open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Tokyo no yado

je japanski nijemi film snimljen 1935. u režiji Yasujiroa Ozua, poznat kao posljednje nijemo ostvarenje u Ozuovoj filmografiji. Protagonist, koga tumači Takeshi Sakamoto, je nezaposleni radnik koji luta tokijskom industrijskom četvrti u potrazi za poslom kako bi pružio hranu i krov nad glavom dvojici sinova.

## Uloge
* Takeshi Sakamoto ... Kihachi
* Tokkan Kozo ... Zenko
* Takayuki Suematsu ... Masako
* Yoshiko Okada ... Otaka
* Kazuko Ojima ... Kimiko
* Choko Iida ... Otsune
* Chishu Ryu

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Naughty Marietta (film)

***Naughty Marietta*** () je američki crno-bijeli filmski mjuzikl snimljen 1935. u režiji Roberta Z. Leonarda i W. S. Van Dykea. Predstavlja adaptaciju istoimene operete Victora Herberta. Radnja je smještena na kraj 18. vijeka, a naslovna protagonistica, koju tumači Jeanette MacDonald je mlada francuska plemkinja koja pred ugovorenim brakom bježi u New Orleans izdajući se za "ženu sa prošlošću". Film, kome je originalnim Herbertovim pjesmama, dodan novi materijal, postigao je ogroman uspjeh i studio MGM potakao da MacDonald i njenog filmskog partnera Nelsona Eddyja spoje u još sedam mjuzikala.

## Uloge
* Princeza Marie de Namour de la Bonfain (Marietta Franini) &ndash; Jeanette MacDonald
* Kapetan Richard Warrington &ndash; Nelson Eddy
* Guvernerr Gaspard d'Annard &ndash; Frank Morgan
* Madame d'Annard &ndash; Elsa Lanchester
* Princ de Namour de la Bonfain (Uncle to Princess Marie) &ndash; Douglas Dumbrille
* Herr Schuman &ndash; Joseph Cawthorne
* Julie &ndash; Cecilia Parker
* Don Carlos de Braganza &ndash; Walter Kingsford
* Frau Schuman &ndash; Greta Meyer
* Rudolpho &ndash; Akim Tamiroff
* Abraham "Abe" &ndash; Harold Huber
* Ezekial "Zeke" Cramer &ndash; Edward Brophy
* Sluškinja ujaka princeze Marie (stvarna Marietta Franini) &ndash; Helen Shipman

## Izvori

## Vanjske veze

* 
* 
*
Janošik (film, 1935)

***Jánošík*** je čehoslovački crno bijeli film snimljen 1935. u režiji Martina Friča. Naslovni protagonist, čiji lik tumači Palo Bielik je Juraj Janošik, znameniti slovački odmetnik koji je početkom 18. vijeka postao nacionalni junak.

## Uloge
* Palo Bielik ... Juraj Jánosík
* Zlata Hajdúková ... Anka
* Andrej Bagar ... Gospodar Sándor
* Theodor Pištěk ... Grof Andre Markusovský
* Filip Davidik ... Janicko, pastir

## Reference

## Vanjske veze
*
Popis stanovništva u Hrvatskoj 2001.

**Popis stanovništva u Hrvatskoj** je izvršen u ožujku 2001. godine. Po popisu stanovništva na površini od 56.594&nbsp;km² u Hrvatskoj živjelo je 4.437.460 stanovnika, što je manje za 346.805 osoba ili 7% u usporedbi sa zadnjim popisom iz 1991. Time je Hrvatska bila na razini broja stanovnika iz 1961. godine.

## Raspodjela po županijama
Značenje boja u predstavljanju narodnog sastava stanovništva.
}
| 
|-
| Relativna većina
| 
| 
|}

## Vjerska pripadnost

 

*  rimokatolici -  3.897.332 (87,8%)
*  pravoslavci - 40.433 (0,9%)
*  muslimani - 56.777 (1,3%)
*  grkokatolici - 6.219 (0,1%)
* Jehovini svjedoci - 6.094 (0,1%)


*  evangelisti - 3.339 (0,1%)
*  adventisti - 3.001 (0,1%)
*  baptisti - 1.981 (0%)
*  starokatolici -  303 (0%)
*  kalvinisti - 4.053 (0,1%)


* Jevreji -  495 (0%)
* Ostali  protestanti - 7.374
* Agnostici i neizjašnjeni - 132.532 (3%)
*  ateisti - 98.376 (2,2%)
  

## Jezička pripadnost

 

*  hrvatski -  4.265.081 (96,1%)
*  srpskohrvatski - 2.054 (0,1%)+4.961 (0,1%)
*  srpski - 44.629 (1%)
*  albanski - 14.621 (0,3%)
*  talijanski - 20.521 (0,4%)
*  mađarski - 12.650 (0,3%)


  

## Bračno stanje stanovništva starijeg od 15 godina
* ukupno (stariji od 15 godina) - 3.682.826 (100%)
 

* **muškarci** - 1.749.733 (100%)
* neoženjeni - 558.273 (32%)
* oženjeni - 1.074.764 (61%)
* udovac - 60.491 (3%)
* razveden - 47.678 (3%)
* nepoznato - 8.527 (1%)


* **žene** - 1.933.093 (100%)
* neudana - 422.500 (22%)
* udana - 1.078.882 (56%)
* udovica - 345.641 (18%)
* razvedena - 80.086 (4%)
* nepoznato - 5.984 (1%)
  

## Zaposleno stanovništvo
* Ukupno zaposlenih - 1.553.643 (35% ukupnog stanovništva Hrvatske)
* zaposlenih muškaraca - 871.054
* zaposlenih žena - 682.589

## Povezano
* Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011.

## Izvori

## Literatura
* CD-ROM: "Naselja i stanovništvo RH od 1857 do 2001. godine ", Izdanje Državnog zavoda za statistiku Republike Hrvatske, Zagreb, 2005.
* Knjiga: "Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima, autor: Jakov Gelo, izdavač: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, 1998., , ; za podatke o nacionalnom sastavu stanovništva po općinama i naseljenim mjestima 1991. godine. 
* [Http://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/usp_03_HR.htm Stanovništvo prema narodnosti 1971-2011]  Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske.
* [Http://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/usp_05_HR.htm Stanovništvo prema jeziku 1991,2001, 2011.]  Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske.
* [Http://www.dzs.hr/Hrv_Eng/publication/2012/SI-1469.pdf Popis stanovništva 2011. godine, s podacima s ranijih popisa]  Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske.

## Vanjske veze

* Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske - popis 2001. 
* Buduće kretanje broja stanovnika Hrvatske: projekcija 2001-2031
Popis stanovništva u SR Hrvatskoj 1991.

**Popis stanovništva u Hrvatskoj** je izvršen u martu 1991. godine, kao dio Popisa stanovništva u Jugoslaviji. Po popisu stanovništva na površini od 56.594&nbsp;km² 1991. godine u Hrvatskoj živjelo je 4.784.265 stanovnika raspoređenih u 6.694 naseljenih mjesta.

