open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Socijaldemokratska omladina Jugoslavije

**Socijaldemokratska omladina Jugoslavije** ili "Savez demokratske omladine" je bila ilegalna politička organizacija u FNR Jugoslaviji koju su sredinom augusta 1948. godine osnovali Borislav Pekić, Stevan Stanojević, Slobodan Jeremić, Ljubinko Jovičić i još desetak omladinaca demokratske orijentacije. 

Cilj organizacije bio je da se pronađe alternativa tadašnjem Ujedinjenom savezu antifašističke omladine Jugoslavije (USAOJ). Namjera je bila da se u redovima omladine stvori organizacija koja će se suprotstaviti u srednjim školama i na univerzitetu tadašnjim zvaničnim organizacijama. 

Imajući u vidu okolnosti, bilo je jasno da bi organizacija u početku morala djelovati tajno, jer je komunistička revolucija ukinula legalitet predratnog građanskog društva i u ilegalu stavila sve takve organizacije i pojedince. 

Članovi SDO-a su bili spremni na svaku eventualnost: poslije rezolucije Informbiroa očekivalo se da će tadašnja vlast doći u ozbiljnu krizu i da će veći unutrašnji politički potresi i obračuni među komunistima otvoriti prostor demokratski orijentiranim omladincima da povežu razne opozicijske grupe i pojedince kako bi se komunističkoj vlasti suprotstavili kao dobro organizirana snaga.

Međutim, organizacija je otkrivena sredinom novembra 1948. godine i u sudskom procesu koji je usledio njezini članovi su osuđeni na dugogodišnju robiju. Tužilac ih je optuživao da su nasilnim sredstvima htjeli oboriti postojeći poredak, da su bili povezani sa inostranstvom i za neke od okrivljenih je čak tražio smrtnu kaznu. Borislav Pekić je osuđen na petnaest godina zatvora, Slobodan Jeremić na dvanaest, Stevan Stanojević na pet, a ostali na veće ili manje vremenske kazne. Borislav Pekić je svoj boravak u zatvoru opisao u knjizi *[[Godine koje su pojeli skakavci]]*.

## Povezano
* Borislav Pekić
Nagrada Ivan Goran Kovačić (Vjesnik)

**Nagrada "Ivan Goran Kovačić"** bila je godišnja književna nagrada koju je dodjeljivao hrvatski dnevni list "Vjesnik" za najbolje književno ostvarenje u protekloj godini. Prvi put je dodijeljena za 1964. Dodjeljivala se za najbolju knjigu od juna prethodne do juna tekuće godine. Dodjeljivala se do 2011.

## Dobitnici

## Povezano
*Ivan Goran Kovačić
*Goranovo proljeće

## Reference
Njegoševa nagrada

**Njegoševa nagrada** književna je nagrada u Crnoj Gori, dodeljivana trogodišnje od 1963. do 1997, te od 2009. do 2013. Kasnije, od 2017. do 2019. dobitnici su nagrađivani dvogodišnje. Od 2019. Njegoševa nagrada se dodeljuje jednom u četiri godine.

Njegoševu nagradu dodeljuje međunarodni žiri koji imenuje Vlada Crne Gore za životno delo književniku koji stvara na nekom od južnoslovenskih jezika, odnosno čija su dela prepoznata kao trajne vrednosti matične države.

U žiri za dodelu Njegoševa nagrada imenuje se po jedan član iz Bosne i Hercegovine, Bugarske, Crne Gore, Sjeverne Makedonije, Slovenije, Srbije i Hrvatske.

Njegoševa nagrada uručuje se na Cetinju a dobitniku je uručuje Predsjednik Crne Gore.

