doktrinu Andreja Ždanova koji je napao mnoge umjetnike zbog "loše umjetnosti".

Fadejev književni vrhunac će neupitno biti roman *[[Mlada garda (roman)|Mlada garda]]* iz 1945. godine koji govori o borbi omladinaca protiv nemačke okupacije grada Krasnodon. Film koji će biti snimljen po toj knjizi 1948. godine će postati najgledaniji sovjetski film te godine s gotovo 50 miliona prodanih kino ulaznica.

Nakon Staljinove smrti 1953. godine novi sovjetski lider Nikita Hruščov je počeo proces destaljinizacije što se prvo osjetilo u sovjetskoj književnosti. Na drugom kongresu sovjetskih pisaca 1954. godine došlo je do sukoba između pisaca predvođenih Iljom Erenburgom i Fadejevim prijateljem Mihailom Šolohovom s jedne, a Fadejevim i Konstantinom Simonovom s druge strane. Na kraju su Erenburg i Šolohov ostvarili pobjedu što je dovelo do odustajanja od socijalističkog realizma u književnosti nakon čega Fadejev postaje utučen, a svoje nezadovoljstvo počinje utapati u alkoholu. Na kraju će nezadovoljan hruščovljevim promenama u celokupnom sovjetskom društvu izvršiti 13. 5.1956. godine samoubojstvo.

U njegovu čast 17.1.1972. godine Sovjetski Savez će donesti odluku da se piscima koji pišu knjige o herojskoj borbi sovjetskog naroda protiv agresora počinje dodjeljivati medalja koja će nositi ime Fadejeva.

## Djela

* "19" (1926) — film (1958)
* "Poslednji Uegejci" nedovršen 
* "Lenjingrad u blokadi"
* "Mlada garda" (1945) dobitnik Staljinove nagrade, film 1948 također Staljinova nagrada
* "Za 30 godina" 
* "Crna metalurgija" - nedovršen

## Povezano
* Sovjetska književnost

## Vanjske veze

* Popis filmova napravljenih po romanima Fadejeva
Lys (rijeka)

**Lys** (Holandski jezik: *Leie*) je rijeka u Francuskoj i Belgiji duga 202 km, najveća pritoka Rijeke Scheldt.
## Geografija
*Rijeka Lys* izvire na sjeveroistoku Francuske, u departmanu Pas-de-Calais kod sela Lisbourg. Od izvora teče u smjeru sjeveroistoka, kroz Francusku nekih 93 km, od toga u duljini od 22&nbsp;km formira granicu između Francuske i Belgije. Nakon što uđe u Belgiju, teče u istom smjeru 109&nbsp;km do svog ušća u Rijeku Scheldt, kod grada Gent.

*Lys* sa svojim pritokama ima sliv velik oko 3 910 km², koji obuhvaća gusto naseljeni dio Francuske i Belgije.
Dobar dio korita rijeke, je kanaliziran i rijeka sad teče po umjetnim koritima i kanalima.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Leie/Lys River'' na portalu Dan Gamber
Veliko ropsko jezero

**Veliko ropsko jezero** (engleski: **Great Slave Lake**), je veliko slatkovodno jezero u Sjeverozapadnim teritorijima u Kanadi.
## Geografija
*Veliko ropsko jezero* ima površinu od 27 200 km², njegova maksimalna dužina je 480 km u smjeru sjeveroistok - jugozapad, a široko je 109&nbsp;km u smjeru sjeverozapad - sjeveroistok . Jezero leži na 156 m nadmorske visine, a najveća dubina mu iznosi 614 m, a prosječna 41m.

*Veliko ropsko jezero* puni vodom najviše Rijeka Slave, a nešto manje Hay i manji vodotoci, a njegove vode otiču rijekom Mackenzie do Boforovog mora udaljenog oko 1 650&nbsp;km sjeveroistočno. 
*Veliko ropsko jezero* je najdublje jezero u Sjevernoj Americi, sa svojih 614 m, i drugo po veličini jezero u Sjeverozapadnim teritorijima.

*Veliko ropsko jezero* svoj današnji oblik dobilo je glacijacijom.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Great Slave Lake, Northwest Territories'' na portalu Encyclopedia_of_Earth
Galileo (svemirska letjelica)

***Galileo***, NASA-ina svemirska letjelica namijenjena istraživanju Jupitera i njegovih mjeseca, aktivna od 1995. do 2003. Ime je dobila po talijanskom astronomu Galileju Galilei. Lansirana je 18. listopada 1989. tijekom misije STS-34 Space Shuttlea ''Atlantis''. Do Jupitera je stigla 7. prosinca 1995. nakon gravitacijskih praćki pomoću Zemlje i Venere.