## Nacionalna pripadnost

## Abecedni popis po naseljenim mjestima

### Legenda
Značenje boja u predstavljanju etničkog sastava stanovništva
}
| 
|-
| Relativna većina
| 
| 
|}

## Vjerska pripadnost

 

*  rimokatolici -  3.666.784
*  pravoslavci - 532.141
*  muslimani - 54.814
*  grkokatolici - 12.003
* Jehovini svjedoci - 4.551


*  evangelisti - 3.469
*  adventisti - 3.291
*  baptisti - 1.141
*  starokatolici -  937
*  pentekostalci -  817


* Jevreji -  633
* Ostali  protestanti - 7.374
* Ostale vjeroispovijesti i nedeklarisani - 224.981
*  ateisti - 186.161
* Nepoznato - 85.168
  

## Jezička pripadnost

 

*  hrvatski -  3.922.725
*  srpskohrvatski - 288.578
*  srpski - 207.300
*  hrvatskosrpski - 166.837
*  talijanski - 26.580
*  mađarski - 19.684


*  slovenski - 19.341
*  albanski - 12.735
*  Češki - 10.378
*  romski - 7.657
*  makedonski - 5.462


*  slovački - 5.265
*  rusinski - 2.845
*  ukrajinski - 1.430
* Ostali jezici -11.480
* Nepoznato -64.415
  

## Izvori

## Literatura
* CD-ROM: "Naselja i stanovništvo RH od 1857 do 2001. godine ", Izdanje Državnog zavoda za statistiku Republike Hrvatske, Zagreb, 2005.
* Knjiga: "Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima, autor: Jakov Gelo, izdavač: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, 1998., , ; za podatke o nacionalnom sastavu stanovništva po općinama i naseljenim mjestima 1991. godine. 
* [Http://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/usp_03_HR.htm Stanovništvo prema narodnosti 1971-2011]  Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske.
* [Http://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/usp_05_HR.htm Stanovništvo prema jeziku 1991,2001, 2011.]  Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske.
* [Http://www.dzs.hr/Hrv_Eng/publication/2012/SI-1469.pdf Popis stanovništva 2011. godine, s podacima s ranijih popisa]  Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske.

## Povezano
* Popis stanovništva u Hrvatskoj 2011.
## Vanjske veze

* Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske
Anna Karenina (film, 1935)

***Anna Karenina*** () je američki crno-bijeli film snimljen 1935. u režiji Clarencea Browna. Temelji se na istoimenom romanu ruskog pisca Lava Tolstoja. Radnja je smještena u carsku Rusiju 1870-ih, a naslovna protagonistica (čiji lik tumači Greta Garbo) je supruga uticajnog plemića koja odbacuje brak i ugled radi skandalozne ljubavne veze s mladim konjičkim oficirom koga glumi Fredric March.

*Anna Karenina* je predstavljao drugi film u kome je Garbo glumila lik Ane Karenjine, a danas se smatra jednom od najpoznatijih i najboljih uloga njene karijere, kao i jednom od najpoznatijih adaptacija Tolstojevog romana. Na Venecijanskom filmskom festivalu je nagrađen Mussolinijevim kupom za najbolji strani film.

## Uloge
* Greta Garbo — Anna Karenina
* Fredric March — Count Vronsky
* Freddie Bartholomew — Sergei
* Maureen O'Sullivan — Kitty
* May Robson — Countess Vronsky
* Basil Rathbone — Karenin
* Reginald Owen — Stiva
* Reginald Denny — Yashvin
* Gyles Isham - Levin
* Joan Marsh — Lili
* Ethel Griffies — Mme. Kartasov
* Harry Beresford — Matve
* Mary Forbes — Princess Sorokina
* Constance Collier — Countess Lidia (van špice)

## Reference

## Vanjske veze

* 
* 
* Anna Karenina at Allmovie
* Extensive photo gallery and notes at GarboForever.com
Sovjetska Socijalistička Republika Abhazija

**Socijalistička Sovjetska Republika Abhazija** (ruski: *Социалистическая Советская 
Республика Абхазия*, akronim: **SSRA**) bila je jedna od kratkotrajnih republika 
Saveza Sovjetskih Socijalističkih Republika.

SSR Abhazija zapravo nikad nije *[[de jure]]* postala punopravna sovjetska republika, nego je funkcionirala u nekoj vrsti unije sa Gruzijskom SSR, koja je istovremeno bila dio Zakavkaske SFSR.

## Historija
Historija te republike u Centralnoj Aziji otpočela je u vrijeme građanskog rata, kad je Abhazija bila autonomna oblast u sklopu Demokratske Republike Gruzije.

Nakon poraza Bele garde i povlačenja antantinih snaga pred kraj rata, Crvena armija je od februara do marta 1921. uspjela uspostaviti kontrolu nad Zakavkazjem.
Jedinice Crvene armije su 4. marta 1921., uz pomoć lokalnih partizana zauzele grad Suhumi, i odmah osnovale Abhaški revolucionarni komitet (Revkom), i privremenu sovjetsku vladu, koja je 31. marta 1921. proglasila *Socijalističku Sovjetsku Republiku Abhaziju*.

Predstavnici *Abhaške SSR* su, 16. decembra 1921., sklopili sporazum o uniji sa Gruzijskom SSR, prenevši na nju neke ovlasti (obrana, monetarna politika, vanjska politika). Po tom sporazumu je Abhazija imala status **dogovorne republike** (договорная республика), pa joj se često umjesto akronima SSR pisalo DSSR (čak je i na kartama onog vremena).

Te dvije republike su se zajedno 12. marta 1922., pridružile Zakavkaske SFSR, a 30. decembra 1922. Sovjetskom Savezu.

*SSR Abhazija* je prestala postojati 19. februara 1931. kad je pretvorena u novu političku tvorevinu nižeg ranga Abhašku Autonomnu Sovjetsku Socijalističku Republiku, ponovno u sklopu Gruzijske SSR. 

Ta mjera je izvršena u skladu sa novim političkim kursom Josifa Staljina, prema nacionalnom pitanju, da se sovjetske republike moraju formirati prema njihovom nacionalnom sastavu. Po nekim historičarima to je bila ipak samo Staljinova osveta i kazna, dotadašnjem rukovodiocu Abhazije Nestoru Lakobi, koji nije uspio ostvariti tražene rezultate u kolektivizaciji.
Metar u sekundi

**Metar u sekundi** (oznaka **m/s**, **m s<sup>-1</sup>**) je SI izvedena jedinica za brzinu. Definira se kao brzina pri kojoj se 1 metar prijeđe u vremenu od 1 sekunde.

Primjeri manjih i većih jedinica su mm/s, cm/s, km/s itd.

## Konverzija u druge jedinice za brzinu
* 1 m/s = 3,6 km/h.

## Poveznice
* km/h
* Brzina
* Brzina oslobađanja
Lift

**Lift** ili **dizalo** je uređaj za vertikalni prijevoz ljudi ili tereta među katovima zgrada ili radnih platformi. Uobičajno su pogonjeni elektromotorom koji ili pokreće užad za vuču i protutežni sustav, ili pumpa hidrauličnu tekućinu za podizanje cilindričnih klipova.
Escape to Victory

***Bijeg u pobjedu*** (eng. *Escape to Victory*) film je Johna Hustona iz 1981. o nogometnoj utakmici između savezničkih ratnih zarobljenika i Njemačke. U glavnim su ulogama Michael Caine, Sylvester Stallone i Max Von Sydow, a osim njih glume i velike nogometne zvijezde Pelé, Osvaldo Ardiles, Bobby Moore i drugi.

