Bečki književni dogovor

**Bečki književni dogovor** je historijski sporazum južnoslavenskih književnika kojim je udaren temelj zajedničkom srpskohrvatskom jeziku, kao i suvremenim književnim jezicima: bosanskom, hrvatskom, crnogorskom i srpskom, koji su nastali na njegovim osnovama. 
Bečkim književnim dogovorom je kao osnova za zajednički književni jezik Južnih Slovena uzet narodni govor Bosne i Hercegovine i Dubrovnika, karakterističan po štokavskom narečju i ijekavskom izgovoru.

Dogovor je postignut u Beču (Austrijsko carstvo) 28. ožujka 1850. godine između osmorice južnoslovenskih književnika, od kojih su petorica bili Hrvati, dvojica Srbi i jedan Slovenac. Prvi put je objavljen u Gajevim *Narodnim novinama* od 3. travnja 1850. Cilj okupljenih jezikoslovaca je bio da se nacionalni književni jezici što je više moguće približe, jer su smatrali da su svi južni Slaveni jedan narod i stoga trebaju imati jedan književni jezik:

## Pozadina

Bečki književni dogovor je nastao tokom izrade službene političke i pravne terminologije za slavenske narode Austrijske carevine. Rad na izradi te terminologije financiralo je ministarstvo monarhije, a plod toga rada trebalo je da olakša razumijevanje u pravnim stvarima na slavenskom jugu carevine. I uštedu administrativnih troškova prevođenja na razne jezike i dijalekte. Inicijator rada na terminologiji je bio Fran Miklošič, carski bibliotekar i poslanik u Reichstagu carevine, koji je pozvao predstavnike Srba i Hrvata da sednu za sto i da se dogovore.

Glavni potpisnik sporazuma sa srpske strane bio je Vuk Stefanović Karadžić, a sa hrvatske Ivan Mažuranić. Kao polaziste za *srpski ili hrvatski* odnosno srpskohrvatski, poslužio im je štokavski dijalekt, tačnije govor Bosne i Hercegovine i Dubrovnika. Smatra se da je "južno narečje", iako se najvećim dijelom nalazilo izvan granica Austrijske monarhije, usvojeno kao osnove književnoga jezika dobrim delom zahvaljujući dugogodišnjem zalaganju Vuka Karadžića. O samom sastanku je malo poznato, a veruje se da je održan u stanu Vuka Karadžića na Ungargasse 362 ili u Gerlovićevoj krčmi.

Jedan od potpisnika, Ivan Kukuljević, period bečkog dogovora opisuje kao doba kada je "Hrvatska spavala u dubokom snu", "sva inteligencija jedino latinski govorila", "u ženskom društvu jedini jezik bio njemački", a aristokracija svoje sinove slala u Mađarsku da uče mađarski.

## Sadržaj

Okupljeni južnoslovenski pisci i lingvisti su zaključili: 
* da ne valja miješati narječja i graditi novo kojega u narodu nema, nego je bolje od narodnijeh narječja izabrati jedno, da bude književni jezik. 
* da književno narečje bude južno narečje, odnosno štokavsko narječje i ijekavskog izgovora, iz razloga što najviše naroda tako govori, što su gotovo sve narodne pjesme u njemu spjevane i što je stara dubrovačka književnost u njemu spisana.
 
Bečkim književnim dogovorom su usvojena i neka načela za normiranje budućeg zajedničkog jezika:
* da se na onijem mjestima gdje su dva sloga piše **ije**, a gdje je jedan slog, da se piše **je** ili **e** ili **i**, kako gdje treba (npr. bijelo, bjelina, mreža, donio). 
* da i književnici istočnoga vjerozakona vrate **h** svuda gdje mu je po etimologiji mjesto. 
* da **h** na kraju imenica u rodu množine ne treba pisati (npr. zemaljah, otacah).
* da se pred **r**, gdje samo sobom slog čini, ne piše ni **a** ni **e**, već samo **r** neka stoji (npr. prst umesto perst).

## Potpisnici

Potpisnici bečkog književnog sporazuma su:
* Ivan Kukuljević
* Dimitrije Demeter
* Ivan Mažuranić
* Vuk Karadžić
* Vinko Pacel
* Franc Miklošič
* Stefan Pejaković
* Đuro Daničić

Hrvatski predstavnici su bili zadovoljni postignutim dogovorom jer je to bilo priznaje njihovoj renesansnoj dubrovačkoj književnosti, a Srbi jer je predstavljao priznanje njihovoj epskoj poeziji.

## Posledice

Radi približavanja književnog jezika, hrvatski pisci su izašli u susret odričući se kajkavštine i usvajajući štokavsko narečje za književno, a srpski književnici napuštanjem slaveno-serbskog jezika. Nakon toga, radi približavanja dva pisma, izvršene su reforme latinice i ćirilice po fonetskom principu. Dotadašnji dijalekti Hrvata čakavski i kajkavski potisnuti su u dijalekte drugoga reda u odnosu na ustoličenje štokavskog govora kao zajednièkog za Srbe i Hrvate. U Srbiji je narodni govor uvođen uz veliko protivljenje Srpske pravoslavne crkve.

Dvije godine nakon bečkog dogovora Demeter kao tehnički urednik Gajevih Narodnih novina, čineći kraj jezičkoj raspri Karadžića i Kluna, između ostaloga, veli:

Slavni hrvatski filolog Vatroslav Jagić, pišući o pravopisu, godine 1864. veli da su Bečki književni dogovor načinili "najizvrstniji sinovi našega naroda, kojima se i danas domovina ponosi". Ljudevit Gaj je govorio: " Ljudevit Gaj je u trenutku sevdaha zabacio kapu i uzviknuo: Ponosimo se i hvalimo Bogu Velikomu, što mi Hrvati s bratjom Serbljima jedan književni jezik imamo."

Danas u Hrvatskoj Vuk Stefanović Karadžić nije omiljen, iako se hrvatski jezik uglavnom pridržava i njegovih pravila i južnoga narječja, dok ga u Srbiji "kuju u zvijezde" a nikada nisu prihvatili južno narječje za književno. Jedino što je među Srbima od Vukovog nasljeđa i danas prisutno je upotreba njegove ćirilice i fonetskog pravopisa , za razliku od dotadašnje crkvenoslavenske ćirilice I korijenskog pravopisa. I među srpskim i među hrvatskim nacionalistima se danas može čuti mišljenje da je u Beču održan privatan sastanak nekolicine pojedinaca koji nikoga nisu predstavljali. Redovno se prećutkuje značaj bečkog književnog dogovora za savremeni srpski, odnosno hrvatski jezik.

## Povezano
* Ilirski pokret
* Srpskohrvatski jezik
* Novosadski dogovor
* *[[Deklaracija o zajedničkom jeziku]]* (2017.)
* Policentrični standardni jezik
* Pravopis hrvatskosrpskog jezika
* Povijest hrvatskosrpskog jezika
* Standardni jezik

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Juridisch-politische Terminologie für die slavischen Sprachen Oesterreichs.'' Predgovor. Beč. 1853. Str. V–VIII.
* Bečka kuća srpskohrvatska 
* Bečka osmorka