Unatoč problemima s antenom, *Galileo* je izveo prvi prelet asteroida 951 Gaspra, otkrio prvi asteroidni mjesec oko 243 Ide te lansirao sondu u Jupiterovu atmosferu. Osim toga, proučavao je sastav Jupiterove atmosfere, Ijin vulkanizam, interakciju plazme između njihovih atmosfera te je proveo mapiranje Jupiterove magnetosfere. Podaci dobiveni od *Galilea* podržali su i teorije o tekućim oceanima ispod ledene površine Europe dok su se slične indicije pojavile i po pitanju Ganimeda i Kalista. 

Misija je okončana 21. rujna 2003., 14 godina nakon lansiranja i 8 u Jovijanskom sustavu, kontroliranim deorbitiranjem u Jupiterovu atmosferu.

## Izvori
Soldatski bal

**Soldatski bal** prvi je studijski album bosanskohercegovačkog pop rock sastava Plavi orkestar, koji izlazi 1985., a objavila ga je diskografska kuća Jugoton.

Po prodanoj tiraži je bio album godine. Singlovi skinuti s ovog albuma su Suada, Medena curice, Bolje biti pijan nego star, Goodbye teens, Kad mi kažeš paša i Šta će nama šoferima kuća. 

Sve pjesme je napisao Saša Lošić Loša, osim pjesme Suade, koju su zajedno pisali on i Mladen Pavičić Pava. Album je producirao Husein Hasanefendić, iz benda Parni valjak. Ironično, iako se Plavi orkestar često svrstava pod Novi primitivizam, pjesma Suada je, prema Lošinim rječima, bila svojevrsna parodija pokreta.

Snimljen u siječnju 1985. godine, i izdan nešto poslije, album je dospio na top ljestvice već u prvoj polovici godine. Sa preko 500 000 prodanih kopija, ovo je najprodavaniji jugoslovenski album svih vremena. Uspjeh je uzdignuo grupu 21-godišnjakâ do slave, te su postali popularni osobito među tinejdžericama.

Omot albuma dizajnirao je Bojan Hadžihalilović, a inspiriran je omotom albuma Beatlesa Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Na njemu su prikazani članovi Plavog orkestra okruženi sa sedam tajnika Saveza komunističke omladine Jugoslavije, te još 49 osoba iz povijesti jugoslovenskih naroda te njihovog javnog života. Među njima su i: Petar II. Petrović-Njegoš, Ivo Lola Ribar, Bata Živojinović, Lepa Brena, Vuk Karadžić, Slavko Štimac, Miroslav Krleža, Oliver Mandić, Mirza Delibašić, itd.

Tekstovi pjesama su inspirirani Lošinim iskustvima u vojsci. Vojni rok je služio u Bitoli od rujna 1983. do rujna 1984. Na albumu gostuju i brojni poznati muzičari, a to su: Nada Obrić, Aki Rahimovski (Parni valjak), Jura Stublić (Film), Peđa D'Boy (Dʼ Boys), Ivan Fece Firči (EKV), Marina Perazić, Dragoš Kalajić, Jovan Ćirilov.

## Popis pjesama

## Izvođači i osoblje
* Saša Lošić (Loša) - vokal
* Mladen Pavičić (Pava) - gitara
* Admir Ćeramida (Ćera I) - bubnjevi
* Samir Ćeramida (Ćera II) – bas
* Zoran Kraš - klavijature
* Firči - vokal, bubnjevi
* Husein Hasanefendić - producent
* Malkolm Muharem - izvršni producent

## Izvori
Ipres (stadij)

**Ypresij** je prvi stadij eoceneske epohe. Pokriva vrijeme od prije 55,8 ± 0,2 Ma do prije 48,6 ± 0,2 Ma (miliona godina). Stadij je nazvan prema Ypresu u Belgiji. Slavna Messelska jama u Njemačkoj potječe iz ovog doba.

## Literatura
* GeoWhen Database - Ypresian
Veliko medvjeđe jezero

**Veliko medvjeđe jezero** (engleski: **Great Bear Lake**), je najveće jezero koje čitavom svojom površinom leži unutar Kanade (veća jezera Superior i Huron Kanada dijeli sa Sjedinjenim Američkim Državama), četvrto u Sjevernoj Americi i osmo po veličini na svijetu.

Jezeru su ime dali Chipewyan indijanci, koji su živjeli uz njegove sjeverne obale.