## Radnja
Engleski ratni zarobljenici, pod vodstvom Johna Colbyja (Michael Caine) pristanu na utakmicu protiv ekipe Njemačke, koja želi događaj upotrijebiti u propagandne svrhe. Njemački bojnik Karl von Steiner (Max Von Sydow), veliki nogometni zaljubljenik, dogovara s Colbyjem detalje oko utakmice i omogućava ekipi bolje uvjete života i treninga u zarobljeničkom logoru. Iako se engleski časnici protive utakmici, smatrajući da time sudjeluju u nacističkoj propagandi, Colby i ekipa ipak žele igrati. Zarobljenici mogu napustiti logor samo da bi odigrali utakmicu u Parizu, nakon čega se trebaju vratiti. Američki satnik Robert Hatch (Sylvester Stallone) pobjegne iz logora kako bi s francuskim Pokretom otpora dogovorio bijeg ekipe na poluvremenu utakmice. Hatch, koji je i vratar ekipe, dozvoli da ga Nijemci uhvate, kako bi zarobljenicima prenio poruku Francuza. S Hatchom u ekipi, Saveznike u strogoj pratnji Wehrmachta dovezu u Pariz na stadion Colombes. Nijemci povedu s 4:0 i ozlijede najboljeg savezničkog igrača, Luisa Fernandeza (Pelé), no gol prije poluvremena uvjeri ekipu da se mogu ravnopravno nositi. Odustavši od bijega kroz pod svlačionice, koji im je pripremio Pokret otpora, Saveznici sjajnom igrom izjednače rezultat na 4:4. Četvrti gol je, iako ozlijeđen, postigao Fernandez, što je navelo i bojnika von Steinera da ustane i zaplješće nogometnom majstorstvu. U posljednjoj minuti sudac utakmice, koji je i do tada pomagao Nijemcima, dosudi za njih jedanaesterac, no Hatch obrani udarac njemačkog kapetana, što je bio znak publici da provali na teren i izvede igrače van stadiona, skandirajući "Victoire" (pobjeda).

## Pozadina priče

Radnja je zasnovana na mađarskom filmu iz 1961. "Két félidő a pokolban" (Dva poluvremena u paklu).http://www.filmtortenet.hu/object.9fda2701-c1f6-49f5-9c96-7ebdd8036b53.ivy 

Mađarski film je bio inspiriran istinitom pričom o igračima kijevskog Dinama, koji su stalno pobjeđivali ekipe Wehrmachta za vrijeme njemačke okupacije Ukrajine. Većina ekipe je skončala život u nacističkom logoru, a samo ih je nekoliko preživjelo.

## Glumci i nogometaši

*Bijeg u pobjedu* je poseban po tome što je bio jedan od posljednjih filmova redateljske legende Johna Hustona i što su se u filmu pojavili brojni nogometaši New York Cosmosa, Ipswich Towna i drugih ekipa:

Stadion MTK u Budimpešti je u filmu predstavljao Stade Colombe.

## Vanjske veze
* 
* ''Bijeg u pobjedu'' - stranica
Kleine Mutti

***Kleine Mutti*** (; ) je austrijsko-mađarska crno-bijela filmska komedija snimljena 1935. u režiji Henryja Kostera. Naslovna protagonistica, koju tumači Franciska Gaal, je učenica internata koja pronalazi napuštenu bebu, a nakon čega svi pomisle da je ona njegova majka, što izaziva niz komičnih nesporazuma. Kleine Mutti je bio jedan od najpopularnijih evropskih filmova svog vremena, ali se na najvećem tržištu - njemačkom - nije smio prikazivati zbog jevrejskog porijekla dijela izvođača, a što je smetalo vladajućim nacistima.

*Kleine Mutti* je 1939. dobila hollywoodski remake pod naslovom *[[Bachelor Mother]]* (sa Ginger Rogers u glavnoj ulozi), kao i 1956. pod naslovom *[[Bundle of Joy]]* (sa Debbie Reynolds).

## Uloge
* Franciska Gaal ... Marie Bonnard
* Friedrich Benfer ... Alexander Berkhoff
* Otto Wallburg ... Max Berkhoff
* Ernö Verebes ... Sluga
* Annie Rosar ... Annette
* Charles Puffy ... Auctionary
* Sigurd Lohde ... Dr.Ellard
* Rudolf Carl ... Abteilungsdirektor
* Hermine Sterler ... Leontine
* Auguste Pünkösdy ... Vorsteherin
* Richard Eybner ... Philips
* Babette Devrient ... druga dama
* Felix Dombrowsky ... Portir
* Mihail Xantho ... Direktor hotela
* Helene Lauterböck ... Sestra
* Jaro Fürth ... Lehrer
* Otto Ambros ... Verkäfer
* Hanns Waschatko ... Bankvorsteher
* Arthur von Duniecki ... Oberkellner
* Bandi ... Beba

## Izvori

## Literatura
* Jewell, Richard B. *RKO Radio Pictures: A Titan is Born*. University of California Press, 2012.

## Vanjske veze
*
Frederik Pohl

**Frederik Pohl** (26. novembar 1919 — 2. septembar 2013) je bio američki pisac, urednik i ljubitelj naučne fantastike, čija je karijera obuhvatila period od preko sedamdeset pet godina - od njegovog prvog objavljenog rada, poeme „Elegija za mrtvi satelit: Luna“ 1937. godine, preko njegovog romana „Svi životi koje je odživeo“ iz 2011. do članaka i eseja objavljenih 2012.

U periodu od otprilike 1959. pa do 1969, Pol je uređivao časopis naučne fantastike Galaksi i sestrinski časopis If; drugi je osvojio 3 uzastopne godišnje nagrade Hugo kao najbolji profesionalni časopis.
Njegov roman Kapija iz 1977. godine je osvojio četiri nagrade za „najbolji roman godine“: Hjugo (izglasano od strane učesnika konvencije), Lotus (izglasano od čitalaca magazina), Nebjula (izglasano od strane američkih pisaca naučne fantastike) i akademska nagrada Džon V. Kembel (izglasan od strane žirija). Nagradu Džon V. Kembel je ponovo osvojio 1984. godine za svoju zbirku novela „Godine grada“ (), jedan od dvoje koji su nagradu dobili dva puta u prvih četrdeset godina. Za svoj roman „Džem“ (), Pol je dobio Nacionalnu nagradu za knjigu  u kategoriji „naučna fantastika, tvrdo koričenje“. Ta knjiga je takođe bila finalista za tri druge nagrade za najbolji roman godine. Sve ukupno, osvojio je četiri nagrane Hjugo i tri nagrade Nebjula.

Udruženje Science Fiction and Fantasy Writers of America je 1993. godine imenovalo Pola dvanaestim dobitnikom Memorijalne nagrade Dejmon Najt za Velikog majstora a 1998. je uveden u Aleju velikana naučne fantastike i fentezija muzeja EMP, u trećoj klasi od dvoje preminulih i dvoje živih pisaca.

Pol je 2010. za svoj blog „The Way the Future Blogs" osvojio Hjugo nagradu za najboljeg pisca-ljubitelja".

## Reference
Der alte und der junge König

***Der alte und der junge König*** () je njemački crno-bijeli historijski film snimljen 1935. u režiji Hansa Steinhoffa. Radnja se događa u Pruskoj 1730-ih i prikazuje sukob strogog "vojničkog" kralja Friedricha Wilhelma I (čiji lik tumači Emil Jannings) sa njegovim "mekanim" i prosvijećenim sinom i nasljednikom Friedrichom (čiji lik tumači Werner Kinz), koji će pred očevu smrt prihvatiti njegove nazore i obećati da će "Prusku učiniti velikom". *Der alte und der junge König* je postigao veliki komercijalni uspjeh, ali se danas uglavnom tumači kao nacistička propaganda, odnosno alegorija kojom se, poput sličnih ''Fredericus Rex'' filmova kroz lik Friedricha i veličanje pruskog militarizma slavio Hitlerov uspon na vlast. Kritičari su veliki naglasak stavljali na to da film veliča *[[Führerprinzip]]*, odnosno bezuvjetnu poslušnost državi, dok je manji dio u sukobu "muškobanjastog" oca i "ženskastog" sina pronašao alegoriju na Noć dugih noževa, odnosno Hitlerov obračun sa Ernstom Röhmom. Nakon drugog svjetskog rata su savezničke vlasti zabranile film, ali su kasnije vlasti Zapadne Njemačke skinule zabranu.

