open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ustav Francuske (1799)

**Ustav Francske iz 1799.** godine, znan još i kao **Ustav godine VIII.** i **Konzulski ustav**, bio je četvrti pisani ustav u historiji Francuske. Usvojen je 24. prosinca 1799. godine, a njegovim je usvajanjem uređeno formiranje Konzulata. Puč 18. brumairea, kojim je označen kraj vladavine Termidoraca, *de facto* je koncentrirao svu vlast u rukama Napoleona Bonapartea i doveo do kraja Francusku revoluciju.

Nakon uspješnog puča, Napoleon je sa svojim suradnicima izradio i progurao šturi Ustav godine VIII., koji je položaj Prvog konzula uredio tako da je Napoleonu dao praktički diktatorske ovlasti. Bio je to ujedno i prvi ustav nakon Revolucije koji nije sadržavao nikakvu povelju o pravima.

Izvršna vlast bila je koncentrirana u rukama triju konzula, mada je u praksi svu vlast držao Prvi konzul, odnosno Napoleon. Iako je Francuska zadržala svoje republikansko uređenje, Napoleonova republika dokinula je vezu sa svim ranijim ustavima, uspostavivši konzervativnu republiku koja je Francusku podsjećala na mir, red i stabilnost. Kako bi naglasio povezanost s Oktavijanovom Rimskom Republikom, čiji je državotvorni model Napoleon kopirao, koristio je rimske termine, poput konzula, Senata i tribuna, u tekstu ustava.

Ustav godine VIII. podijelio je legislativnu vlast na tri organa - *[[Sénat conservateur]]* s 80 senatora, *[[Tribunat]]* sa 100 tribuna i *[[Corps législatif]]* s 300 zastupnika.

Kako bi svojoj diktaturi dao privid demokracije, Napoleon je ustav dao na referendum. Glasovi nisu bili obvezujući, ali su Napoleonu pružili legitimnost koju je htio dobiti svojom prividnom demokracijom. Nešto više od 50% građana nije izašlo na referendum, a od onih koji jesu, njih 3,011,007 (99.4%) bilo je za, dok je 1,562 (0.06%) bilo protiv.

Ustav godine VIII. dopunjen je 1802. godine Ustavom godine X., kojim je Napoleon postao doživotni konzul, dok je Ustav godine XII. donio znatno veće izmjene koje su utemeljile dinastiju Bonaparte, a Napoleona potvrdile kao nasljednog cara. Ustav je prvi put, nakratko, ukinut tokom prve faze Bourbonske restauracije, da bi ponovo bio obnovljen "Dodatnim aktom" iz 1815. godine tokom Napoleonovih Sto dana, samo da bi konačno bio ukinut Napoleonovim padom i dolaskom Louisa XVIII na prijestolje. Sve napoleonske ustave zamijenila je Povelja iz 1814. godine.

## Izvori
Connelly, Owen (2000). *The French Revolution and Napoleonic Era*. 3rd Edition. Fort Worth, TX: Harcourt. pp.&nbsp;201–203.

## Vanjske veze
* Constitution of the Year VIII
Žirondinski ustavni projekt

**[[Žirondinci|Žirondinski]] ustavni projekt** predstavljen je francuskom Nacionalnom konventu tokom 15. i 16. veljače 1793. godine, a sastojao se od tri dijela. Projekt je Konventu predstavio Nicolas de Caritat, bivši markiz od Condorceta. Sadržaj projekta bio je sljedeći:

**Izlaganje načela i motiva ustavne sheme* (oko 80 stranica)
**Nacrt Deklaracije o prirodnim, građanskim i političkim pravima čovjeka* (u 33 članka)
**Nacrt Ustava Francuske* (od 13 glava)

Projekt je sadržavao potpise osmorice članova Konventove ustavotvorne komisije, odnosno, uz Condorcetov, na listi su bili i Gensonné, Barrère, Barbaroux, Paine, Pétion, Vergniaud i Sieyès. Projekt nikada nije zaživio u praksi, a već tokom iste godine donesen je nikad zaživjeli Montanjarski ustav.
Plesna epidemija 1518.

**Plesna epidemija** ili **Plesna kuga** iz 1518. godine je bio slučaj plesne manije koji se desio u Strasbourgu (tada dijelu Svetog Rimskog Carstva) u srpnju 1518. godine. Tokom perioda od mjesec dana, nekoliko ljudi je počelo plesati po ulicama danima bez prestanka. Neki od njih su umrli od umora, srčanog ili moždanog udara.

Epidemija je započela u srpnju 1518. godine kada je žena, Frau Troffea, iznenada počela plesati na ulicama Strasbourga. Taj ples trajao je između četiri i šest dana. Tokom sljedećih sedam dana, 34 osobe su joj se pridružile, a tokom mjesec dana ih je bilo oko 400. Neki od njih su na koncu umrli od umora, srčanog ili moždanog udara.

Historijski dokumenti, uključujući liječničke bilješke, mise u katedralama, lokalne i regionalne kronike kao i dokumente strazburškog gradskog vijeća, suglasni su oko toga da su žrtve plesale. Do danas nije poznato zašto su ti ljudi plesali, neki čak i do smrti.

Kako se plesna epidemija širila, lokalni plemići su tražili savjete liječnika, koji su isključili astrološke ili nadnaravne uzroke, zaljučivši kako je bolest "prirodnog porijekla", uzrokovana "uzavrelom krvlju". No, umjesto da prepišu puštanje krvi, gradske vlasti su poticale ples tako što su otvarale cehovske dvorane i sajmišta, izgradivši čak drvenu štalu za ples. Kako bi povećali efikasnost tretmana, vlasti su čak unajmile glazbenike da potpomognu plesačima glazbom.

Historičar John Waller ustvrdio je kako današnji maratonci ne bi mogli podnijeti količinu fizičkog napora uloženog u ovaj ples.

## Izvori
* 
* 
* 

## Vanjske veze
* "Dancing death" by John Waller. BBC News. 12. 9. 2008.
* "The Dancing Plague of 1518"  by Doug MacGowan. Historic Mysteries. 28. 6. 2011.
Edikt iz Nantesa

**Edikt iz Nantesa** izdao je 30. travnja 1598. godine francuski kralj Henri IV, davši tako kalvinistima (koji su se u Francuskoj zvali hugenoti) znatna prava u zemlji koja se tada još uvijek smatrala esencijalno katoličkom. Henrijev cilj u ediktu bio je promovirati građansko jedinstvo. U tekstu samog edikta, Henri je razdvojio pojmove granskog i religijskog jedinstva, određenim protestantima prvi put dao status drugačiji od onoga shizmatika ili heretika te otvorio put prema sekularizmu i toleranciji. Dajući individui opću slobodu mišljenja, edikt je protestantima ponudio brojne beneficije, poput amnestije i povrata osnovnih građanskih prava, poput slobode da rade na bilo kojem državnom posjedu ili da probleme iznose direktno Kralju. Edikt je označio kraj vjerskih ratova koji su pogodili Francusku u drugoj polovici XVI. vijeka.