## Geografija
*Veliko medvjeđe jezero* leži na nadmorskoj visini od 186 m, u Sjeverozapadnim teritorijima, njegov sjeverni dio nalazi se unutar Arktičkog kruga.
Jezero ima površinu od 31 153 km², njegova maksimalna dužina je 293 km u smjeru sjeveroistok - jugozapad, a široko je 188&nbsp;km u smjeru sjeverozapad - sjeveroistok. Jezero ima najveću dubinu od 446 m, a prosječna iznosi 71.7 m.
Dužina obala jezera iznosi 2 719 km ne računajući 824 km obala, koliko imaju otoci po jezeru, od kojih je 26 veće. 

*Veliko medvjeđe jezero* pune vodom rijeke; Haldane, Dease, Camsell i manji vodotoci, sa brojnih manjih jezera u gorama oko jezera. Njegove vode otiču Velikom medvjeđom rijekom do rijeke Mackenzie, a sa njom dalje do Boforovog mora. 
*Veliko medvjeđe jezero* je najdublje jezero u Sjevernoj Americi i drugo po veličini jezero u Sjeverozapadnim teritorijima.

Jezero je nastalo za vrijeme pleistocena glacijacijom, a svoj današnji oblik dobilo je za posljednjeg Ledenog doba otapanjem glečera.

*Veliko medvjeđe jezero* je zaleđeno od novembra do jula. Uz njegove južne obale smješteno je selo Deline (565 stanovnika) a na sjevernoistočnoj strani rudarski bazen - Port Radium, u kom se kopa uran, srebro i bakar.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Great Bear Lake'' na portalu Canadian Encyclopedia
Ratko Janev

**Ratko K. Janev** (30. mart 1939, Sandanski) je makedonski i srpski naučnik i profesor svetskog ugleda u oblasti atomske i nuklearne fizike.

## Biografija
Rođen je u Sandanskom 1939. godine i gimnaziju je završio u Skoplju a studirao je na Elektrotehničkom fakultetu u Beogradu gde je i završio postdiplomske studije 1956. godine. Doktorirao je fiziku 1968. godine u Beogradu na Prirodno Matematičkom Fakultetu.

Radio je na institutu Boris Kidrič u Vinči, gde je stekao zvanje naučnog savetnika. Bio je predavač i profesor na Prirodno-matematičkom fakultetu u Skoplju iz oblasti nuklearne i atomske fizike. Od 1969. godine predaje atomsku fiziku na postdiplomskim studijama na Prirodno-matematičkom fakultetu u Beogradu. Radio je kao naučni savetnik u Institutu za fiziku u Zemunu do prelaska na funkciju u Međunarodnoj Agenciji za Atomsku Energiju. Gostovao je na mnogim evropskim i američkim fakultetima i institutima kao predavač i profesor. Pored toga, radio je i u prestižnim institutima u Japanu i Kini .

Član je Makedonske akademije nauka i umetnosti (MANU). Ima veliki broj objavljenih radova iz oblasti atomske fizike i bliskih ili srodnih oblasti (preko 500 naučnih radova). Najpoznatiji radovi prof. Ratka Janeva su vezani za oblasti kvantne teorije interakcija, posebno uzajamnih atomskih interakcija, sudarne atomske procese i procese atomskih čestica sa čvrstom površinom, fiziku jonizovanih gasova, fiziku gasnih lasera i oblasti fizike konrtolisane termonuklearne fuzije. U okviru Makedonske akademije nauka i umetnosti Janev rukovodi najvažnijim projektima u oblasima prirodnih i tehničkih nauka. Devedesteih godina je bio uvršten u predlagače za Nobelovu nagradu  za fiziku .

Ratko Janev je jedan od najcitiranijih evropskih fizičara u oblastima atomske fizike  2004. godine je dobio prestižnu evropsku Humboltovu nagradu za fiziku. Uvršten je u istaknute iseljenike prema Agenciji za iseljeništvo vlade Republike Makedonije. Od 1988. godine je predstavljao Jugoslaviju i, kasnije Srbiju u Međunarodnoj agenciji za atomsku energiju.

## Izbor dela

* Atomic_and_plasma_material_interaction
* Collision Processes of Hydrocarbon Species in Hydrogen Plasmas 
* Physics_of_highly_charged_ions
* Atomic_and_molecular_processes_in_fusion

## Reference

## Literatura
* Ratko K. Janev, Ljubo. A. Petkovski, Atomska fizika, Makedonska Akademija Nauka i Umetnosti , Skoplje, 2012.