## Uloge
* Emil Jannings: Kralj Friedrich Wilhelm I
* Leopoldine Konstantin: Kraljica Sophie
* Werner Hinz: Krunski princ Friedrich
* Carola Höhn: Krunska princeza
* Marieluise Claudius: Princess Wilhelmine
* Claus Clausen: Poručnik Katte
* Friedrich Kayßler: Katteov otac
* Georg Alexander: Markgrof od Bayreutha
* Walter Janssen: von Natzmer
* Theodor Loos: von Rochow
* Heinrich Marlow: Grumbkow
* Fritz Odemar: Hotham
* Rudolf Klein-Rogge: Dessauer
* Leopold von Ledebur: von Waldow
* Friedrich Ulmer: von Reichmann
* Harry Hardt: von Seckendorff
* Luise Morland: Frau von Kamecke
* Emilia Unda: Frau von Ramen
* Ruth Eweler: Frl. von Sonsfeld
* Eugen Rex: Eversmann
* Ellen Frank: Grofica (Gräfin) Arnim
* Paul Henckels: Pesne
* Hans Leibelt: Knobelsdorf
* Walter Steinbeck: Kaiserlingk
* Hadrian Netto: Prvi lihvar
* Egon Brosig: Drugi lihvar

## Literatura
* Klaus Kanzog, *"Staatspolitisch besonders wertvoll". Ein Handbuch zu 30 deutschen Spielfilmen der Jahre 1934 bis 1945*, München (Schaudig & Ledig) 1994, 
* Rolf Giesen, *Hitlerjunge Quex, Jud Süss und Kolberg. Die Propagandafilme des Dritten Reiches. Dokumente und Materialien zum NS-Film*, Berlin 2005, 
* Francis Courtade, Pierre Cadars, *Geschichte des Films im Dritten Reich*, München, 1975, 
* Ulrich von der Osten, *NS-Filme im Kontext sehen. 'Staatspolitisch besonders wertvolle Filme der Jahre 1934-1938*', München 1998, 
* Axel Marquardt, Heinz Rathsack (Hg.), *Preußen im Film. Eine Retrospektive der Stiftung Deutsche Kinemathek.* Band 5. Reinbek bei Hamburg, 1981, 
* Linda Schulte-Sassen, *Entertaining the Third Reich. Illusions of Wholeness in Nazi Cinema.* Durham, NC, 1996. 

## Vanjske veze
* 
* Der alte und der junge König - filmportal.de
Zbor narodne garde

**Zbor narodne garde** bio je naziv za prvu vojnu snagu moderne Republike Hrvatske. Hrvatski predsednik Franjo Tuđman potpisao je Odluku o ustrojstvu Zbora narodne garde 20. aprila 1991. godine, čime je nastala prva vojska u postjugoslovenskoj Hrvatskoj.

Ova jedinica formirana je u okviru Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, a pod zapovedništvom Ministarstva odbrane Republike Hrvatske, koje je 21. septembra 1991. formiralo Zbor narodne garde (ZNG).

Prva brigada ZNG predstavljena je hrvatskoj javnosti na specijalnoj ceremoniji 28. marta 1991. paradiranjem zastava vojnicima i polaganjem zakletve na stadionu NK Zagreba u Zagrebu. Do 12. avgusta formirane su četiri brigade. Hrvatske odbrambene snage do tog su vremena brojale otprilike 60.000 članova, od kojih je njih 30.000 bilo pod komandom Ministartsva unutarnjih poslova.

Zbor narodne garde bio je oformljen kao odgovor na odbijanje Jugoslovenske narodne armije (JNA) da osigura postojećoj Teritorijalnoj odbrani Hrvatske snage koje bi slomile građansku pobunu koju je u okviru hrvatske policije poveo Milan Martić u Kninu protiv hrvatske vlade u ime Srba u Hrvatskoj. 

Dominaciju nad organima jugoslovenske federacije 1990. stekao je Slobodan Milošević i njemu lojalni prosrpski članovi Predsedništva SFRJ, kao što je Borisav Jović, koji je u ime srpskih vlasti odbio plan da se Jugoslavija preuredi kao labava konfederacija slobodno udruženih republika.

Dana 3. novembra 1991. Zbor narodne garde zvanično je preimenovan u Hrvatsku vojsku (HV).

## Brigade

Sledeće brigade ZNG oformljene su između 1990. i 1992. Izvorno su delovale kao elitne borbene jedinice Hrvatske vojske tokom Domovinskog rata 1991-1995. Tokom reogranizacije Hrvatske vojske 2000-ih one su ili raspuštene ili su svedene na nivo jedinica veličine bataljona, da bi zatim bile integrisane u sadašnje motorizovane gardijske brigade i armijske gardijske brigade.

* 1. gardijska brigada ("Tigrovi", aktivna 1990–2008)
* 2. gardijska brigada ("Gromovi", aktivna 1991–2008)
* 3. gardijska brigada ("Kune", aktivna 1991–2003)
* 4. gardijska brigada ("Paukovi", aktivna 1991–2008)
* 5. gardijska brigada ("Sokolovi", aktivna 1992–2003)
* 7. gardijska brigada ("Pume", aktivna 1992–2003)
* 9. gardijska brigada ("Vukovi", aktivna 1992–2008), initially designated as 6th
Montsalvy

**Montsalvy** je komuna u Cantal, Francuska. Grad ima preko 874 stanovnika i površinu od 20,29&nbsp;km² (2009).

## Vanjske veze
* Službena stranica grada 

## Napomene
Sheila (film, 1935)

***Sheela*** (), također poznat i kao ***Pind Di Kurhi*** (), odnosno **Pind Di Kuri** ili **Sheila**, je indijski crno-bijeli film snimljen 1935. u režiji K. D. Mehre, poznat kao prvo zvučno ostvarenje na pundžabi (pendžapskom) jeziku. Snimljen je u Calcutti, a premijeru je imao u Lahoreu (današnji Pakistan). Za film su muziku komponirali Mubarak Ali Khan i K. D. Mehra. Poznat je i kao filmski i pjevački debi buduće pakistanske zvijezde Noor Jehan, koja je tada nastupila pod pseudonimom Baby Noor Jehan.

## Reference

## Vanjske veze
*
Pind Di Kurhi

***Pind Di Kurhi/Kudi*** se može odnositi na nekoliko filmova snimljenih u Južnoj Aziji:

* ''Pind Di Kurhi'' (film, 1935), poznat kao prvi zvučni film na pundžabi jeziku 
* ''Pind Di Kurhi'' (film, 1963)
* ''Pind Di Kurhi'' (film, 2005)
* ''Pind Di Kurhi'' (film, 2013)
El alma del bandoneón

***El alma del bandoneón*** () je argentinski crno-bijeli filmski mjuzikl snimljen 1935. u režiji Marija Sofficija. Protagonist, koga tumači Santiago Arrieta je sin bogatog zemljoposjednika koji je došao u grad studirati, ali umjesto toga započinje vezu i zajedničku muzičku karijeru sa lijepom pjevačicom (koju glumi Libertad Lamarque). Film je danas najpoznatiji po tome što se u njemu prvi put čula pjesma *[[Cambalache]]* kompozitora Enriquea Santosa Discépola, jedno od najpopularnijih djela tango muzike.