## Dobitnici

## Reference

## Vanjske veze
*Kako je sve dobilo Njegoševa nagrada: politika, književnost i ostali demoni
*Kako je osvojena Njegoševa nagrada: Bećković na zahtjev Đukanovića
*Ljetopis Njegoševe nagrade: pravi otisak društva i vremena
Surva festival

**Surova festival** je naziv proslave koja se odvija svake godine 13. i 14. januara za Novu godinu po starom Gregorijanskom kalendaru u selima u cijeloj oblasti Pernika, Bugarska. Odvija se tradicionalno od 1966. god. uz učešće folklornih grupa iz cijele Bugarske. Od 1985. učestvuju i strane grupe iz Evrope, Azije i Afrike. Organizator je opština Pernik. Strane grupe su ograničene na 30 članova. Boravak od dva dana obezbijeđuje Organizacioni odbor. Jezgra proslave je popularni maskenbal.

## Nematerijalna svjetska baština
Surva festival upisan ja na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Bugarske.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 10. zasjedanju koje je održano od 30 novembra do 4. decembra 2015. god. u Windhoeklu, Namibija.
## Izvori
Nagrada Miloš Crnjanski

**Nagrada ''Miloš Crnjanski**'' je jugoslovenska i srpska književna nagrada domaćem piscu za najbolju prvu knjigu iz svih oblasti. Dodjeljuje je Zadužbina Miloša Crnjanskog svake druge godine od 1981.

## Dobitnici

## Povezano
* Miloš Crnjanski

## Reference
Bistričke babe

**Bistričke babe** na naziv muzičke grupe starijih žena u oblasti Šopluk u Bugarskoj. Naziv su dobile po selu Bistrica koje se nalazi u okolini glavnog grada Sofije. Grupa je osnovana 1939. godine. Obično je čine članice iz tri generacije, od 46 do 77 godina.

Izvode drevne narodne lančane plesove i polifono pjevanje, poznato i kao "šopska  polifonija". Poznate su i po izvođenju ritualnog običaja „Lazaruvane“, ceremonije za mlade devojke koja se odvija na dan sv. Lazara.

Šopsko dvotonsko pevanje se izvodi tako što jedan ili dva glasa održavaju melodiju izvikivanjem („izvika”) i krivom bukom („buči krivo”), dok ostale pjevačice zadržavaju jednotonski zujanje koje je udvojeno ili utrojeno kako bi nastala zvučnija jeka koja prati vodeće pjevačice. Plesačice odjevene u narodne nošnje drže jedna drugu za bokove ili za pojas, te laganim korakom plešu u krug, okrećući se suprotno od kazaljke na satu. Postoje brojne varijacije ovog plesa.

Kao takav oblik folklora, Bistričke babe nastupale su širom Europe i SAD-a. Godine 1978. godine u Hamburgu su osvojile prestižnu Evropsku nagradu za folklornu umjetnost "Alfred Toepfer".
## Nematerijalna svjetska baština
Bistričke babe upisane su na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Bugarske.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 3. zasjedanju koje je održano od 4. do 8. novembra 2022. god. u Istanbulu, Turska.
## Izvori
Višeglasno pjevanje iz Dolena i Satovče

**Višeglasno pjevanje iz Dolena i Satovče** (ili Visoko) je tradicija i oznaka identiteta koja je jedinstvena za sela Dolen i Satovču u oblasti Blagoevgrada, Bugarska. Njegovanje ove tradicija ih razlikuje od susjednih sela.

Postoje tri vrste višeglasnih pjesama koje su tipične za Visoko: niske, visoke i njihova kombinacija. Nisko pjevanje sastoji se od neprekidnog pjevanja dva vokalna dijela. Visoko pjevanje također uključuje dva vokalna dijela, ali ga karakteriziraju ponovljeni uzvici oba glasa, oktavu iznad osnovnog tona. Nakon ovih uzvika slijedi slajd naniže i recitativno izgovaranje stihova u niskom registru. Treća vrsta visočke pjesme podrazumijeva kombinaciju niskog i visokog pjevanja, sa sva četiri vokalna dijela. Visoka lirika tipično dočarava prirodu.