## Vanjske veze

* Macedonian Academy of Sciences and Arts
* Istaknuti iseljenici
Izgubljena olovka

***Izgubljena olovka*** je jugoslavenski film iz 1960. prvi srednjometražni film za djecu redatelja Fedora Škubonje, po scenariju njegove žene Stanislave Borisavljević.
## Historija nastanka filma
Film je realiziran sa samo tri profesionalna glumca, sve ostale uloge igrala su djeca i mještani bosanskih sela Džimrije i Sokolovići. Škubonja je unatoč poluamaterskim, uvjetima u kojima je film nastao, napravio sjajan film, zahvaljujući odličnom radu sa djecom - naturšcima.

Posebno je odlično glumio mali *Boško Gašević* glavnog junaka, te crno bijele drame, pa je na 7. Festivalu igranog filma u Puli 1960. nagrađen posebnom nagradom za glumu, kao i film koji je dobio nagradu **Kekec** za najbolji dječji film 

Na Filmskom festivalu u Veneciji - 1961. dobio je Zlatnog lava (u kategoriji dječjeg filma), a slijedeće 1962. dobio je nagradu na Filmskom festivalu Mar del Plata
u Argentini. Na 4. smotri omladinskog filma u Cannesu - 1964., dobio je drugu nagradu žirija, uz nagradu publike i kritike, a na jubilarnom 20. Filmskom festivalu u Cannesu. - 1966. proglašen je jednim od deset najboljih dječjih filmova.
## Radnja
U nekoj školi zabačenog bosanskog sela, jedan učenik izgubi olovku - pa zato optuže naslovnog junaka malog Dika (koji ima istu olovku). I tu počinje prava drama, o istini, ljubavi, konformizmu, prijateljstvu i cijelom svemiru međuljudskih odnosa, kad se i učiteljica pridruži djeci u optužbama, i inzistira na priznanju.
## Uloge

## Izvori

## Vanjske veze
* Izgubljena olovka na portalu IMDb 
* Izgubljena olovka na portalu Mediji
Fedor Škubonja

**Fedor Škubonja** (22. 7. 1924. Murter - 24. 4. 2008. Bol na Braču bio je jugoslavenski i hrvatski filmski redatelj i direktor beogradskog Zvezda filma.

## Biografija
Škubonja je završio Visoku filmsku školu, a zatim i diplomirao na Akademiji za pozorište, film, radio i televiziju u Beogradu.

Prvenstveno se bavio režirijom dokumentarnih i kratkometražnih filmova. Svoj prvi igrani film *[[Izgubljena olovka]]* (zapravo srednjemetražni) snimio je 1969. po scenariju supruge Stanislave Borisavljević. Ta jednostavno ispričana dječja drama osvojila je brojne nagrade; od Zlatnog lava (u kategoriji dječjeg filma) na Filmskom festivalu u Veneciji - 1961., do nagrade na Filmskom festivalu Mar del Plata 1962.
Na 4. smotri omladinskog filma u Cannesu - 1964., dobio je drugu nagradu žirija, uz nagradu publike i kritike, a na jubilarnom 20. Filmskom festivalu u Cannesu. - 1966. proglašen je jednim od deset najboljih dječjih filmova.

Njegov drugi igrani film - dječja komedija - Veliko suđenje iz 1961., u produkciji zagrebačkog Zora filma, ocijenjen je kao promašaj.

Ali je zato njegov treći film Nizvodno od sunca iz 1969., osvojio Zlatnu arenu, glavnu nagradu filmskog festivala u Puli.
Za sve igrane filmove scenarije mu je napisala supruga Stanislava Borisavljević.

## Filmografija
### Igrani filmovi
* 1960. Izgubljena olovka, Zora film
* 1961. Veliko suđenje, Zora film
* 1969. Nizvodno od sunca, Dunav film i Filmski Studio Titograd 

### Dokumentarni filmovi
* 1950. Armija gradi, Zvezda film
* 1958. Bolest usta, Zora film
* 1958. Za vlastite proizvode, Zora film
* 1958. I radnica i majka, Zora film
* 1959. Svojim putem, Zora film
* 1959. Građani upravljaju, Zora film
* 1965. Rečni saobraćaj, Dunav film
* 1965. Jugoslavija i njena deca, Jugoslovenski Nacionalni Komitet UNICEF-a
* 1966. Ljubav u ogledalu, Dunav film
* 1973. Makedonija - zemlja sunca i jezera, Yugoslavia public	
* 1973. Makedonija - privredni mozaik, Yugoslavia public
* 1973. Kumaši - Kruševac, Dunav film
* 1973. Jugoslavija osigurava, Dunav film
* 1973. Crvena zastava - Kruševac, Dunav film
* 1981. Izgradnja puta Gedaref - Kasala, Zvezda film
* 1981. Srbija nudi svetu, Zvezda film
* 1983. Šibenik, juče, danas, sutra, Zvezda film