Edikt iz Saint-Germaina, kojega je 26 godina ranije donijela Catherine de' Medici, omogućio je ograničenu vjersku toleranciju prema hugenotima, ali je ostao nedjelotvoran zbog niza okolnosti, a ponajviše zbog činjenice da nije registriran do nakon Masakra u Wassyju od 1. ožujka 1562., koji je ujedno označio početak prvog od vjerskih ratova.

Ediktom iz Fontainebleaua iz listopada 1685. godine, Louis XIV, unuk Henrija IV, opozvao je Edikt iz Nantesa i tako prouzrokovao egzodus protestanata iz Francuske te povećano nasilje prema istima u zemljama koje graniče s Francuskom.
Edikt iz Fontainebleaua

**Edikt iz Fontainebleaua** proglasio je 22. listopada 1685. godine Louis XIV od Francuske, a u historiografiji je još znan i kao **Opoziv Edikta iz Nantesa**. Edikt iz Nantesa iz 1589. dao je hugenotima slobodu vjeroispovijesti bez straha od državnog progona. Iako su protestanti izgubili svoju nezavisnost u skrovištima za vrijeme Richelieua, još su uvijek uživali koliku-toliku sigurnost. Vjerska tolerancija u Francuskoj je od samih početaka bilo pitanje dvorske, a ne narodne politike. S obzirom na apsolutističku dvorsku politiku Louisa XIV, nedostatak univerzalnog prihvaćanja njegove vjere za njega je bio ozbiljan problem kojega je trebalo riješiti. Posljedica toga bio je Edikt iz Fontainebleaua, koji je doveo do novih progona hugenota, ali i njigovog egzodusa iz Francuske u okolne zemlje, gdje su također bili suočeni s valovima nasilja.
Burmanska harfa (film, 1956)

je japanski crno-bijeli film snimljen u režiji Kona Ichikawe i premijerno prikazan početkom 1956. godine, poznat kao jedan od prvih poratnih filmova koji Drugi svjetski rat prikazuje iz perspektive pripadnika poražene japanske vojske. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Michija Takeyame. Radnja je smještena u Burmu na samom kraju ratnih operacija, a protagonist, čiji lik tumači Shoji Yasui, je primjerni vojnik koji nakon kapitulacije i neuspjelog pokušaja da izolirani garnizon nagovori na predaju preuzima novu životnu misiju kao budistički redovnik. Film koji je vješto koristio burmanske lokacije i promovirao pacifističke stavove prilično se dopao međunarodnoj publici, te je dobio i bio nominiran za niz prestižnih nagrada. Godine 1985. je Ichikawa snimio istoimeni remake u boji.

## Uloge
*Rentarō Mikuni ... kapetan Inouye
*Shoji Yasui ... redov Mizushima
*Jun Hamamura ... redov Ito
*Taketoshi Naito ... redov Kobayashi
*Kō Nishimura ... Baba (kao Akira Nishimura)

## Izvori

## Vanjske veze
* 
*Voted #20 on The Arts and Faith Top 100 Films (2010) 
* 
*
André Devigny

**André Devigny** (25. maj 1916 – 12. februar 1999) bio je francuski profesionalni vojnik i obavještajac, najpoznatiji po aktivnostima u pokretu otpora za vrijeme okupacije u Drugom svjetskom ratu.

Odrastao je u porodici sa vojničkom tradicijom, pred rat je prošao vojno obrazovanje, iako je služio kao učitelj. U vojsku je formalno stupio sa činom poručnika 1939. godine. Za vrijeme Čudnog rata u decembru iste godine je njegov vod postao metom prepada od strane nadmoćnih njemačkih snaga, a koje je uspješno odbio koristeći bajunete. Za to je odlikovan Ordenom legije časti, a što je bio prvi slučaj u cijelom ratu. Za vrijeme bitke u Francusku je služio u tenkovskim jedinicama gdje je u maju 1940. ranjen i poslan u bolnicu u Bordeaux, gdje ga je zatekla kapitulacija Francuske.

Nekoliko mjeseci kasnije je stupio u kontakt sa britanskom obavještajnom službom, a od njemačke okupacije južne Francuske u novembru 1942. uz pomoć SOE na području Lyona vodio mrežu koja je prikupljala obavještajne podatke, izvodila atentate i sabotaže i pomagala oborenim savezničkim pilotima i odbjeglim zarobljenicima da pronalaze utočište u Švicarskoj. Nekoliko mjeseci kasnije su njemačke vlasti "provalile" njegovu mrežu, te je Devigny 17. aprila 1943. uhapšen. Nakon toga je smješten u zatvor Montluc gdje ga je lično ispitivao i mučio šef Gestapoa Klaus Barbie. 20. augusta 1943. mu je saopćeno da će biti pogubljen. U noći 24/25. augusta je zajedno sa još jednim zatvorenikom uspio pobjeći i pronaći utočište u Švicarskoj.

Odatle je pod lažnim ispravama preko neutralne Španije uspio doći do Sjeverne Afrike i priključiti padobranskim jedinicama Slobodnih Francuza, sa kojima je u ljeto 1944. sudjelovao iskrcavanju u Provansi, te u završnim operacijama u Francuskoj.

Poslije rata je nastavio profesionalnu karijeru, te je sudjelovao u alžirskom ratu. Od 1965. do 1971. je služio u SDECE.

Za vrijeme službe u Alžiru je napisao knjigu memoara o svojim ratnim iskustvima, koja je poslužila kao predložak za znameniti film *[[Osuđeni na smrt je pobjegao]]*.

## Izvori
Un condamné à mort s'est échappé

***Un condamné à mort s'est échappé ou Le vent souffle où il veut*** ( je francuski crno-bijeli film snimljen 1956. u režiji Roberta Bressona. Radnja filma se temelji na memoarima francuskog obavještajca Andrea Davignyja i smještena je u lyonski zatvor Montluc za vrijeme njemačke okupacije u Drugom svjetskom ratu. Protagonist, koga tumači François Leterrier, je Fontaine, aktivist pokreta otpora koji se tamo našao nakon hapšenja i koji počinje planirati bijeg, svjestan da to mora učiniti prije nego što ga Nijemci likvidiraju. Bresson, koga su temi privukla i vlastita ratna iskustva u zarobljeničkom logoru, film je snimio u za njega karakterističnom minimalističkom stilu, koristeći neprofesionalne glumce te Mozartovu *[[Misa u C-molu (Mozart)|Misu u C-molu]]* kao muzičku podlogu. *Un condamné à mort* je sljedeće godine na Kanskom festivalu osvojio nagradu za režiju, a danas se smatra jednim od klasika zatvorskog filma.

## Uloge
* François Leterrier — Pukovnik Fontaine
* Charles Le Clainche — François Jost
* Roland Monod — Pastor
* Maurice Beerblock — Blanchet
* Jacques Ertaud — Orsini
* Roger Treherne — Terry
* Jean Paul Delhumeau — Hebrard
* Jean Philippe Delamarre — Zatvorenik br. 110
* César Gattegno — Zatvorenik X
* Jacques Oerlemans — Glavni tamničar

## Izvori

## Vanjske veze
*A Man Escaped* review by François Truffaut]from *The Films in My Life'' (New York: Simon & Schuster, 1978), p.&nbsp;193-196.
*
*
Kraljevina Francuska (1791–1792)

**Kraljevina Francuska**, znano i kao **Kraljevstvo Francuza** je bila kratka ustavna monarhija koja je obilježila francusku historiju od 3. rujna 1791. do 21. rujna 1792. godine. Bio je to prvi režim ustavne monarhije u historiji Francuske. Zakonodavna skupština suspendirala je monarhiju 11. kolovoza 1792., nakon upada u palaču Tuileries. 