U prošlosti su visoke pjesme, poznate i kao letnje pjesme, pjevale žene prilikom poljskih radova. Tokom okopavanja ili žetve, grupa žena je dozivala visočke pjesme s jedne njive, a druga grupa je odgovarala s druge. Danas su glavni izvođači Visokog žene i djevojke u pjevačkim grupama iz dva sela.

Pjevanje visokim glasom dobilo je 1988. god. prestižnu Herderovu nagradu koja se dodjeljivala naučnicima i umjetnicima iz Centralne i Jugoistočne Evrope za njihov doprinos kulturnom razumijevanju evropskih zemalja i njihovim miroljubivim međusobnim odnosima.

## Nematerijalna svjetska baština
Višeglasno pjevanje iz Dolena i Satovča (Visoko) upisano ja na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Bugarske. Nominaciju su pripremili članovi Etnološkog i folklornog instituta u saradnji sa Etnografskim muzejom Bugarske akademije nauka (IEFSEM – BAS).

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 16. onlajn zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2021. god. u Parizu, Francuska.
## Izvori
Bugarsko čitalište

**Bugarsko čitalište** je naziv javne kulturne ustanove u Bugarske. Osnivači su lokalne zajednice. Čitališta se nalaze raspoređena na cijeloj bugarskoj teritoriji. Krajem 2016. god. registrovano ih je ukupno 3614. Pristupačna su za sve stanovnike, bez obzira na godine, pol, politička i vjerska uvjerenja. Istovremeno ispunjavaju  nekoliko funkcija, kao što su centar zajednice, biblioteka i pozorište. Koristi se i kao obrazovna ustanova, gde se ljudi svih uzrasta mogu upisati na kurseve stranog jezika, plesa, muzike i druge kurseve.

Prva čitališta osnovana su 1856. godine u gradovima Šumen, Lom i Svištov, na kraju osmanskog perioda. O tada su prepoznata kao ključna organizaciona jedinica bugarskog društva. U skladu sa Zakonom o čitaonicama iz 1996. godine, čitališta su nevladine samoregulatorne organizacije. Po zakonu, obavljaju kulturno-obrazovne aktivnosti koje imaju za cilj očuvanje običaja i tradicije bugarskog naroda, obezbeđivanje pristupa informacijama, distribuciju znanja i upoznavanje građana sa vrijednostima i dostignućima nauke, umjetnosti i kulture. 
## Nematerijalna svjetska baština
Čitalište je upisano na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Bugarske.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 12. zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2021. god. na ostrvu Jeju, Južna Koreja.
## Izvori
Folklorni festival u Koprivšici

**Festival folklora u Koprivšici** je najveći nacionalni festival bugarskog folklora. Održava se (oko) svakih pet godina od 1965. godine. Prvi festival održan je od 12. do 15. avgusta 1965. godine, sa preko 4 000 učesnika - narodnih pjevača, svirača narodnih instrumenata, plesača, pripovjedača priča i legendi iz cijele zemlje. Predstavljene su brojne narodne nošnje i zanati narodne umjetnosti. Deseto, jubilarno izdanje održano je 2010. godine.

Koprivšica je naselje i opštinski centar u srednjoj Bugarskoj, istočno od Sofije oko 100&nbsp;km.

Na današnjim festivalima prisutno je više od 18.000 učesnika koji 5 dana predstavljaju autentični bugarski folklor 5 dana. Festival prati 250.000 gostiju.

Festival je takmičarska manifestacija. Svi učesnici moraju da obezbijede programe, zasnovane na folkloru područja odakle dolaze. Prije festivala u Koprivšici održavaju se lokalne manifestacije širom zemlje, a najbolji učesnici odlaze na nacionalni festival. Učešće na festivalu otvoreno je za strane grupe koje ilustruju bugarske folklorne plesove i tradiciju. Festival je stekao svjetski renome nastupanjem posljednjih godina i izvođača iz drugih zemalja: Rumunija, Albanija, Srbija, Sjeverna Makedonija, Poljska, pa čak i SAD.