## Reference

## Vanjske veze
* Fedor Škubonja na portalu IMDb 
* Fedor Škubonja na portalu Baza HR kinematografije - igrani film
Savez sovjetskih pisaca

**Savez sovjetskih pisaca** je bilo udruženje profesionalnih pisaca Saveza Sovjetskih Socijalističkih Republika koje nastaje spajanjem prethodnih udruženja 1932. godine. Po prvobitnom ustavu Unije sovjetskih pisaca iz 1934. godine cilj udruženja je stvaranje književnih djela visoke kvalitete s ciljem promocije herojske borbe međunarodnog proletarijata u borbi za ostvarenje socijalizma. Po izmjenjenom ustavu iz 1971. godine Savez sovjetskih pisaca postaje dobrovoljno udruženje profesionalnih pisaca SSSRa koji svoju kreativnost koriste u stvaranju komunizma, socijalnog napretka, mira i prijateljstva među narodima .

## Popis predsjedavajući USPa

* Maksim Gorki (1934-36)
* Vladimir Stavski (1936-38)
* Aleksandar Fadejev (1938-44)
* Nikolaj Tihonov (1944-46)
* Aleksandar Fadejev (1946-54)
* Nikolaj Surkov (1954-59)
* Konstantin Fedin (1959-77)
* Giorgij Markov (1977-86)
* Vladimir Karpov (1986-91)

## Povezano

* Sovjetska književnost

## Reference
Vladimir Kecmanović

**Vladimir Kecmanović** (Sarajevo, 1972) je srpski književnik.

## Život
Vladimir Kecmanović rođen je 1972. godine u Sarajevu, gde je završio osnovnu i srednju školu. Opštu književnost sa teorijom književnosti diplomirao je 1997. na Filološkom fakultetu u Beogradu.

Vlasnik je i urednik izdavačke kuće VIA. Kolumnista je listova Politika, Večernje novosti i Glas Srpske.

Sin je politikologa Nenada Kecmanovića. Živi i radi u Beogradu.

## Dela
### Romani
* *Poslednja Šansa* (1999)
* *Sadržaj Šupljine* (2001)
* *Feliks* (2007) 
* *Top je bio vreo* (2008)
* *Sibir* (2011)
* *Kainov ožiljak* sa Dejanom Stojiljkovićem (2014)

### Filmovi (kao scenarista)
* *[[Neprijatelj (2011 film)|Neprijatelj]]* (2009)
* *Top je bio vreo* (2013)

## Nagrade
* *Branko Ćopić* (za *Feliks*)
* *[[Nagrada Meša Selimović (Srbija)|Meša Selimović]]* (za *Top je bio vreo*)

## Vanjske veze
*  

## Reference
11 (broj)

**11 (jedanaest)** je broj, numeral ime glifa koji predstavlja taj broj. To je neparan prirodan broj koji sledi posle broja 10 a prethodi broju 12.

### Hemija
* Atomski broj hemijskog elementa natrijuma je 11.

## Povezano
* 11. godina nove ere
Hollókő

**Hollókő** je paločko (danas etnografsko) selo u Mađarskom okrugu Nógrád, oko 91 kilometar od Budimpešte, smješteno je u dolini ispod niskog planinskog lanca Cserhát. God. 2001. imalo je 387 stanovnika na području od 5.18&nbsp;km² (74.7/km²). Poštanski broj mu je 3176, a pozivni broj 32.

Njegovo ime na mađarskom znači "gavran-kamen". Svoj razvoj doživljava tijekom 17. i 18. stoljeća, a UNESCO ga je 1987. proglasio svjetskom baštinom.

Kuće u selu smještene su uz jedinu i glavnu cestu, kamenih temelja, svaka sa nekoliko prostorija u nizu: spavaća soba, kuhinja i ostava. Krovovi su na dvije vode i ukrašene zabatima. U selu se nalazi 58 kuća, nekoliko muzeja (*Babamúzeum* ili muzej lutaka, seoski muzej ili *Falumúzeum* i *Postamúzeum*) katolička crkva i kaštel Hollókő, izgrađen u 13 stoljeću.