Francuska revolucija bila je već u svojoj drugoj godini, a socijalni nemiri nisu jenjavali. Zakonodavna skupština proglasila je samu sebe i objavila svoju namjeru kako Francuskoj namjerava ponuditi pošten i liberalan ustav. Kralj Louis XVI preselio se u Pariz, no ubrzo je smislio plan bijega. Kraljev bijeg u Varennes pokazao se neuspješnim, a tijek događaja samo je povećao nezadovoljstvo javnosti Kraljem i monarhijom. Braća Louisa XVI u egzilu su zagovarali stranu invaziju Francuske, no deklaracija iz Pillnitza ustvrdila je kako su Austrija i Prusija voljne napasti Francusku samo ako im se pridruže druge europske sile. 

Nakon svog neuspjelog bijega, Louis XVI je bio prisiljen prihvatiti Ustav donesen 3. rujna 1791. godine. Ustav kojim je nastalo Kraljevstvo Francuza bio je revolucionaran za svoje razdoblje. U potpunosti je ukinuo plemstvo te uveo jednakost svih pred zakonom. Ipak, Kralj je imao pravo uložiti suspenzivni veto na zakonske prijedloge Zakonodavne skupštine s obzirom da su zakoni još uvijek trebali kraljevski pristanak kako bi stupili na snagu. 

Dana 20. kolovoza 1792. godine, Louis XVI je nevoljko proglasio rat Austriji na zahtjev Skupštine. Kako je Prusija bila saveznik Austrije, Francuska je stupila i u rat s Prusijom. Kada je u kolovozu 1792. objavljen Brunswickov manifest, došlo je do krize koja je 10. kolovoza 1792. godine dovela do upada u palaču Tuileries. Zakonodavna skupština suočena je sa zahtjevima za rušenje monarhije, na koje je predsjednik Skupštine odgovorio suspendiranjem monarhije 11. kolovoza 1792. godine do nakon sljedećih izbora. Biran od strane svih punoljetnih muškaraca, novi Nacionalni konvent je reagirao tako što je 21. rujna 1792. godine ukinuo monarhiju i proglasio Prvu Republiku.
Anastasia (film, 1956)

***Anastasia*** je američki igrani film snimljen 1956. u režiji Anatolea Litvaka. Po žanru je drama i predstavlja adaptaciju istoimenog teatarskog komada Marcelle Maurette, koji je, pak, inspiraciju pronašao u stvarnim događajima vezanim uz slučaj Anne Anderson. Naslovni lik, koji tumači Ingrid Bergman, je žena koja pati od amnezije, a koju u Parizu 1920-ih ruski emigrantski general (čiji lik tumači Yul Brynner) nastoji predstaviti kao princezu Anastasiju koja je čudesno preživjela masakr carske porodice za vrijeme Revolucije. Radnja prikazuje kako je generalov stvarni cilj "očistiti" bankovne račune Anastazijinog ubijenog oca, cara Nikolaja II, ali kako tome ozbiljnu prepreku predstavlja Nikolajeva majka Marija Fjodorovna (čiji lik tumači Helen Hayes), koja nastoji doznati da li je "Anastazija" uistinu njena unuka ili ne.

*Anastasia* je snimana u vrijeme kada je još trajao višedecenijski sudski proces kojim se nastojalo utvrditi identitet Anne Anderson, odnosno veliki dio javnosti još uvijek vjerovao kako je ona uistinu ruska princeza. Film to pitanje ostavlja otvorenim, ali implicitno sugerira kako je Anna ipak Anastazija. Za Ingrid Bergman je, pak, film predstavljao veliki povratak u Hollywood nakon višegodišnjeg izgnanstva izazvanih skandaloznom vezom i brakom sa Robertom Rossellinijem. Za svoju je ulogu, pak, nagrađena Oscarom za najbolju glumicu.

## Uloge
* Ingrid Bergman ... Anna Koreff 
* Yul Brynner ... General Bounine
* Helen Hayes ... Carica majka Marija Fjodorovna
* Akim Tamiroff ... Boris Chernov
* Martita Hunt ... Barunica Elena von Livenbaum
* Felix Aylmer ... Komornik
* Sacha Pitoeff ... Piotr Ivanovich Petrovin
* Ivan Desny ... Princ Paul von Haraldberg (izmišljeni lik)
* Natalie Schafer ... Irina Lissemskaia
* Grégoire Gromoff ... Stepan
* Karel Stepanek ... Mikhail Vlados
* Ina De La Haye ... Marusia
* Katherine Kath ... Maxime
* Nora Nicholson (van špice) ... Grofica u kopenhagenskoj palači

## Reference

## Vanjske veze

* 
*
*
Jules Mazarin

Kardinal **Jules Mazarin**, rođen kao **Giulio Raimondo Mazzarino** ili **Mazarini** (Pescina, 14. srpnja 1602. - Vincennes, 9. ožujka 1661.) je bio talijanski kardinal, diplomat i političarkoji je bio glavni ministar Francuske od 1642. do svoje smrti. Na toj je poziciji naslijedio kardinala Richelieua, svog mentora i izrazito utjecajnog glavnog ministra na dvoru Louisa XIII. Jednako uspješan i utjecajan kao svoj prethodnik, Mazarin je bio poznati kolekcionar umjetnosti i dragulja, posebice dijamanata te je 1661. godine Louisu XIV predao "Mazarinove dijamante", neki od kojih su i danas izloženi u Louvreu. Njegova osobna biblioteka poslužila je kao osnova za *[[Bibliothèque Mazarine]]* u Parizu.
Van Gogh (film, 1948)

***Van Gogh*** je francuski kratki dokumentarni film snimljen 1948. u režiji Alaina Resnaisa. U njemu se prikazuje život i djelo Vincenta Van Gogha, i to kroz njegove slike. Van Gogh je osvojio niz prestižnih nagrada, uključujući Oscar za najbolji kratki film.

## Izvori

## Vanjske veze
*
Baby Doll

***Baby Doll*** je američki crno-bijeli igrani film snimljen 1956. u režiji Elije Kazana. Po žanru je kombinacija drame i crne komedije i predstavlja adaptaciju teatarskog komada *27 Wagons Full of Cotton* Tennesseeja Williamsa, koji je također napisao scenario. Radnja je smještena u gradić u državi Misssissippi gdje vlada suparništvo između dvojice vlasnika predionice pamuka - mještanina Archieja Lee Meighana (čiji lik tumači Karl Malden) i sicilijanskog imigranta Silve Vaccara (čiji lik tumači Eli Wallach). Naslovni lik, koji tumači Carroll Baker, je Archiejeva mlada i naivna nevjesta koju Vaccaro nastoji zavesti kako bi se osvetio Archieju koga smatra odgovornim za požar u svoj predionici.