## Nematerijalna svjetska baština
U proteklih 50 godina Festival folklora u Koprivštici predstavlja izuzetnu raznolikost bugarskog folklornog naslijeđa i pokret za očuvanje i promociju bugarske tradicionalne kulture.

Domaćin je opština Koprivštica uz pomoć Ministarstva kulture, Bugarske nacionalne televizije, Bugarskog nacionalnog radija, Instituta za etnologiju i folklor zajedno sa Etnografskim muzejom, Institutom za studije umjetnosti i društvenih centara. Izvođači se određuju putem procedura odabira koje organizuju administrativni okruzi Bugarske. Mnogi festivalski izvođači postali su međunarodno poznati.

Festival folklora u Koprivštici upisan je na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Bugarske.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 12. zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2016. god. u Adis Abebi, Etiopija.
## Izvori
Famagusta (distrikt)

**Distrikt Famagusta** (turski:: *Gazimağusa kazası*, grčki: Επαρχία Αμμοχώστου) je jedan od 6 Kiparskih distrikta, na koje je Otok Kipar 
administrativno podjeljen.

## Karakteristike
Distrikt se nalazi na sjeveroistoku Kipra, najvećim dijelom u turskom.dijelu-Republike Sjeverni Kipar.
Sa sjeveru graniči sa turskim Distriktom Kerineja, a na jugu sa grčkom Republikom Kipar, između njih nalazi se demarkaciona zona pod 
upravom Ujedinjenih nacija.
	
Distrikt ima površinu od 997 km², u kojoj živi 69,741 stanovnika.

Administrativni centar distrikta je grad Famagusta koji ima 40,920 stanovnika

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Famagusta District''
Lavaš

**Lavaš** je pljosnati beskvasni hleb koji se vijekovima na tradicionalan način priprema u srednjoj Aziji, oko Kaspijskog mora i Južnom Kavkazu. Porijeklo lavaša je najvjerovatnije iz Irana, navodi se u enciklopediji jevrejske hrane.

Lavaš je mekan i tanak somun hljeb. Jednostavno tijesto od pšeničnog brašna i vode se mijesi i oblikuje u loptice, koje se razvlači preko posebnog ovalnog jastuka. Peče se u metalnoj ili glinenoj ovalnoj peći, u kazanu (kotlić), ili na sadžu, poznatom i kao talandara. To je konkavna, kružna metalna posuda ispod koje se loži vatra. Nakon trideset sekundi do minute, pečeni kruh se povlači sa stijenke pećnice.

Postoji raznolikost okusa, tekstura i veličina ovog hljeba. Neke vrste lavaša su tanke i brzo se osuše i postaju krhke, tvrde teksture. U veličini varira od oko 30&nbsp;cm. dužine do preko 0,5 m, a po obliku od kružnog do duguljastog ili kvadratnog.
 
## Nematerijalna svjetska baština
Kultura pravljenja i dijeljenja somuna postala je dio široko praktikovane tradicije. U pravljenju hljeba učestvuju najmanje tri osobe, često članovi porodice, od kojih svaka ima ulogu u njegovoj pripremi i pečenju. U ruralnim područjima, susjedi zajedno učestvuju u procesu.
Tradicionalne pekare takođe prave hleb. Pored redovnih obroka, somun se dijeli na svadbama, rođenjima, sahranama, raznim praznicima i za vrijeme namaza.

U Azerbejdžanu i Iranu se stavlja na ramena mladenke ili mrvi preko glave kako bi se paru poželilo prosperitet, dok se u Turskoj daje susjedima para. Na sahranama u Kazahstanu vjeruje se da hljeb treba pripremiti da zaštiti pokojnika, a u Kirgistanu dijeljenje hljeba pruža bolji zagrobni život za pokojnika.