Svakog posljednjeg vikenda u srpnju održava se paločki folklorni festival (*Palóc Szőttes Fesztivál*), a druge nedjelje u listopadu vinska parada.
## Galerija

file:Hollókő - Castle.jpg|Utvrda Hollókő
file:Holloko1.jpg|Ulica Lajosa Kossutha

file:Hollókő Ófalu Fő utca (részlet).jpg|Župna crkva sv. Martina
file:Costume traditionnel, Lowicz, Poland.jpg|Paločki folklorni festival


## Vanjske veze

* Zračne fotografije: Hollókő

### Ostali projekti
Aggtelek

**Nacionalni park Aggtelek** (mađarski: *Aggteleki Nemzeti Park*) je nacionalni park u sjevernoj Mađarskoj u krškom području Aggtelek.

Od 1979. godine nastaje rezervat biosfere u pokrajinama Haragistya i Nagyoldal, a 1983. im se pridružila oblast planine Esztramos. Park Aggtelek je osnovan 1985. godine i proteže se na 198.92&nbsp;km² (od kojih su 39.22&nbsp;km² pod posebnom zaštitom). Iste godine njegove krške špilje su upisane na na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi pod imenom "Krške špilje Aggteleka i Slovačkog krša". One su nastale zbog rijetke kombinacije klimatskih učinaka tropske klime i pomicanja glečera, te predstavljaju geološku povijest zemlje u posljednjih deset milijuna godina. Najveća špilja stalaktita na svijetu je Baradla, koja je duga 28&nbsp;km, od kojih je 8&nbsp;km u Slovačkoj, ispod planine Domica.
Bijelo na bijelom

***Bijelo na bijelom*** (znano i kao ***Bijeli kvadrat na bijelom polju***) je kultna suprematistička slika Kazimira Maljeviča iz 1918. godine. *Bijelo na bijelom* jedan je od najradikalnijih primjera suprematističkog slikarstva te se danas često koristi kao simbol cijelog pravca, a spada u Maljevičeva najpoznatija djela. To ulje na platnu, dimenzija 79.4 × 79.4 cm, sadrži jedan nakrivljeni bijeli kvadrat na potpuno bijeloj podlozi. Maljevič je prilikom slikanja koristio dvije vrste bijele boje što mu je omogućilo stvaranje različitih tekstura. 

Mada je sam pravac afirmiran tek nakon Drugog svjetskog rata, *Bijelo na bijelom* se smatra prvim monokromnim djelom u suvremenom slikarstvu te i danas ostaje njegovim najpoznatijim primjerom. Slika se čuva u Muzeju moderne umjetnosti u New Yorku.

## Reference
Hortobágy

**Hortobágy** je nacionalni park koji se proteže na preko 800&nbsp;km² kroz Pustaru (mađarski: *Puszta*), stepsko područje istočne Mađarske s bogatim folklorom i kulturnom poviješću. Nacionalni park Hortobagy je dio Velike mađarske nizine (*Alföld*); najveće zaštićeno područje u Mađarskoj i najveća travnata površina u Europi.

Osim domaćih životinja (racka ovca, mađarsko sivo govedo) koje se uzgajaju na tradicionalni način (čikoši, konjanici-pastiri), Hortobagy je dom mnogim vrstama ptica (342 vrste) kao što je npr. sivi ždral.

Najznamenitija građevina je "Most s devet rupa", a mogu se vidjeti i mnogi bunari s tradicionalnim hvataljkama u obliku slova "T".

## Historija

Hortobagy pusta se formirala oko 10.000 godina kad se rijeka Tisa probijala Velikom mađarskom ravnicom prekidajući tokove mnogih potoka sa sjevernih planina. Formiranje su dovršile životinje koje su pasle kao što su mastodonti i divlji konji, tijekom Ledenog doba.

Tijekom komunističke opresije, Hortobágy je postao mjesto gdje su mađarski Staljinisti odvodili svoje političke protivnike na prisilni rad, osobito nakon rezolucija sovjetskog Informbiroa. Djelovao je na uzoru sovjetskih gulaga u Sibiru, a poput Golog otoka u SFR Jugoslaviji i logora Bărăgan u Rumunjskoj.

Nacionalni park Hortobagy je 1973. godine postao prvim mađarskim nacionalnim parkom.


Datoteka:Great Plain at Hajdudorog.jpg|Hortobagy kod Hajdúdoroga
file:Hortobagy-ziehbrunnen.jpg|Hortobagy slikoviti bunari
file:Hortobagy híd.jpg|Most s devet rupa kod naselja Hortobagy
file:Hungarian Grey Cattle.jpg|Mađarsko sivo govedo na pustari
file:Tisza-tó.jpg|Jezero Tisa


## Izvori

* Gerard Gorman, *The Birds of Hungary*, 1996., Helm (A&C Black) London, UK. .