## Vanjske veze
* 
* Información sobre ''El alma del bandoneón'' en el sitio del cine nacional
Cambalache

***Cambalache*** (na argentinskom žargonu doslovno "sajam" ili "vašar") je tango pjesma koju je 1934. napisao Enrique Santos Discépolo za potrebe filmskog mjuzikla *[[El alma de bandoneón]]*. Izvodili su je Carlos Gardel i mnogi znameniti izvođači, a tekst se velikim dijelom bavio pitanjem korupcije i nepravde u društvu. U doba Neslavne decenije je shvaćen kao kritika tadašnje argentinske vlade, te je pjesma bila zabranjena sve dok Discepolo 1940-ih nije ishodio skidanje zabrane nakon razgovora sa predsjednikom Juanom Peronom.

## Vanjske veze
* Lyrics in Todotango.
* Lubliner, J. Cambalache (Junk Shop)  Alternative translation
* Julio Sosa sings Cambalache.
Ez a villa eladó

***Ez a villa eladó*** () je mađarska crno-bijela filmska komedija snimljena 1935. u režiji Geze von Cziffrre. Protagonist, koga glumi Ernö Verebes je mladi bogataš koji odlazi na godišnji odmor i kojemu njegov sluga zabunom vilu stavlja na prodaju, a što izaziva niz komičnih nesporazuma.

## Uloge
* Ernö Verebes - Hódy György 
* Ida Turay - Anni 
* Gyula Kabos - Buckó József 
* Lili Berky - Tóni néni 
* Rózsi Csikós - Teri 
* Gyula Gózon - Rizling, Buckó barátja 
* István Somló - Betörõ 
* Sándor Pethes - Dani, a betörõ barátja 
* Gusztáv Pártos - Bedõ úr 
* Tivadar Bilicsi - Gereblyei Tivadar 
* László Keleti - Dadogó vevõ 
* Gyula Justh - János, az inas

## Vanjske veze
*
Antifan (komediograf)

**Antifan** (grč. Ἀντιφάνης, 408–334. pne.) bio je jedan od istaknutih predstavnika srednje atičke komedije. Živeo je i radio u Atini, premda poreklom nije bio odande. Kao mesta rođenja pominju se Kios na Propontidi, Smirna i Rodos.  

Prvi komad prikazao je na atinskoj pozornici oko 385. pne. Tokom života ukupno je trinaest puta osvojio prvo mesto na dramskim nadmetanjima, od čega osam puta na Lenejama. U antici mu pripisivano autorstvo velikog broja komedija; po nekim vestima, napisao je 260, a po drugima, 365 komada. Od tog mnoštva sačuvana su, najviše kod Ateneja, 134 naslova i preko 330 citata, od kojih su neki vrlo ekstenzivni. 

Neki naslovi ukazuju na mitološke travestije, npr *[[Adonis]]*, *[[Asklepije]]*, *[[Eol]]*, *[[Bakhe]]*, *Busirid*, *[[Ganimed (mitologija)|Ganimed]]* i drugi, uključujući i *Antropogoniju* (Ἀντρωπογονία = nastanak čoveka). Više od dvadeset komada imaju naslove po vlastitim imenima, npr. *Alteja*, *Arhestrata*, *Maltaka*, *Melita* itd. Preko trideset naslova prikazuje karakterne tipove ili zanimanja, npr. *Parazit*, *Preljubnici*, *Kockari*, *Seljak* (Ἄγροικος), *Švalja* (Ἀκέστρια), *Ljubitelj [[Teba (Grčka)|Tebe]]* (Φιλοθήβαιος), od kojih je ova poslednja možda obrađivala političke teme, premda možda i ne potiče iz vremena kada je Demosten pozivao Atinjane da sklope savez s Tebom. Ima naslova koji pokazuju ljude izvan Atike, npr. *[[Epidaur]]anin*, *[[Lidija|Liđanin]]*, *[[Beotija|Beoćanka]]*, *[[Delos|Deljanka]]*, *[[Efes|Efešanka]]* itd.

Kao što je slučaj i sa ostalim pesnicima srednje komedije, Antifanovi citati često se nalaze kod Ateneja u vezi s opisom hrane i pića, no od Antifana potiču i mnogi gnomski odlomci u Stobejevoj antologiji. Od njega je i poznati citat: "Postoje dve stvari koje čovjek ne može sakriti: da je pijan i da je zaljubljen".

Demetrije Faleronski napisao je spis *O Antifanu*, a Dorotej iz Kolofona spis *O Antifanu i činiji kod mlađih komičnih pesnika*, što ukazuje na to da je ovaj komediograf uživao određeni ugled kod svojih savremenika.

Stefan, koji je verovatno bio Antifanov sin i koji je pisao u okviru nove atičke komedije, prikazao je neke Antifanove komade na pozornici. Jedan Atenejev citat je jedini fragment Stefanovog dela koji je došao do nas.

## Reference
Asmati

**Asmati** je termin za sve domoroce nizinskih močvara južne Papue, podeljene u mnoštvo plemena i klanova. Danas ih živi oko 70 000, ali su prodorom zapadne civilizacije akultivirani i pacifikovani.

Njihova kultura je bila jedna od najbrutalnijih na Novoj Gvineji. Visoki, snažni crnci živeli su sasvim goli i nisu prekrivali ni seksualne organe, jedino su se nekada pokrivali pepelom. Gradili su velike raskošne muške kuće i negovali naročito bogatu plemensku umetnost. Tokom inicijacije praktikovali su ritualnu homoseksualnost. Morali su da piju spermu uglednih staraca, a u nekim drugim ritualima plodnosti igrali su s ukrućenim penisima i orgijali. Bili su lovci na ljudske glave. Često su odlazili u ratoborne pohode na teritorije komšijskih plemena, a među prvima su im na udaru bili Korovai. Žrtve svojih pohoda Asmati su jeli da bi preuzeli njihovu moć i snagu, a lobanje žrtava su čuvali u muškim kućama i spavali na lobanjama kao na jastucima. Bili su opsednuti ratom, krvi i spermom. Među Asmatima je 1961. godine nestao Majkl Rokfeler, najmlađi sin njujorškog gradonačelnika Nelsona Rokfelera, tada jednog od najbogatijih ljudi na svetu. Ubili su ga i pojeli.
Edward Moss

**Edward Moss** (11. jul 1977 -), poznat i kao Eddie Moss je američki imitator, komičar i glumac, najpoznatiji po imiticijama Michaela Jacksona.

## Filmografija

## Televizijski nastupi

## Vanjske veze
*
Carlos Alazraqui

**Carlos Jaime Alazraqui** (20. jul 1962 –) je američki stand-up komičar, pjevač i glumac, najpoznatiji po ulozi zamjenika Jamesa Garcije u TV-seriji *[[Reno 911!]]*. 

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
* 
* Comedians USA Profile
Gonzalo Morales Sáurez

**Gonzalo Morales Sáurez** (San José, 9. srpnja 1945.), kostarikanski slikar i kipar najpoznatiji kao jedan od vodećih predstavnika kostarikanske umjetnosti u svijetu. Od 1970. do 1974. školovao se u Madridu, a svjetsku slavu postigao je svojim hiperealističnim platnima koja su izložena u brojnim svjetskim galerijama. 

Morales Sáurez rođen je 9. srpnja 1945. u San Joséu. Slikarstvo obrazovanje započeo je s ocem, Gonzalom Moralesom Alvaradom, također slikarom, da bi se kasnije preselio u Madrid i diplomirao na Kraljevskoj akademiji umjetnosti, nakon koje je studirao i u Barceloni. 