Lavaš je upisan na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Armenije, Azerbejdžana, Irana, Kazahstana, Kirgistana i Turske. .

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 9. zasjedanju koje je održano od 24. do 28. novembra 2014. god. u Parizu, Francuska.
## Galerija

Azərbaycan Lavaşı.jpg|Lavaš u Azerbejdžanu
Traditional lavash bread making.jpg|Tradicionalni lavaš
Lavash cooking.jpg|Pečenje na otvorenom

## Izvori
Distrikti Kipra

**Distrikti Kipra** (grčki: *Επαρχίες της Κύπρου*, turski: *Kıbrıs'ın ilçeleri*) kojih ima 6, su administrativne jedinice prvog nivoa 
lokalne samouprave na koje je Kipar administrativno podjeljen.

Distrikti se nadalje dijele na općine i naselja. 

## Karakteristike i historija

Nakon Turske invazije - 1974. na Kipar, otok je podjeljen na veći dio na jugu, kojim vlada Republika Kipar i manji sjeverni dio, kojim vlada 
samoproglašena Turska Republika Sjeverni Kipar, koju priznaje samo Turska.

Ujedinjeno Kraljevstvo na otoku ima dvije vojne baze Akrotiri i Dhekelia koje su Britanske prekomorske teritorije
Akrotiri se nalazi na južnom grčkom dijelu otoka, pored grada Limasola, a Dhekelia na jugoistoku, pored Larnake.

Granica između grčkog i turskog dijela Kipra, je demarkaciona zona kojim upravljaju Ujedinjeni narodi.. 
Turski dio obuhvaća cijeli Distrikt Kerineja, veći dio Distrikta Famagusta, dio Distrikta Nikozije i manji dio Distrikta Larnaka. 
Britanske prekomorske teritorije Akrotiri i Dhekelia nalazi se u unutar grčkog dijela otoka.

## Lista distrikta

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Districts of Cyprus''
Ep o Davidu od Sasuna

**David od Sasuna** je glavni junak jermenskog nacionalnog epa *Daredevils od Sasuna* u kojem se govori o protjerivanju arapsko-egipatskih osvajača iz Jermenije. Epska oriča je zasnovana je na stvarnim sukobim koji su se dogodili južnije, na teritoriji između Jermenije i Mesopotamije.

Ep se prenosio usmeno između generacija u područja oko jezera Van, posebno oko Sasuna, grada koji je 50&nbsp;km udaljen od jezera. Budući da je priča o Davidu od Sasuna bila usmena, za njeno izvođenje u srednjem vijeku bilo je potrebno nekoliko dana da recituju priču i zabavljaju svoje slušaoce, kao što su pastiri tokom zime. Prve zapise Davida od Sasuna zabilježili su portugalski trgovci tokom 16. vijeka.

U pisanoj formi prvi ga je objavio episkop Garegin Srvandztiants 1873. godine u Istanbulu koji je tada bio kulturni centar zapadnih Jermena. Nakon genocida nad Jermenima, očuvanje epa je bilo teško, jer je usmeno pripovijedanje izblijedjelo zbog razbijanja jermenskog stanovništva u Turskoj, uključujući Sasun, koji nije imao preovlađujuće jermensko stanovništvo. Intelektualci koji su živjeli u Sovjetskoj Jermeniji, uključujući Manouka Abegjana, radili su na obnavljanju priče, stvorivši na kraju jedinstven tekst epa. David od Sasuna se danas može naći u mnogim djelima jermenske književnosti, zbog njegovog karaktera ili razmišljanja o jermenskim borbama kroz istoriju.

## Nematerijalna svjetska baština
Jermenski ep Daredevils od Sasun pripovijeda priču o Davidu od Sasuna, prkosnom i samopouzdanom mladiću, koji brani svoju domovinu u neravnopravnom dvoboju protiv osvajača. Ep spada u tradiciju herojskih narodnih priča koje dramatiziraju i izražavaju najdublja osjećanja i težnje jednog naroda.