Iako su neki dijelovi sadržaja bili prilično "smjeli" za tadašnje standarde - a što se prvenstveno odnosi na scene u kojima protagonistica poput djeteta siše palac - MPAA je, suočena sa pritiskom studija koji su inzistirali na što većoj gledanosti, filmu dala certifikat prema kome je bio usklađen u skladu sa dotada izuzetno strogim cenzorskim Kodeksom. To je, međutim, izazvalo oštru reakciju Katoličke crkve i njene organizacije Nacionalna liga za pristojnost koja je donijela preporuku katolicima da ne gledaju "nemoralni" film - a što je predstavljalo prvi slučaj s filmom koji je dobio cenzorski certifikat Kodeksa. Takvo su shvaćanje filma preuzele i neke zemlje uključujući tada inače liberalnu Švedsku, gdje je *Baby Doll* bio zabranjen za prikazivanje. U samim SAD je, međutim, kontroverza samo pomogla velikoj gledanosti filma, a od Baker, kojoj je to bio drugi nastup pred kamerama, učinio novi hollywoodski seks simbol. Njen nastup je također popularizirao tip spavaćice koga je bila nosila u filmu, a koji je po njenom liku dobio ime babydoll. *Baby Doll* je, pak, predstavljao filmski debi kasnije uglednih glumaca kao što su Wallach i Rip Torn.

## Uloge
* Karl Malden ... Archie Lee Meighan
* Carroll Baker ... Baby Doll Meighan
* Eli Wallach ... Silva Vacarro
* Mildred Dunnock ... Tetka Rose Comfort
* Lonny Chapman ... Rock
* Eades Hogue ... Gradski šerif
* Noah Williamson ... Zamjenik
* R.G. Armstrong ... Građanin Sid  (samo glas, van špice)
* Madeleine Sherwood ... Bolničarka u ordinaciji  (van špice)
* Rip Torn ... Zubar (van špice)

## Reference

## Vanjske veze

* 
*
Noriljsk

**Noriljsk** ili **Norilsk** (ruski *Норильск*) je izvorno osnovan 1935. kao radničko naselje (*рабочий посёлок*) metalurškog kombinata GMK Noriljski nikelj (rus. *Норильский никель*). Danas je glavno naselje u Krasnojarskom kraju.

Broj stanovnika: 201&nbsp;982.

## Geografija
Zemljopisni mu je položaj 69,34° sjeverne zemljopisne širine i 88,22° istočne zemljopisne dužine.

Najsjeverniji je grad u Sibiru i drugi grad po veličini, iza Murmanska, iznad Arktičkog kruga. Uz Jakutsk jedini je veliki grad na području merzlote.

Noriljsk se nalazi između Zapadnosibirske ravnice i Srednjesibirske ravnice u podnožju 1700 m visokog Putoranskog gorja.

## Gospodarstvo

Ispod grada Noriljska nalaze se jedne od najvećih naslaga nikla na svijetu. Sukladno tome, rudarstvo i obrada rude su glavne industrije. Noriljsk je središte regije u kojoj se vade nikal, bakar, kobalt, platina i ugljen.

Za mineralne naslage u Sibiru znalo se dva stoljeća prije nego što je osnovan Noriljsk. Ipak, s vađenjem ruda započelo se tek 1939. godine, kada je za potporu gradu uspostavljena pruga prema lukama na rijeci Jenisej. Tijekom ljeta se iz ovih luka prevozila ruda u europski dio Rusije morem. Iste godine odlučeno je Noriljsk pretvoriti u gradsko naselje pa je gradski status dobio 1953. godine.

Godine 2001. Noriljsk je proglašen zatvorenim gradom za strance, a ulazne dozvole zahtijevaju se i za građane Ruske Federacije i Bjelorusije.

## Reflist
Tajšet

**Tajšet** (ruski: *Тайшет*) je grad i željezničko čvorište u Irkutskoj oblasti u Rusiji.

Broj stanovnika: 35.000 (1974.).
## Vanjske veze
*Službeni website  na ruskom
Jenisejsk

**Jenisejsk** (ruski *Енисейск*) je grad u Krasnojarskom kraju u Ruskoj Federaciji. Nalazi se na levoj obali rijeke Jenisej, 338 kilometara od Krasnojarska. Broj stanovnika: 20.394 (2002.).

Jenisejsk je osnovan 1619. kao deblima ograđeni grad. U 17. veku pripadao je Tomskoj oblasti. Igrao je važnu ulogu u ruskom naseljavanju istočnog Sibira u 17. i 18. veku. Stari deo grada ruska vlada je uključila na UNESCOv spisak svetske baštine.
## Vanjske veze
*Povijesna jezgra Jenisejska
Bratsk

**Bratsk** je grad u Rusiji u Irkutskoj oblasti u istočnom Sibiru. Nalazi se na rijeci Angari, na .

Broj stanovnika: 259.200 (2002. procjena).

## Historija
Utemeljili su ga ruski doseljenici1631. kao tvrđavu. Nekoliko drvenih toranja iz 17. stoljeća su danas izloženi u imanju Kolomenskoje, koje s nalazi na cesti od Moskve prema gradu Kolomni.

Brzi razvitak grada je započeo u ranim 1950-ima izgradnjom 4.500-megawatne hidroelektrane.

## Gospodarstvo
Osim prijerečene hidroelektrane, u gradu se od značajnijih industrija nalaze tvornica aluminija (glinika) i drvne pulpe.

## Fakulteti i sveučilišta
Od visokoobrazovnih ustanova u Bratsku su Bratsko državno tehničko sveulilište i ogranak Irkutskog državnog sveučilišta.
## Vanjske veze
*Službene stranice
Les statues meurent aussi

***Les statues meurent aussi*** () je francuski kratki crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1953. u režiji Chrisa Markera i Alaina Resnaisa. Napravljen je u produkciji časopisa Présence Africaine, a za temu ima afrička umjetnost, odnosno prezrivi odnos koji je prema njoj imao tadašnji evropski kulturni establišment. *Les statues* je zbog kritičkog stava prema odnosa tadašnje Francuske prema kolonijama postao predmetom cenzure koja je isjekla trećinu filma; integralna verzija je u Francuskoj prikazana tek 1968. godine.

## Vanjske veze
* 
* 
*
Bhowani Junction

***Bhowani Junction*** () je američko-britanski igrani film snimljen 1956. u režiji Georgea Cukora. Po žanru je kombinacija melodrame i historijskog filma, a predstavlja adaptaciju istoimenog romana Johna Mastersa. Protagonistica, čiji lik tumači Ava Gardner, je Anglo-Indijka koja se nakon nekoliko godina boravka u Britaniji vraća u rodnu Indiju tik pred kraj britanske vlasti. Radnja prikazuje kako se, dok željeznica postaje metom političkih previranja i sabotera, ona mora odlučiti između nekoliko muškaraca koji se bore za njenu naklonost - Anglo-Indijca, Sika i britanskog oficira (čiji lik tumači Stewart Granger). Bhowani Junction je predstavljao izuzetno ambiciozni projekt studija MGM, koji je u njega uložio veliki novac te se originalno trebao snimati na lokacijama u samoj Indiji; pregovori sa indijskom vladom su, međutim, propali, ali je kao alternativa "uskočio" susjedni Pakistan, čija je vlada za film "posudila" svoju vojsku. *Bhowani Junction* je, usprkos toga, imao gotovo u potpunosti bjelačku glumačku ekipu te različiti kraj u odnosu na roman.