Moralesova platna nalaze se u zemljama poput Španjolske, Sjedinjenim Država, Francuske i brojnih latinoameričkih zemalja, dok se u Kostariki njegova djela mogu vidjeti u sklopu brojnih javnih institucija, poput Zakonodavne skupštine ili Nacionalnog muzeja.
Give Peace a Chance

**Give Peace a Chance** je pjesma koju je napisao John Lennon u Montrealu, Kanadi (izvorno pod autorskim nazivom Lennon–McCartney), a objavio ju je kao singlicu 1969. Plastic Ono Band za Apple Records, katalog Apple 13 u ujedinjenom Kraljevstvu, te Apple 1809 u Sjedinjenim Državama. To je bio prvi solo single kojeg je objavio Lennon, dok je još uvijek službeno bio dio Beatlesa te je postao himna američkog pokreta mira tijekom Vijetnamskog rata 1970-ih. Prilikom objave, zauzeo je 14. mjesto na ljestvici Billboard Hot 100 te drugo mjesto na britanskoj ljestvici singlica.

## Vanjske veze
* Transkript pjesme 
* Sjećanje na Johna Lennona BBC Radio
* ''Give Peace a Chance'' na The Beatles Bible
Anaksandrid

**Anaksandrid** (grč. Ἀναξανδρίδης, 4. vek pne.) bio je grčki komediograf koji je stvarao u okviru srednje atičke komedije. Prema nekim antičkim izvorima, rodio se od oca Anaksandra u Kamiru na Rodosu, dok je prema drugima bio iz Kolofona.

Na dramskim takmičenjima deset puta je osvojio prvu nagradu za svoje komedije, od čega tri puta na Lenejama. To znači da je ostalih sedam nagrada osvojio na Dionisijama, uključujući i 375. pne., kada je osvojio i treće mesto na Lenejama. Prvi put je pobedio 376. pne. i nastavio je da stvara bar do 349. pne., kada je na Dionisijama završio četrvti.

Od njegovog dela sačuvan je 41 naslov te nekih 80 citata. Neki naslovi podsećaju na tematiku stare atičke komedije (npr. *Gradovi*, *Lovci*), neki na motive nove atičke komedije (npr. *Ludak*, *Samljanka*), a mnoge ukazuju na mitološke travestije (npr. *[[Anhiz]]*, *[[Protesilaj]]*). Iz *Gradova* je sačuvan duži odlomak o razlici između grčkih i egipatskih običaja; tu se spominje i to da Egipćani ne jedu svinjetinu, a Grcima je ona poslastica.

Neki od dužih fragmenata imaju moralizatorski prizvuk, što je sigurno bio faktor koji je Anaksandridu osigurao mesto u antologijama. Od svih pesnika srednje komedije Anaksandrid je jedini koga Aristotel spominje, i to na više mesta u *[[Nikomahova etika|Nikomahovoj etici]]* i u *[[Retorika (Aristotel)|Retorici]]*, što ukazuje na nemalu umetničku vrednost njegovog dela.

## Reference
Boris Šapošnjikov

**Boris Mihajlovič Šapošnjikov** (; Zlatoust, 2. oktobar 1882 – Moskva, 26. mart 1945), je bio sovjetski vojni komandant, rođen kod Zlatousta, kod Čeljabinska na Uralu. Stupio je u vojsku Ruske Imperije 1901, i diplomirao na nikolajevskoj generalštabnoj akademiji 1910, stekavši čin pukovnika u Kavkaskoj grenadirskoj diviziji tokom Prvog svetskog rata. 1917, što je bilo neuobičajeno za oficira njegovog čina, podržao je Rusku revoluciju, i 1918. stupio u Crvenu armiju.

Šapošnjikov je bio jedan od retkih komandira u Crvenoj armiji sa formalnim vojnim obrazovanjem, i 1921. je postao član generalštaba, gde je služio do 1925, kada je postavljen za komandanta lenjingradskog vojnog regiona. Tokom prve faze svoje vojne karijere Šapošnjikov će postati Staljinov prijatelj što će kasnije biti osnova za razvoj njegove vojne karijere. Od 1928. do 1932. je komandovao moskovskim vojnim regionom, a zatim privolškim vojnim regionom. 1932. je postavljen za komandanta Vojne akademije Crvene armije u Frunzeu, a 1935. se vratio na poziciju komandanta lenjingradskog regiona. 1937. je postavljen za načelnika generalštaba, kao naslednik Mihaila Tuhačevskog koji je pao kao žrtva Staljinove Velike čistke u Crvenoj armiji. 1940. je postao maršal Sovjetskog Saveza.

Uprkos tome što je imao pozadinu carističkog oficira, Šapošnjikov je stekao Vorošilovo i Staljinovo poštovanje, prijateljstvo i poverenje.

Kao vojno lice neupitne lojalnosti nakon ubojstva Kirova 1934. i tokom velike čistke njegova vojna karijera počinje napredovati velikim koracima. 7.10.1935. je postavljen za vojnog komandanta prvog ranga u Lenjingradu, potom je sudjelovao u radu suda koji je Tuhačevskog i druge visoke oficire osudio na smrt za što biva 21.3.1939. godine nagrađen članstvom u Centralnom komitetu Komunističke partije SSSR-a,a potom 7.5.1940. biva postavljen za maršala.

Zbog lošeg zdravlja Šapošnjikov je dao ostavku na dužnost načelnika generalštaba u avgustu 1940, zbog lošeg zdravlja. U vreme nemačke invazije je ponovo postavljen za načelnika generalštaba, i postao je zamenik narodnog komesara za odbranu. Ove dužnosti je držao dok nije morao da završi karijeru zbog narušenog zdravlja 1943. nakon čega prelazi na poziciji komandanta Vojne akadmije Vorošilov.

Boris Šapošnjikov je umro 26.3. 1945.

## Vanjske veze

* 100 великих казаков Алексей Васильевич Шишов 
* Шапошников Борис Михайлович
Borovo Naselje

**Borovo Naselje** je gradska četvrt u sastavu Grada Vukovara, Vukovarsko-srijemska županija.

## Historija
Naselje je nastalo tridesetih godina dvadesetog stoljeća. 7. lipnja 1931. češki industrijalac Tomáš Baťa utemeljio je poduzeće "Bata Borovo" te je počeo graditi radničko naselje "Bata ville". 1936. godine naselje je imalo 122 zgrade izgrađene od neožbukane crvene opeke u kojima je živjelo 1.818 stanovnika.

## Geografija
Naselje se nalazi oko 4&nbsp;km sjeverno od centra Vukovara, 15&nbsp;km sjeveroistočno od Vinkovaca i 32&nbsp;km jugoistočno od Osijeka.

## Stanovništvo

Prema popisu stanovništva iz 1961. godine naselje je imalo 3.489 stanovnika, a 1991. oko 7.000 stanovnika.

## Sport
* HNK Borovo, nogometni klub

## Povezano
* Borovo Selo

## Vanjske veze
* Borovo Naselje na Ministarstvo uprave
Dvorac Eltz

**Dvorac Eltz** je barokni dvorac smješten na obali Dunava u gradu Vukovaru. Dvorac je jedno od najznačajnijih djela barokno-klasicističke arhitekture kontinentalne Hrvatske. Od 1968. u dvorcu je smješten Gradski muzej Vukovar.