Izvođenje epa se obavlja svake godine prve subote u oktobru, što je često i epski praznik u nekim selima, zatim tokom svadbi, rođendana, krštenja i velikih nacionalnih kulturnih događaja. Izvodi se lirskim glasom u određenom ritmu, dok se pjevani dijelovi izvode rimovanim poetskim stilom.

Pripovjedač epa obično sjedi, obučen u narodnu nošnju. Pričanje ide u dijelovima, praćeno dudukom, drvenim duvačkim instrumentom. Umjetnost epskog pripovijedanja prenosi se kroz porodice kao poziv, najjače u ruralnim sredinama koje su usko povezane sa folklornom kulturom. Postoji 160 varijanti pripovijedanja. Predstave danas traju i do dva sata.

Izvođenje epa je upisano na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Armenije.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 7. zasjedanju koje je održano od 3. do 7. decembra 2014. god. u Parizu, Francuska.
## Izvori
Hačkar

**Hačkar** je okomito podignuta ravna stela, postavljena u odnosu na četiri strane svijeta, sa ornamentalno izrezbarenim krstom na zapadnoj strani. Dio je jermenske hrišćanske umjetnosti i jedan od najkarakterističnijih simbola jermenskog identiteta.

Pojavili su se početkom IV vijeka, u prvim godinama po usvajanju hrišćanske vjere. U današnjem obliku pojavljuju se tokom IX vijeka kada se Jermenija oslobodila arapske dominacije, i kada je došlo do nacionalnog buđenja i obnove. Svoj vrhunac hačkarska umjetnost je dostigla od XII do XIV vijeka nakon kojeg je uslijedio period mongolske vladavine tokom koje je ovakav vid umjetničkog i vjerskog izražavanja bio zabranjen. Tradicija je obnovljena tokom XVI i XVII vijeka, ali nikada više u prijašnjim razmjerama.

Do danas je na teritoriji Jermenije otkriveno oko 40.000 ovih kamenih spomenika. Veliki broj hačkara danas se čuva u Istorijskom muzeju Jermenije u Jerevanu, te u kompleksu Ečmijadzinskog manastira. Najveća koncentracija hačkara na otvorenom, njih oko 900 različitih oblika i starosti nalazi se na starom groblju kod naselja Noratus, na zapadnim obalama jezera Sevan. Nekada najveća kolekcija U Džulfi u Nahčivanskoj republici u potpunosti je uništena u periodu 1998—2005. od strane vlasti Azerbejdžana, a opstala su samo dva primjerka koja se danas čuvaju u Ečmijadzinu. Sličnu sudbinu doživjeli su i hačkari koji su se nalazili na području današnje Turske.
 

Obično su podizani kao religiozni zavjetni spomenici u hrišćanskim vjerskim objektima, ili kao zasebni spomenici, a ponekad i kao dio fasade, te na grobnicama. Izrađuju se od bazaltnih stijena koje su veoma otporne prema koroziji što im daje dugotrajnost. U novije vrijeme hačkari se uglavnom klešu od stijena vulkanskog porijekla. Najčešći motivi uz krst su rozeta i sunčani diskovi, vegetativno-geometrijski motivi iz prirode, životinje (posebno ptice) i apstraktni oblici. Rijetko su na njima prikazi iz Biblije ili likovi svetitelja. Svaki primjerak je jedinstven.

## Nematerijalna svjetska baština
Hačkar je upisan na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Armenije.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 5. zasjedanju koje je održano od 15. do 19. novembra 2010. god. u Najrobiju, Kenija.
## Izvori
Kerineja (distrikt)

**Distrikt Kerineja** (turski:: *Girne kazası*, grčki: Επαρχία Κερύνειας) je jedan od 6 Kiparskih distrikta, na koje je Kipar administrativno podjeljen.