## Cast
* Ava Gardner as Victoria Jones 
* Stewart Granger as Colonel Rodney Savage 
* Bill Travers as Patrick Taylor 
* Abraham Sofaer as Surabhai 
* Francis Matthews as Ranjit Kasel 
* Marne Maitland as Govindaswami 
* Peter Illing as Ghan Shyam aka Davay 
* Edward Chapman as Thomas Jones 
* Freda Jackson as The Sardarni 
* Lionel Jeffries as Captain Graham McDaniel 
* Alan Tilvern as Ted Dunphy

## Reference

## Vanjske veze

* 
* 
* Review of the film
Vrhovna rada Ukrajine

**Verhovna Rada** službeno Verhovna Rada Ukrajine (ukrajinski: *Верхо́вна Ра́да Украї́ни*) je ime ukrajinskog parlamenta, u slobodnom prijevodu **Vrhovni savjet**.

To je jednodomni parlament od 450 zastupnika u Kijevu, kom trenutačno predsjedava Oleksandr Turčinov.

Verhovna Rada je najviše zakonodavno tijelo ukrajinske države, naslijednik Verhovne Rade Ukrajinske SSR.  Nakon izmjena izbornog zakona 1997. polovicu zastupnika dolazila je iz redova različitih političkih partija, ovisno o rezultatima na općim izborima, a druga polovica se birala po izbornim okruzima običnom većinom glasova. Taj sistem bio je na snazi sve do 2004., kad je izmijenjen ustav i ukinuta mješovita poslanička struktura u korist sistema proporcionalne zastupljenosti na bazi partijskih lista.

## Historija
Rade (skupštine) imaju genezu iz tradicije kozačkih rada  (Козацька рада) koje su oni održavali od  15. do 18. vijeka.

Nakon izbijanje Ruske revolucije 1917, tadašnja kratkotrajna Ukrajinska Narodna Republika osnovala je Centralnu Radu (Центральна Рада). Zastupnici su izabrani u aprilu 1917. na Sveukrajinskom kongresu. 

Današnja Verhovna Rada osnovana je 30. januara 1937. na izvanrednom 14. Sveukrajinskom kongresu kao najviši organ državne vlasti u Ukrajinskoj SSR. Prva sjednica sa novoizabranim poslanicima održana je od 25 - 28. jula 1938. Od tad je to najviši organ ukrajinske sa poslanicima koje biraju građani na bazi općeg i jednakog prava glasa, po principu 1 zastupnik na 100 000 stanovnika. Od 1978. povećan  je broj zastupnika na 650 koji su dolazili iz redova komunista ali bilo je i nepartijaca. Nakon radikalnih izmjena sovjetskog izbornog zakona od proljeća 1989., ukupan broj zastupnika Verhovna Rada, sveden je na  450, a prvi put nakon puno godina biralo se izneđu više kandidata.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice Verhovne Rade Ukrajine
Kvinnodröm

***Kvinnodröm*** () je švedski crno-bijeli film snimljen 1955. u režiji Ingmara Bergmana. Po žanru je drama, a protagonistice - koje tumače Eva Dahlbeck i Harriet Andersson - su vlasnica stockholmske modne agencije i njena glavna manekenka koji odlaze na foto-seansu u Göteborg. Radnja prikazuje kako će dvije žene tokom putovanja iskusiti kraće ljubavne veze s muškarcima.

## Uloge
* Eva Dahlbeck ... Susanne
* Harriet Andersson ... Doris
* Gunnar Björnstrand ... Otto Sönderby
* Ulf Palme ... G. Henrik Lobelius
* Inga Landgré ... Gđa Lobelius
* Benkt-Åke Benktsson ... G. Magnus 
* Sven Lindberg ... Palle Palt
* Kerstin Hedeby ... Marianne

## Vanjske veze
*
*
Zakoni o uniji 1707.

**Zakoni o uniji** () skupni je naziv za dva zakona, od kojih je **Zakon o Uniji sa Škotskom 1706.** donet u Parlamentu Engleske, a **Zakon o uniji sa Engleskom 1707.** u Parlamentu Škotske. Tim zakonima ratifikovan je Ugovor o uniji, koji je potpisan 22. jula 1706. nakon pregovora između izaslanstava ta dva parlamenta. Ovi su zakoni ujedinili Kraljevinu Englesku i Kraljevinu Škotsku ― dotad dve države sa odvojenim zakonodavnim telima, ali u personalnoj uniji ― u jedinstveno, ujedinjeno kraljevstvo koje se zvalo Kraljevina Velika Britanija.

Dve zemlje su delile istog monarha od Unije kruna 1603, kad je škotski kralj James VI nasledio engleski presto od Elizabete I, s kojom je bio u srodstvu i po majčinoj i po očevoj liniji. Iako se govori o "uniji kruna", do 1707. zapravo se radilo o dve odvojene krune koje su bile ujedinjene u istoj osobi (nasuprot predloženom stvaranju jedne krune i jednog kraljevstva, kakva je potom bila Kraljevina Velika Britanija). Bila su tri pokušaja (1606, 1667. i 1689. godine) da se dve zemlje ujedine, ali do toga nije došlo sve do početka 18. veka, kad su vlasti obe zemlje podržale tu ideju, premda iz različitih razloga.

Zakoni su stupili na snagu 1. maja 1707. Na ovaj datum škotski i engleski parlament ujedinili su se u jedan Parlament Velike Britanije, smešten u Westminsterskoj palati u Londonu, u kojoj se do tada sastajao engleski parlament. Stoga se ovi zakoni navode kao **Unija Parlamenata**. Istoričar Simon Schama rekao je za uniju: "Ono što je počelo kao neprijateljsko spajanje, završilo se potpunim partnerstvom i preraslo u najmoćniji koncern u svetu ... to je bila jedna od najzadivljujućih transformacija u evropskoj istoriji".

## Reference
Donja Jablanica (razvrstavanje)

**Donja Jablanica** može biti:
* , oblast u Srbiji

## Naselja
* Donja Jablanica (Čajetina), naselje u opštini Čajetina, Srbija, videti: Jablanica (Čajetina)
* Donja Jablanica (Gradiška), naselje u opštini Gradiška, Republika Srpska, BiH
* Donja Jablanica (Jablanica), naselje u opštini Jablanica, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH

## Povezano
* , oblast u Srbiji
Sadika

**Sadika** je lijeva i jedna od kraćih pritoka Vrbanje. U nju se ulijeva ispod sela Gigovići, pri lokalnoj cesti od Kotor-Varoša do Šipraga. Kratkog je toka (3-4 km), a njene dvije bezimene sastavnice izviru na sjeveroistočnim padinama planine Zastijenja (lokalizam: Zāstinje; vrh na 1230 m n/v), na nadmorskoj visini od oko 1100 m. 

U relativno uskom području je vododijelnica Sadike sa Grabovičkom  rijekom i Demićkom, te slivom rijeke Kobilje (pritokē Ugra).  