## Historija
Filip Karlo Eltz, pripadnik njemačke plemićke obitelji Eltz čije ime dvorac nosi, nadbiskup u Mainzu i njemački knez izbornik, 1736. godine kupuje ogroman posjed s 35 naseljenih mjesta na kojemu će biti sagrađen dvorac. Gradnju dvorca počeo je 1749. vlasnik vukovarskog feuda grof Anzelmo Kazimir Eltz. U početku je bio sagrađen samo središnji dio, a kasnije je dvorac više puta dograđivan. 1781. izvršeno je prvo veće proširenje dvorca, a konačan izgled dvorac je dobio početkom 20. stoljeća po nacrtima bečkog arhitekta Siedeka. Tijekom Rata u Hrvatskoj 1991., JNA je dvorac Eltz uzela kao metu u Vukovaru tijekom bombardiranja iz zraka. Do konca rata dvorac je najvećim dijelom posve razoren i opljačkan. Vlada Republike Hrvatske i Razvojna banka Vijeća Europe financirali su obnovu dvorca koja je započela 2008. i trajala do listopada 2011.
## Vanjske veze
* Restaurirani dvorac Eltz u Vukovaru opet blista u punom sjaju  *Jutarnji list*
* ''Dvorac Eltz'' na turističkoj stranici Vukovara
* ''Obnova povijesne jezgre Vukovara, dvorca Eltz i fundusa Gradskog muzeja Vukovar''
Novij Guliver

***Novi Guliver*** () je sovjetski crno-bijeli igrano-animirani film za djecu snimljen 1935. u režiji Aleksandra Ptuška, poznat kao jedno od prvih cjelovečernjih ostvarenja te vrste.

Predstavlja slobodnu adaptaciju Guliverovih putovanja engleskog pisca Jonathana Swifta. Protagonist, koga tumači Vladimir Konstaninovič Konstantinov, je mladi sovjetski pionir koji sanja kako dolazi u Liliput, zemlju patuljaka, u kojoj otkriva kako kapitalisti tlače radničku klasu, te im odlučuje pomoći. Ptuško, koji je godinama prije eksperimentirao s kombiniranjem filmske animacije i igranih scena, za film je koristio preko 3000 lutaka. Ptuškov film, koji su mnogi kasnije uspoređivali s radovima njegovom suvremenika Willisa O'Briena radovima u King Kongu, je doživio veliki uspjeh, kako u domovini, tako i u inozemstvu, gdje je dobio brojne pohvale. Ptuško je od poduzeća Mosfilm dobio vlastiti studio koji je prozvan "Ptuškov kolektiv", gdje je sljedećih godina radio brojna zapažena ostvarenja.

Mladom Konstantinovu je uloga Gulivera bila jedina u životu. Devet godina kasnije je za vrijeme drugog svjetskog rata poginuo kao pripadnik Crvene armije u borbama kod Talina.

## Vanjske veze

* 
* More in-depth plot summary and analysis 
* 
* «Новый Гулливер» на сайте Аниматор.ру
* «Новый Гулливер» на сайте «КИНОДЕПО» 
* Операция Новый Гулливер
Edward Moss (razvrstavanje)

Edward Moss se može odnositi na:
* Edward Moss (1977 - ), američki imitator, specijaliziran za imitacije Michaela Jacksona;
* Horace Edward Moss (1852 - 1916), britanski kazališni producent; 
* Edward George Britton Moss (1856 - 1912), novozelandski političar.
Carlos Mencia

**Carlos Mencia** (22. oktobar 1967), rođen kao **Ned Arnel Mencía**, je američki komičar, glumac, i pisac rodom iz Hondurasa. Njegov humor se uglavnom bavi društvenim pitanjima vezanim uz rasne i klasne odnose, odnosno kriminal. Najpoznatiji je kao voditelj humorističke TV-emisije *[[Mind of Mencia]]*.

## Filmografija
* *[[In Living Color]]* (TV) (1990)
* *[[Moesha]]* (TV), kao Carlos u epizodi "Life Imitating Art," (1999)
* *[[The Proud Family]]* (TV), kao Felix (glas) (2001–2005)
* *[[The Shield]]* (TV) kao Gabo u epizodi "Two Days of Blood," (2002)
* *[[Outta Time]]* (2002), kao "Juancho"
* *[[29 Palms (film)|29 Palms]]* (2002), kao "komičar"
* *[[Mind of Mencia]]* (TV) voditelj (2005–2008)
* *[[Drawn Together]]* (TV) kao kralj Meksika (glas) u epiuodi "Mexican't Buy Me Love", (2006)
* *[[Farce of the Penguins]]* (2007)
* *[[The Heartbreak Kid (2007 film)|The Heartbreak Kid]]* (2007), kao Ujak Tito
* *[[MADtv]]* (2007), sam sebe
* *[[Our Family Wedding]]* (2010)
* New Territory 

## Diskografija
### Albumi
* *Take a Joke America* (2001)
* *America Rules* (2002)
* *Unmerciful* (2003)

### Albumi DVD-ovi
* *Not for the Easily Offended* (2003)
* *Down to the Nitty Gritty* (2004)
* *This is Carlos Mencia* (2006)
* *No Strings Attached* (2006)
* *The Best of Funny is Funny* (2007)
* *Performance Enhanced* (2008)
* *Mind of Mencia Season 1* (2006)
* *Mind of Mencia Season 2* (2007)
* *Mind of Mencia Season 3* (2007)

## Izvori

## Vanjske veze
* Official Website
* 
* Mind Of Mencia  at ComedyCentral.com
*
Allan Little

***Allan Little*** britanski je ratni novinar BBC-a.

Završio je univerzitet u Edinburghu, gdje je studirao historiju i politiku. Potom se pridružio BBC Scotland 1983. kao novinar. Dvije godine kasnije odlazi u London kako bi bio novinar na radiju. Tamo je proveo dvije godine za BBC Radio, prije nego se premjestio u BBC Radio 4 u emisiju *Današnji program* 1988. gdje se specijalizirao za ratno novinarstvo.

Od 1990. do 1995. Little je radio kao novinar za BBC News. Izvještavao je iz Bagdada 1991. dok je trajao Zaljevski rat i iz Kuvajta, gdje je izvještavao o pobuni šijita.

Od 1991. do 1995. izvještavao je opširno o ratovima u bivšoj Jugoslaviji. Laura Silber i Little su kasnije napisali hvaljenu knjigu *Smrt Jugoslavije [The Death of Yugoslavia]*, po kojoj je snimljen i istoimena dokumentarna serija BBC-a.

1995. Little se preselio u Johannesburg odakle je dvije godine izvještavao u genocidu u Runadi i izbacivanje predsjednika Mobutua iz Zaira.

Između 1997. i 1999. Little je bio BBC-jev novinar u Moskvi, odakle je izvještavao o ekonomskim nemirima i problemima vlade Borisa Jelcina, te o katastrofalnom potresu u Afganistanu 1990-ih. Kasnije je postao izvjestitelj BBC-a u Parizu. Osvojio je nekoliko nagrada, među njima i Zlatnu nagradu Sony radija za novinara godine 1992. Oženjen je za Sheenu McDonald.
## Vanjske veze
* Allan Little na BBC-u
* Allan Little: Građani Srbije dugo su odbijali shvatiti kakvi su zločini počinjeni u njihovo ime 
* Allan Little intervju za BBC
Vicekraljevstvo Nova Granada

**Vicekraljevina Nova Granada** (španjolski: *Virreinato de la Nueva Granada*) je ime što je 27. svibnja 1717. dobio španjolski kolonijalni teritorij na sjeveru Latinske Amerike, a kojeg su sačinjavali, primarno, dijelovi današnje Kolumbije, Paname, Ekvadora i Venezuele. Teritorij Paname vicekraljevini je pripojen 1739. godine. Uz ova područja, teritorij Nove Granade uključivao je i Gvajanu, Surinam, dijelove sjeverozapada Brazila, sjever Perua, Kostariku i Nikaragvu. Uz nekoliko turbulentnih događaja, kolonijalna uprava formalno je postojala do 7. kolovoza 1819. godine.
Aleksid

**Aleksid** (grč. Ἄλεξις, oko 372‒270. pne.) bio je grčki komediograf koji je stvarao u okviru srednje atičke komedije. Rodio se u Turiju u južnoj Italiji, odakle se izgleda već u detinjstvu s ocem preselio u Atinu, kada su Lukanci osvojili južnoitalska grčka naselja. Bio je Menandrov učitelj ili pak njegov stric. Živeo je preko sto godina, pa njegov rad već zalazi i u period cvetanja nove atičke komedije.