## Karakteristike
Distrikt se nalazi na sjeveru otoka, u potpunosti u turskom.dijelu-Republike Sjeverni Kipar.
Na jugoistoku graniči sa turskim Distriktom Famagusta, a na jugu sa demarkacionom zonom Ujedinjenih nacija.
	
Distrikt ima površinu od 690 km², u kojoj živi 69,163 stanovnika.

Administrativni centar distrikta je grad Kerineja koji ima 22,148 stanovnika

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Girne District''
Festivali vatre na Pirenejima

**Festivali vatre u Pirenejima** tradicionalno se organizuju  svake godine u naseljima na Pirenejima iz tri susjedne države: Andora, Francuska i Španija.
## Festival ljetnog solisticija
Festivali posvećen ljetnom solisticiju, pod nazivom Pirenejske baklje (Falles dels Pirineus), održavaju se u vrijeme ljetnog solsticija oko 23. juna, u više od 60 gradova i sela u pirenejskim regijama u mjestima kao što su Durro, Isil, Boí i Pont de Suert. Na nekim mjestima baklje se pale nekoliko dana prije ljetnog solsticija i festival se nastavlja do sredine jula.

U zavisnosti od tradicije svakog sela, kad padne noć, većinom neoženjeni mladići, silaze sa visova noseći zapaljene baklje (*falje*), crtajući oblike u vazduhu vatrom. Baklje se donose na seoske trgove, kako bi se zapalila tradicionalno izgrađena lomača i započeo festival. Vjeruje se da zapaljena vatra čisti polja, štiti ljude i tjera zle duhove. Učesnici i ostalo stanovništvo proslavu nastavljaju plesom i igrama do zore. Dio ceremonije su vatrometi i vatrene trke. Ovi obredi, prenoseći se kroz generacije, označavaju i prelazak iz adolescencije u odraslo doba, pročišćenje ili plodnost, ovisno o području.

U nekim opštinama, gradonačelnik pali prvu lomaču. U drugima sveštenik blagosilja ili pali vatru. Na nekim mestima, poslednji oženjen muškarac vodi spust do sela i pali vatru. Često mlade neudate devojke čekaju dolazak nosilaca baklji u selo, sa vinom i slatkim pecivom. Ujutru ljudi sakupljaju žar ili pepeo kako bi zaštitili svoje domove ili bašte.

## Festivali Haro i Taro
Gradovi Les i Arties u dolini Arano na Pirenejima imaju festival vatre uoči svetog Ivana koja ima svoje korijene u starim keltskim tradicijama pročišćenja. Glavni dio festivala je spaljivanje na seoskom trgu velike jele, nazvane Taro ili Haro. U Lesu ovo označava početak festivala u čast sveca zaštitnika grada. U Artiesu, Taro sa plamenom se vuče niz seoske ulice uz muziku, pjesmu i ples dok se ne stigne do Gradske vijećnice.

U dva naselja festival se održava oko 24 decembra, u vrijeme zimskog solsticija.
## Nematerijalna svjetska baština
Festival vatre ljetnog solisticija u Pirenejima upisan je na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Andore, Francuske i Španije.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 10. zasjedanju koje je održano od 30. novembra do 4. decembra 2015. god. u Windhoeku, Namibija.

## Izvori
Pafos (distrikt)

**Distrikt Pafos** (grčki: Επαρχία Πάφου, turski:: *Baf kazası*) je jedan od 6 Kiparskih distrikta, na koje je Otok Kipar 
administrativno podjeljen.

## Karakteristike
Distrikt se nalazi na jugozapadu Kipra, u grčkom.dijelu-Republike Kipar.
Sa sjevera  graniči sa Distriktom Nikozija i sa istoka sa Distriktom Limasol.
	
Distrikt ima površinu od 1,390 km², u kojoj živi 101,106 stanovnika.