Izuzev manjih potočića, Sadika nema većih pritoka. Izvorišni dio je obilovao visokokvalitetnom šumom, pa je uz njeno korito austro-ugarska administracija je izgradila šumsku prugu i niz baraka za drvosječe i "furmane". Eksploataciju šume su intenzivno nastavila i sukcesorska preduzeća sve do 60-tih godina 20. vijeka.

## Reference
Vigošća

**Vigošća**/Vigošta je lijeva pritoka Vrbanje. Izvire na sjevernim padinama Ježice iz snažnog Vrela (1070 m n/v). Izvorišna čelenka je Stubanski potok, koji  je ispod sela Gornja Orahova već na 672 m n/v. U užem području sela prihvata vodu nekoliko manjih  potoka i dobija svoje ime (Vigošća), koje se na geografskim kartama često obilježava kao Vigošta.  Odatle ulazi u kanjon,  koji  je između Staze (na sjeverozapadu) i Ljeskovače (jugoistok) dubok oko 300 m; mjestimično i do 400 m.

Nekada (do 60-ih godina XX stoljeća)  na Vigošći je bilo čak 20-ak vodenica, čiji su ostaci 1992. potpuno razrušeni.

U Vrbanju se Vigošća ulijeva pri magistralnoj cesti M-4 Banjaluka – Teslić – Matuzići (gdje se uključuje na M-17, buduću koridor Vc). Nadmorska visina ušća, pri istoimenom zaseoku (Vigošća) Donje Orahove, je oko 340 m.

## Reference
Cvrcka

**Cvrcka** je najveća lijeva pritoka Vrbanje, na području opštine Kneževo, Bosna i Hercegovina. Izvire na sjevernim padinama  Čemernice, na vododijelnici između Jakotine (lijeva pritoka iste rijeke) i potoka koji se ulivaju u Ugar. Formiraju je dvije čelenke: Međurača (izvor na oko 1200 m) i Vukača (izvor na oko 1150 m). 

Nakon ušća jedine veće pritoke – Bukovice, ulazi u duboki, strmi i nepristupačni kanjon, čija dubina na nekim mjestima iznosi više od 500 m u odnosu na okolni plato. Iz njega izlazi u ljevkasto polje neposredno prije Večića, koje se proširuje u relativno prostrano Večićko polje. Tu je i njeno ušće, na oko 300 m nadmorske visine, u rijeku Vrbanju, nedaleko od Kotor Varoša. . 

## Vodopadi
Kanjon ove rijeke obiluje nizom prirodnih ljepota, brojnim kaskadama, virovima, vodopadima i pećinama. Duž uređene planinarske staze mogu se vidjeti atraktivni vodopad Skakavac u mjestu Hrvaćanini, virovi Muški i Ženski vir, Bekića Zelenac – najčešće mjesto kupanja onih nešto hrabrijih, Opaki vir (koji je propagirao i Leonardo Dikapri), vodopad Vilenska vrela u vidu zavjese od mlazeva raspršene vode, sa visoke lijeve obale od sedre i mnoge druge zanimljivosti. 

Vilenska Vrela je naziv jezerceta u koje se voda slijeva sa okolnih strmina putem brojnih vodopada različite visine i količine vode. Visina im je od par do 40 metara. Iz jezerceta voda otiče u rijeku Cvrcku, a zatim kanjonom prema Vrbanji

## Reference
Hor Fakan

**Hor Fakan** (, dosl. *uvala dviju ralja*) je ime enklave i lučkog grada Emirata Šardže u Ujedinjenim Arapskim Emiratima. On je sa svojih 45.000 stanovnika drugi po veličini grad u Omanskom zaljevu, odmah do Fudžaire.

## Geografija
Enklava Hor Fakan leži sa istočne strane poluotoka Musandam, duž obale Omanskog zaljeva i prema brdovitoj unutrašnjosti, pa presjeca Emirat Fudžairu na dva dijela. Kuriozum je da ima dva vadija, što je prava rijetkost u tom pustinjskom kraju.

Pored granice s Emiratom Fudžairom, koji ga gotovo potpuno okružuje, u malom dijelu na zapadu graniči i s Emiratom Ras al-Kajmom, dok mu je južna granica prilično nedefinirana pa oko nje ima teritorijalnih problema sa Sultanatom Oman.

## Historija

Grad leži u prirodnoj uvali (arapski: hor, khawr) i odličnoj luci, zbog tog je tokom srednjeg vijeka bio važan punkt kog su se mnogi htjeli domoći. Uspješno se odhrvao napadima Afonsa od Albukerka, podkralja i guvernera Portugalske Indije, koji ga je opsjedao 1507. godine. U sljedeća dva vijeka za tu luku ratovali su Portugalci, Omanci i Iranci, a na kraju je pripala Omanu. Šeik Šardže, tadašnji nominalni saveznik sultana od Muskata i Omana, iskoristio je sultanovu odsutnost kad je 1832. otišao posjetiti svoje afričke posjede, te zauzeo Hor Fakan i okolicu. 

Kad je Velika Britanija, tadašnji protektor zaljevskih emirata, priznala Emirat Fudžairu kao nezavisni politički entitet, veći dio teritorija u tom dijelu pripao je Fudžairi, ali ne i Hor Fakan koji je ostao dio Emirata Šardže.

Između 1964. i 1972. Emirat Šardža dopunjavao je svoje slabe prihode izdavanjem brojnih poštanskih maraka s oznakom Hor Fakana, štampanih isključivo za prodaju filatelistima a ne za poštanski promet.

## Privreda
Luka Hor Fakana je jedna od rijetkih prirodnih luka u Ujedinjenim Arapskim Emiratima, i sigurno najbolja u Emiratu Šardži, ali je zbog izolacije (a i zbog političkih razloga), u nju vrlo malo ulagano, jedino što je novo je kontejnerska luka. Investicije i modernizacija su uglavnom ograničene na prijestolnicu Šardžu, koja leži na obali Perzijskog zaljeva. I pored tog zanemarivanja, procijenjeno je da je od stjecanja nezavisnosti Ujedinjenih Arapskih Emirata 1971. Hor Fakan najprometnija luka Emirata Šardže. Ona se specijalizirala za krijumčarenje zlata i luksuznih roba preko Omanskog zaljeva i Arapskog mora do indijskih i pakistanskih luka.

Pored luke, koja donosi najveći prihod, Hor Fakan ima i tvornice cementa i metalnih cijevi, a u novije vrijeme i istraživačku stanicu za ribarstvo.

## Reference

## Vanjske veze

* Hor Fakan na portalu Emirata Šardže
Bijant (mitologija)

**Bijant** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin Amitaona i Idomene te brat proroka Melampoda. 

## Mitologija

Bijant se oženio Perom, kćerkom pilskog kralja Neleja, koji je od njenih prosaca zahtevao da mu prvo dovedu Ifiklova goveda iz Filake u Tesalije. Bijant je tek uz pomoć svog brata Melampoda uspeo da ukrade ova goveda, budući da ih je čuvao strašan pas, pa je nakon toga dobio ruku lepe Pere. Uz Melampodovu pomoć Bijant je dobio i trećinu Arga da njime vlada, što je bio uslov koji je Melampod postavio da bi izlečio od ludila Pretove kćerke i druge Argivljanke. Prema Pausaniji, Bijantovi su potomci nastavili vladati u Argu tokom četiri generacije. Pero je Bijantu rodila tri sina ― Areja, Leodoka i Talaja, za koje Apolonije Rođanin navodi da su učestvocvali u pohodu Argonauta. Kad je zavladao Argom, Bijant se oženio Lisipom, koja mu je rodila kćerku Anaksibiju.