## Vanjske veze
* Nacionalni park Hortobágy - Puszta
Doedicurus

***Doedicurus clavicaudatus*** je bio prethistorijski gliptodont koji je živio tokom pleistocena, sve do kraja posljednjeg ledenog doba, prije nekih 11 000 godina. Bio je najveći poznati gliptodontid i jedan od najpoznatijih pripadnika pleistocenske faune Novog svijeta, visine 1,5 metara i dužine oko 4 metra.

Teško tijelo *Doedicurusa* moglo je imati težinu od 1908 do 2368&nbsp;kg. Imao je ogroman kupolasti oklop koji se sastojao od mnogo gusto raspoređenih pločica, slično kao i kod njegovih današnjih srodnika, pasanaca. Rep mu je bio prekriven pokretljivim koštanim oklopom, a barem mužjaci su imali duge bodlje ili izrasline na kraju repa (McNeill Alexander *et al.* 1999.).

*D. clavicaudatus* je nastanjivao šume i travnate ravnice i hranio se biljkama. Rep je vjerojatno više koristio u međusobnim konfliktima nego za obranu od grabežljivaca kao što je *[[Smilodon]]*, što nije slučaj sa toljagama kod ankilosaura. Vidno polje te životinje bilo je toliko ograničeno da bi u obrani od grabežljivaca ona morala mahati toljagom naslijepo. Osim toga, pronađeni su oklopi sa prijelomima nanesenim otprilike istom silom koju su mogli stvoriti njezini repni mišići (McNeill Alexander *et al.* 1999.).

Naziv *Doedicurus* znači "rep-tučak", što se odnosi na oblik koji bi rep imao kada bi se bodlje uklonile sa njega.

Oklop je bio čvrsto vezan za zdjelicu, ali slabo za ramena. Na prednjem dijelu je također imao i jednu manju kupolu. Smatra se da je to bio prostor ispunjen mašću, slično kao grba kod kamile, koji je služio za pohranu energije tokom sušnog perioda godine i za ublažavanje udaraca suparničkih *Doedicurusa* (McNeill Alexander *et al.* 1999.).

Fosili vrste *D. clavicaudatus* mogu se naći u Sjevernoj i Južnoj Americi, naročito u formaciji Ensenada u Argentini. S obzirom na vrijeme njegovog izumiranja, može se zaključiti da je dolazio u kontakt sa prvim ljudskim doseljenicima u Južnoj Americi, koji su ga vjerojatno i lovili.

## U popularnoj kulturi

*Doedicurus* je prikazan u petoj epizodi BBC-jevog dokumentarca *[[Walking with Beasts]]* (*Šetnja sa zvijerima*). Također je jedna od životinja koje se mogu posvojiti u igrici *[[Zoo Tycoon 2: Extinct Animals]]*.

## Reference

* **McNeill Alexander**, R.; Farin, Richard A. & Vizcaíno, Sergio F. (1999): Tail blow energy and carapace fractures in a large glyptodont (Mammalia, Xenarthra). *[[Zoological Journal of the Linnean Society|Zool. J. Linn. Soc.]]* **126**(1): 41–49. HTML abstract

* Haines, Tim & Chambers, Paul. (2006) The Complete Guide to Prehistoric Life. Canada: Firefly Books Ltd. 
* Barry Cox, Colin Harrison, R.J.G. Savage, and Brian Gardiner. (1999): The Simon & Schuster Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Creatures: A Visual Who's Who of Prehistoric Life. Simon & Schuster. 
* *World Encyclopedia of Dinosaurs & Prehistoric Creatures: The Ultimate Visual Reference To 1000 Dinosaurs And Prehistoric Creatures Of Land, Air And Sea ... And Cretaceous Eras (World Encyclopedia)* by Dougal Dixon
Policijska klopka

**Policijska klopka** (; ) u najširem smislu označava 
prikrivenu operaciju kojom policija ili sigurnosna služba neke države kroz različite tehnike obmane - u pravilu o identitetu ili stvarnim namjerama svojih pripadnika i/li njenih sudionika - nastoji prikupiti podatke, pronaći dokaze, odnosno privesti počinitelje ilegalne ili subverzivne aktivnosti. Policijske klopke u pravilu obavljaju za to posebno obučeni tajni agenti, mada u njima mogu sudjelovati i druge osobe, poput doušnika ili običnih građana. Svi oni nastoje fingirati različite aktivnosti u nastojanju da izazovu kompromitirajuću reakciju osoba koje su krajnji cilj policijskih klopki. 