Prema *[[Suda|Sudi]]*, napisao je 245 komedija. Prema različitih vestima iz antike, osvojio je između dve i četiri prve nagrade na Lenejama, i to prvi put tokom 350-ih godina pne., a 347. pne. pobedio je na Velikim Diosnijama. 

Od Aleksidovog dela sačuvano je oko 140 naslova i 340 fragmenata, previše malo da bi se sa sigurnošću utvrdila njegova uloga u prelazu sa srednje na novu atičku komediju. No postoje neke indicije o tome da je izvršio određeni uticaj na Menandra (npr. poređenje života s karnevalom, Aleksidov frg. 222 i Menandrov frg. 416). Takođe vidimo da u Aleksidovim komedijama hor ima čas stariju ulogu i razgovara s glumcima (frg. 239), čas noviju ulogu i peva pesme koje nemaju organske veze s radnjom (frg. 112). Naziv "parazit" kao tipski lik gotovo sigurno potiče od Aleksida (frg. 183), premda se sam karakter pojavljuje već kod Epiharma nekih 250 godina ranije. Najzad, Aleksidova komedija *Agonida* (Ἀγῶνις), napisana verovatno tokom 300-ih pne., predstavljala je rani primerak one vrste zapleta koji će preovladati u novoj komediji, a tiče se ljubavne avanture s heterom, te verovatno uključuje još i element zablude i scenu prepoznavanja.

Veliki broj naslova odnosi se na ženske karaktere, na zanimanja, na doživljaje, naklonosti. Ređi su naslovi koji bi ukazivali na travestije mitološke građe. 

Aleksid je bio cenjen u rimsko doba. Aul Gelije kaže da su rimski komediografi pisali prerade Aleksidovih komada. Turpilije je tako koristio Aleksidovog *Demetrija* (Δημήτριος), a Plaut je za svog *[[Mali Kartaginjanin (Plaut)|Malog Kartaginjanina]]* *(Poenulus)* makar delimično iskoristio Aleksidovog *Kartaginjanina* (Καρχηδόνιος).

## Reference
Mladost Maksima

***Mladost Maksima*** () je sovjetski crno-bijeli film snimljen 1935. u režiji Grigorija Kozinceva i Leonida Trauberga. Radnja se događa u predrevolucionarnom Sank Peterburgu 1910. godine, a naslovni protagonist, čiji lik tumači Boris Čirkov je mladi tvornički radnik koji sticajem okolnosti dolazi u dodir sa zabranjenom Ruskom socijaldemokratskom radničkom partijom te postaje njen aktivist. Originalno je bio zamišljen kao biografski film posvećen sovjetskom partijskom vođi i diplomatu Maksimu Litvinovu, čija je predrevolucionarna biografija bila puna dramatičnih i "filmskih" detalja. Tvorci filma su se na kraju odlučili za fiktivni lik "običnog" ruskog mladića koji postaje uzoran boljševik. *Mladost Maksima* je nakon premijere bila ispočetka napadnuta u partijskim glasilima, ali su kritike prestale čim je film javno pohvalio Staljin. *Mladost Maksima* je doživjela ogromnu gledanost, te je dobila nagradu za najbolji sovjetski film na "nultom" Moskovoskom filmskom festivalu. Pjesma *[[Krutica, vertica šar goluboj]]* iz filma je postala sovjetski i ruski evergrin.

Zbog svoje navodne subverzivnosti i poticanja na revolucionarno nasilje je njegovo prikazivanje bilo zabranjeno u Francuskoj, kao i od vlasti američkog grada Detroita.

Godine 1937. je snimljen nastavak pod naslovom *[[Vozvrašenije Maksima]]*, a 1938. još jedan pod naslovom *[[Viborgskaja storona (film)|Viborgskaja storona]]*.

## Vanjske veze
* «Юность Максима» в каталоге «Ленфильма» 
* «Юность Максима» на сайте russiancinema.ru 
* «Юность Максима» на сайте «RUSKINO.RU» 
*
Očinići

**Očinići** je naselje u opštini Cetinje, na jugu od Cetinjskog Polja, u Crnoj Gori. Prema popisu iz 2003. bilo je 54 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 83 stanovnika).

Prema legendi, do druge polovine 15. veka selo se zvalo *Koćani*.

Najviši i najseverniji deo sela, pod brdom, oko crkvice Sv. Nikole, zove se Gornje Selo ili Gornji Očinići, a često se čuje i naziv Borišići. Oko glavne crkve Sv. Jovana je Srednje Selo sa tri srodna bratstva: Batrićevića, Paovića i Glendža (Petrovića). Dalje je na jugu, ispod crkve, Donje Selo ili Donji Očinići. Tu žive dva srodna bratstva Marinovići i „Aladin“,kao i malo bratstvo Kažije.

Crkva svetog Jovana je jedna do najstarijih u Crnoj Gori. Prva je bila od pruća i datira iz 12. veka, a postojeća je obnovljena oko 1860. godine.

U Očinićima nema nijednog izvora. Nekad je postojao veliki izvor, ali je potonuo, kažu, zbog velikog potresa. Zemlja se raspukla, a voda otišla ko zna kud. Sad kad bi neko bušio zemlju, našao bi vodu tek možda na desetom metru.

Sa susednim naseljima Bjeloši i Ugnji, Očinići čine oblast koja se u narodu zove i opštim imenom Konak ili Konadžije.

U starija vremena je bio običaj da se 1. marta ispred kuća pale bunjišta (gomile smeća ili džubre), a verovalo se da kuda se širi dim, tamo neće biti zmija. Godine 1880. u ovom selu je, zbog tog običaja, izgorelo 11 kuća i u njima jedno dete, a drugo se jako opeklo.

## Značajne osobe
* Žarko Marinović
* Jovan Marinović
* Savatije Sava Kaluđerović, mitropolit u periodu 1694–1697.

## Demografija

U naselju Očinići živi 45 punoletnih stanovnika, a prosečna starost stanovništva iznosi 46,9 godina (43,7 kod muškaraca i 51,9 kod žena). U naselju ima 20 domaćinstava, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 2,70.

Ovo naselje je velikim delom naseljeno Crnogorcima (prema popisu iz 2003. godine), a u poslednja tri popisa, primećen je pad u broju stanovnika.

|}

## Reference

## Vanjske veze

* Mape, aerodromi i vremenska situacija lokacija (-{Fallingrain}-)
* Satelitska mapa (-{Wikimapia}-)
* Gugl satelitska mapa (-{Maplandia}-)
* Plan naselja na mapi (-{Mapquest}-)
* Đuro Batrićević Žarko Marinović, student u Aleji velikana
* Stevo Popović, Dekan Fakulteta za sport i fizičko vaspitanje Univerziteta Crne Gore https://www.ucg.ac.me/radnik/345039-popovic-stevo