U rukopisima Diodora Sicilijskog na jednom se mestu navodi da je "Bijant" bilo ime i jednog Melampodovog sina koga mu je rodila Ifijanira, kći Megapentova; no izneta je pretpostavka da se radi o rukopisnoj pogrešci i da to ime treba čitati "Abant", u skladu s informacijama koje daju Pausanija i Pseudo-Apolodor.

## Reference

## Literatura
*
*
__NOTOC__
Bobovica (razvrstavanje)

**Bobovica** se može odnositi na ove geografske pojmove:

* Bobovica, naseljeno mjesto blizu Trnova u Bosni i Hercegovini
* Bobovica (rijeka), desna pritoka rijeke Vrbanje u Bosni i Hercegovini
* Bobovica (Samobor), gradsko naselje u okviru grada Samobora u Hrvatskoj
Zračna luka Rijeka

**Zračna luka Rijeka** (ili *Rijeka/Krk I*.) je zračna luka civilnog zrakoplovstva. Nalazi se na otoku Krku, oko 1&nbsp;km istočno od Omišlja. Od centra Rijeke, za čije je potrebe izgrađena, udaljena je oko 17&nbsp;km zračnom linijom, odnosno oko 25&nbsp;km cestom.

## Osnovni podaci
Uzletno-sletna staza je dužine 2488 m i širine 45 m. Orijentirana je pravcem sjeverozapad-jugoistok (143°/323°, oznaka staze 14-32). Nadmorska visina je 85 m. Rulnice su širine 20 m. Podloga piste i rulnica je asfaltna. Platforma dimenzija 300×115 m je betonska i može istovremeno prihvatiti 5 zrakoplova.

 

Zračna luka Rijeka otvorena je za promet 2. svibnja 1970. godine. Registrirana je za prihvat i otpremu zrakoplova, putnika i robe u komercijalnom zračnom prijevozu i školovanje letačkog osoblja. Opremljena je za prihvat svih veličina zrakoplova. Zračna luka je predviđena za dnevno i noćno slijetanje, jer je opremljena sustavom za precizni prilaz i slijetanje I. kategorije. Zbog kratkih rulnica koje ne vode do početka/kraja piste, zračna luka ne može postići veliki satni kapacitet.

## Statistika prometa

## Aviokompanije i destinacije
*Sve su linije sezonskog karaktera osim ako nije drukčije navedeno.

### Redovne linije
* Condor (Frankfurt)
* Croatia Airlines (London-Heathrow), (Barcelona) (od 24. srpnja 2012.)
* Danube Wings (Košice)
* Germanwings (Stuttgart), (Berlin-Brandenburg), (Cologne)
* Norwegian Air Shuttle (Oslo)
* Ryanair (London-Stansted), (Stockholm-Skavsta)
* Skywork Airlines (Bern)

### ''Charter'' linije
* Ak Bars Aero (Kalinjingrad)
* Arkia Israel Airlines (Tel Aviv)
* Khors Air (Kijev)
* Malmö Aviation (Göteborg)
* SmartLynx Airlines (Riga)
* Austrian Arrows (Innsbruck)

## Povezano
* 

## Reference

## Vanjske veze

* Službena stranica
Lust for Life (film)

***Lust for Life*** (, također poznat i kao ***Strast za životom***) je američki biografski film snimljen 1956. u režiji Vincentea Minellija. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Irvinga Stonea, odnosno prikazuje život znamenitog nizozemskog slikara Vincenta van Gogha, čiji lik u filmu tumači Kirk Douglas. Iako je van Gogh umro u siromaštvu, predstavljao je izuzetno raskošnu i prestižnu produkciju za studio MGM, koji je za potrebe filma dao otkupiti, posuditi ili napraviti kopije oko 200-njak van Goghovih slika kako bi što vjernije prikazao njihovu karijeru. Kirk Douglas je, kako bi se što bolje pripremio za snimanje, počeo slikati vrane kako bi pred kamerama što vjernije mogao oponašati umjetnika na djelu. Iako Lust for Life nije imao komercijalnog uspjeha, imao je dobre kritike. Anthony Quinn, koji se u filmu nakratko pojavljuje u ulozi van Goghovog suparnika i prijatelja Paula Gaugina, je za svoj nastup dobio Oscar za najboljeg sporednog glumca.

Za potrebe promocije filma je snimljen kratki dokumentarni film pod naslovom *Van Gogh: Darkness Into Light*, u kome se, između ostalih, pojavila tada 75-godišnja Jeanne Calment kao jedna od očevidaca posljednjih van Goghovih dana.

## Uloge

* Kirk Douglas – Vincent van Gogh
* Anthony Quinn – Paul Gauguin
* James Donald – Theo van Gogh
* Pamela Brown – Christine
* Everett Sloane – Dr. Gachet
* Henry Daniell – Theodorus van Gogh
* Madge Kennedy – Anna Cornelia van Gogh
* Noel Purcell – Anton Mauve

* Niall MacGinnis – Roulin
* Jill Bennett – Willemien
* Lionel Jeffries – Dr. Peyron
* Laurence Naismith – Dr. Bosman
* Eric Pohlmann – Colbert
* Jeanette Sterke – Kay
* Toni Gerry – Johanna

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
*
Lista galaksija

## Vanjske veze
* Mesjejev katalog, SEDS 
* Benetov katalog, SEDS 
* Zunajgalaktična podatkovna baza NASA/IPAC (NED) 
* CDS baza astronomskih podatkov (SIMBAD)
Susana

***Susana***, također poznat pod naslovom ***Susana, demonio y carne*** () je meksički crno-bijeli film snimljen 1951. godine u režiji Luisa Buñuela. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Manuela Reachija, koji je bio jedan od producenata. Naslovna protagonistica, koju tumači Rosita Quintana, je lijepa, ali mentalno nestabilna djevojka koja bježi iz duševne bolnice i utočište pronalazi na seoskoj plantaži. Radnja prikazuje kako uspijeva zavesti sve tamošnje muškarce. Susanu je Buñuel snimio nakon što je sa svojim film *[[Los olvidados]]* stekao veliki ugled među međunarodnim kritičarima. Susana je bila mnogo komercijalniji i daleko popularniji film, a što se često tumačilo Buñuelovim vještim baratanjem implicitno erotskim scenama. Dio kritičara je, međutim, u nekim scenama *Susane* uspio pronaći elemente za Buñuela karakterističnog nadrealizma i humora. Godine 1994. je u anketi časopisa Somos osvojio 46. mjesto u izboru 100 najboljih meksičkih filmova svih vremena.

## Izvori
 

## Vanjske veze
*
Eson (mitologija)

**Eson** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin Kreteja i Tire, te brat Feretov i Amitaonov. Esonu je Polimela, Autolikova kći, rodila sinove Jasona i Promaha. Prema drugim izvorima, Esonovu decu rodila je Alkimeda ili Amfinoma. Eson je imao i dva polubrata po majci, Neleja i Peliju, koje je Tiro rodila bogu Posejdonu.