Postoje razni oblici policijskih klopki - od policajki koje "glume" ulične prostitutke kako bi mogle uhapsiti svoje potencijalne klijente do stvaranja lažnih poduzeća i banaka sa desetinama "zaposlenika" kako bi se zavarali potencijalni veletrgovci drogom ili perači novca.

Jedna od najspektakularnijih policijskih klopki u historiji je bila Operacija Trest koju je 1920-ih izvela sovjetska tajna policija OGPU osnovavši lažnu anti-sovjetsku organizaciju kako bi iz emigracije namamila izbjegle Bijele Ruse.

## Povezano
* Agent-provokator
Tokajski vinogradi

**Tokajski vonogradi** ili **Tokajsko podbrđe** (mađarski: *Tokaj-Hegyalja*) je povijesna oblast u sjeveoistočnoj Mađarskoj koja je poznata po uzgoju i proizvodnji vina. U oblasti se nalaze 28 sela na oko 7.000 hektara vinogradskog zemljišta, od čega je oko 5.000 zasađenih vinovom lozom. 

Oblast je poznata po vinu *[[Tokaji aszú]]* koje je najstarije vino proizvedeno sa plemenitom sivom plijesni, oko 1570. godine.

Ova oblast je najranije zaštićena vinogradarska oblast kraljevskom apelacijom iz 1757. godine. Oblast je osobita po lesovitom tlu i mikroklimi osunčanih brdovitih padina i blizinom rijeka Tise i Bodrog. Od autohtonih vrsta vinove loze tu se uzgajaju Moslavac, Hárslevelü, te Žuti muskat (*Sárgamuskotály*) i Zéta, dok su druge vrste zabranjene. Na tom području je od 15. do 17. st. iskopano mnogo podzemnih podruma u živoj stijeni, u kojima se čuva temperatura od 10 do 12&nbsp;°C, i vlažnost od 85-90 %.

## Historija

Vinogradi u Tokaju su postojali već u 12. stoljeću, ali nije poznato tko ih je zasadio. Naime, Kelti su tu obitavali u 1. st. pr. Kr., a pronađen je okamenjeni list vinove loze iz 3. st. kada su tu živjeli Rimljani. Slaveni su se naselili u 5. ili 6. stoljeću, a ime oblasti, "Tokaj", je najvjerojatnije od slavenske riječi "Stokaj" u značenju utoka jedne rijeke u drugu (Bodrog u Tisu). Latini su se naselili za vrijeme Bele III. (1130.-1162.) i Bele IV. (1235.-1270.) iz područja Valonije ili Italije, ali je vinogradarstvo u Tokaju pravo procvalo početkom 16. stoljeća.

Tokajska vina su postala važnom trgovačkom robom u 17. stoljeću i izvorom prihoda vladarima Transilvanije. Zahvaljujući ovim prihodima, kraljevići Transilvanije su uspjeli izboriti neovisnost od Habsburgovaca, a kraljević Franjo II. Rákóczi je poklonio mnogo boca francuskom kralju Luju XIV. koji je ovo vino prozvao *"Vinum Regum, Rex Vinorum"* ("Vino kraljeva, kralj vina").

U 18. stoljeću izvoz ovog vina je doživio vrhunac, osobito prema Poljskoj i Rusiji, a Rusi su čak imali svoju koloniju tu kako bi osigurali kontinuitet izvoza za carski dvor.

Nakon podjele Poljske 1795. godine izvoz je znatno opao, a nakon epidemije filoksere (trtna uš) 1885. godine, većina tokajskih vinograda je propala. Nakon Trianonskog sporazuma 1920. godine, Tokajski vinogradi su podijeljeni između Mađarske i Slovačke koja je dobila njenih oko 120 hektara i izgubili su monopol na domaćem tržištu.

Tijekom komunističke vladavine, Tokajska vina su izgubila na kvalitetu i reputaciji. No, nakon 1990. godine, zahvaljujući velikim investicijama čine se veliki koraci za obnovom ove oblasti, "Tokajska reenesansa". Danas tu ima preko 600 vinarija od kojih njih 50 proizvode punim kapacitetom.

U želji da zaštiti autohtonu proizvodnju i ime vina "Tokay", Mađarska dans vodi pravnu bitku sa šest država koje svoje vino zovu ovim imenom (Italija, Francuska, Slovačka, Australija, Srbija i Slovenija).

## Napomene

## Vanjske veze
* Tokaji.com - galerija fotografija 
* ''Tradition and Innovation in the Tokaj Region'' (Tim Atkin) (PDF)
* Tokaj portal