## Mitologija

Pelija je, u svojoj žudnji za vlašću, želeo da vlada celom Tesalijom. Zbog toga je prognao Neleja i Fereta, a Esona je bacio u tamnicu u Jolku. Eson je sina Jasona poslao Hironu na staranje i odgoj. U međuvremenu, Peliju je jedno proročanstvo opomenulo da se čuva čoveka s jednom sandalom. Mnogo godina kasnije Jason se pojavio u Jolku obuven samo u jednu sandalu, jer je drugu izgubio dok je boginji Heri, prerušenoj u staricu, pomagao da pređe reku. Pelija je sumnjičavo upitao stranca šta bi on učinio kad bi se susreo s čovekom od koga mu preti propast, na šta je Jason odgovorio da bi ga poslao po zlatno runo. Pelija je prihvatio taj savet i poslao Jasona da iz Kolhide donese zlatno runo. U Jasonovom odsustvu Pelija je hteo da ubije Eson, međutim ovaj je sam izvršio samoubistvo tako što je popio volovsku krv. Samoubistvo je izvršila i njegova supruga, a Pelija je usmrtio njihovog maloletnog sina Promaha. 

Prema Ovidiju, Eson je doživeo povratak Jasona i njegove neveste, Medeje, u Jolk. Ona je Esonu prerelaza grlo i stavila njegovo telo u jednu posudu, nakon čega je Eson oživeo, i to kao mladić. Medeja je tada rekla Pelijinim kćerima da može isto učiniti i za njihovog oca. Devojke su ocu prerezale vrat, ali je Medeja onda odbila da ga oživi i Pelija je ostao mrtav.

## Reference

## Literatura
*
*

## Vanjske veze
*

__NOTOC__
La hija del engaño

***La hija del engaño*** () je meksički igrani film snimljen 1951. u režiji Luisa Buñuela. Po žanru predstavlja kombinaciju drame i komedije. Protagonist, koga tumači Fernando Soler, je bogati poduzetnik koji slučajno hvata suprugu s ljubavnikom i tjera je iz kuće, a na što mu se ona osveti tvrdeći da kćer nije njegova. Radnja prikazuje kako u nastupu bijesa kćer ostavi kod gradskog pijanca, ali kako je dvadeset godina kasnije pokušava pronaći. La hija del engaño se smatra jednim od inferirornijih naslova u Buñuelovoj filmografiji, koje je snimao u skladu s instrukcijama producenata kako bi, po vlastitim riječima, "imao za kruh". Usprkos toga, dio kritičara je u filmu pronašao tragove za Buñuela tipičnog humora.

## Uloge

* 	 Fernando Soler	 ...	Quintín Guzmán
* 	 Alicia Caro	 ...	Martha
* 	 Fernando Soto	 ...	Angelito (kao  Fernando Soto 'Mantequilla')
* 	 Rubén Rojo	 ...	Paco
* 	 Nacho Contla	 ...	Jonrón
* 	 Amparo Garrido	 ...	Jovita
* 	 Lily Aclemar	 ...	María
* 	 Álvaro Matute	 ...	Julio
* 	 Roberto Meyer	 ...	Lencho García
* 	 Conchita Gentil Arcos	 ...	Toña García
* 	 Francisco Ledesma	
	

## Reference

## Vanjske veze
*
Amitaon

**Amitaon** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin Kreteja i Tire te brat Esonov i Feretov. Živeo je u mesenskom gradu Pilu i bio oženjen Idomenom (ili Aglajom), koja mu je rodila Bijanta i Melampoda, a spominje se i njegova kćerka po imenu Eolija. Prema Pindaru, Amitaon je s nekoliko članova svoje porodice išao u Jolk da se kod Pelije zauzme za Jasona. Pausanija spominje Amitaona kao jednog od onih koji su obnovili Olimpijske igre. Bio je poznat po svojoj mudrosti.

## Druge ličnosti
Prema Valeriju Flaku, Amitaon je bio i Lemnjanin koji je živeo u vreme kada su žene na Lemnosu poubijale sve muškarce, do čega je došlo malo pre no što će na to ostrvo stići Argonauti.

## Reference

## Literatura
*
*
Friks

**Friks** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin beotskog kralja Atamanta i Nefele, boginje oblaka, te rođeni brat Hele.

## Mitologija
Atamantova supruga, smrtnica Inona, mrzela je svoje pastorke, Friksa i Helu, pa su ovi morali bežati iz Koroneje, kako ne bi bili prineseni na žrtvu. Naime, kad je jednom u Atamantovom kraljevstvu zavladala suša, kralj je poslao glasnika u Delfe da pita proročište za savet kako da se otkloni ta nevolja. Pošto ga je Inona podmitila, glasnik je slagao Atamanta da je proročište zapovedilo da se Friks i Hela prinesu na žrtvu. Kad su već bili spremni za žrtvu, dvoje dece spasao je jedan zlatoruni oran, koga je poslala Nefela i koji ih je preneo u Kolhidu. Neki čak kažu da je Friks dobrovoljno krenuo prema žrtveniku, ali da je glasnik onda priznao da je slagao na Inonin nagovor, pa je Atamant i nju i njenu decu predao Friksu da ih prinese na žrtvu. Ali, uto je intervenisao Dionis, koji je Inonu spasao, a Friksu i Heli pomračio um, pa su oni mahnito lutali po šumom sve dok ih nije pokupio Nefelin zlatoruni ovan, koga je Teofano rodila Posejdonu. Prema drugom predanju, Atamant je odlučio da žrtvuje Friksa na nagovor svoga brata Kreteja. Naime, Demodika, Kretejeva supruga, strasno se zaljubila u Friksa, a kad je ovaj odbio njenu ljubav, lažno ga je optužila kod Kreteja za silovanje. Tad je Kretej zatražio od Atamanta da žrtvuje Friksa, ali se u poslednjem trenutku umešala Nefela. 

Kad je zlatoruni ovan s dvoje dece na leđima preletao Propontidu, Hela je pala u more, koje se od tada po njoj naziva Helespontom. U Kolhidi je kralj Ejet ljubazno primio Friksa i dao mu za ženu svoju kćer Halkiopu. Odmah po dolasku Friks je ovna prineo na žrtvu bogovima, a njegovo zlatno runo darovao je Ejetu, koji ga je okačio o jedan hrast u Aresovom gaju. Neki pripovedaju da je ovan sam sa sebe zbacio svoje runo i dao ga Friksu, a potom je uzleteo u nebo, u sazvežđe Ovna. Prema jednoj verziji, Friks je na Ejetovom dvoru doživeo duboku starost, a prema drugoj, vratio se Atamantu i uverio oca u svoju nevinost. Postoji i predanje koje kaže da je Ejet ubio Friksa u Kolhidi, jer mu je jedno proročanstvo predskazalo da će stradati od ruke Eolovog potomka. Pausanija kaže da se Friks vratio u Orhomen, postojbinu Minijaca.

Halkiopa je Friksu rodila pet sinova ― Arga, Melanta, Frontisa, Kitisora i Presbona.

Mit o Friksu obradio je Euripid u tragediji *Friks*, od koje su sačuvani samo fragmenti.

## Reference

## Literatura
*
*