Administrativni centar distrikta je grad Pafos koji ima 37,991 stanovnika

## Izvori

## Vanjske veze

* ''District of Paphos''
Nikozija (distrikt)

**Distrikt Nikozija** (grčki: Επαρχία Λευκωσίας, turski:: *Lefkoşa Kazası*) je jedan od 6 Kiparskih distrikta, na koje je Republika Kipar 
administrativno podjeljena.

## Karakteristike
Distrikt se nalazi u centru zemlje, podjeljen je grčki (južni) dio koji pripada Republici Kipar i na turski (sjeverni) dio koji pripada 
Turskoj Republici Sjeverni Kipar.
Između njih se proteže demarkaciona zona kojom upravljaju Ujedinjeni narodi.
	
Distrikt u grčkom dijelu ima površinu od 1,924 km², u kojoj živi 350,035 stanovnika.

Administrativni centar distrikta je podjeljeni grad Nikozija koji na grčkom dijelu ima 56,479 stanovnika on je i glavni grad grčke Republike Kipar. 

U turskom dijelu Republike Sjeverni Kipar taj podjeljeni grad se zove **Lefkoşa** i ima 51,836 stanovnika  on je glavni grad Turske Republike Sjeverni Kipar i administrativni centar turskog dijela distrikta (Lefkoşa İlçesi)) koji ima |površinu od 502 km², u kom živi 94,824 stanovnika

## Izvori

## Vanjske veze

* ''District of Nicosia'' 
* ''Lefkoşa İlçesi Belediyeleri''
Limasol (distrikt)

**Distrikt Limasol** (grčki: Επαρχία Λεμεσού, turski:: *Limasol Kazasıı*) je jedan od 6 Kiparskih distrikta, na koje je Otok Kipar 
administrativno podjeljen.

## Karakteristike
Distrikt se nalazi na jugu Kipra, u potpunosti u grčkom.dijelu-Republike Kipar.
Na sjeveru graniči sa  Distriktom Nikozija, sa zapada sa Distriktom Pafos i sa istoka sa Distriktom Larnaka.

Na jugu distrikta uz Sredozemno more nalazi se britanska vojna baza 
Akrotiri.
	
Distrikt ima površinu od 1,393 km², u kojoj živi 262,157 stanovnika.

Administrativni centar distrikta je grad Limasol koji ima 107,970 stanovnika

## Izvori

## Vanjske veze

* ''District of Limassol''
Sjeverna Nikozija

**Sjeverna Nikozija** (turski: *Kuzey Lefkoşa* ili samo *Lefkoşa*, grčki: Βόρεια Λευκωσία / *Voreja Lefkosa*) je sjeverni dio danas podjeljene Nikozije, koja ima 
51,836 stanovnika.

Ona je od 1983. glavni grad Turske Republike Sjeverni Kipar i administrativni centar turskog djela Distrikta Nikozija 

## Geografske karakteristike

Lefkoşa se nalazi u u centru Kipra u turskom, sjevernom dijelu aglomeracije Nikozija koja zajedno ima 239,277 stanovnika

## Historija

Sve do ranih 1950-ih Nikozija je imala je mješoviti demografski karakter, tako da su Grci i Turci živjeli izmeješani po kvartovima, grada, u pokedinim je bilo više jednih, 
a manje drugih, ali nisu postojali potpuno čisti.
Kad su izbili etnički nemiri između dviju zajednica, Britanska kolonijalna administracija je 1956. prvi put postavila bodljikavu žicu između 
turskog i grčkog dijela grada. 

Etnički sukobi kulminirali su 1958. , kad je stotine ljudi pobijeno na ulicama, tad je nastupila masovna selidba Turaka na sjever. i Grka na jug
Britanske vlasti su podijelile grad demarkacionom linijom na tursku i grčku stranu. Zelena linija ostala je i nakon što je Kipar 1960. postao nezavisan
Stanje je postalo još gore 1963. pa su Ujedinjeni narodi 1964. poslali Mirovne snage da održavaju red. 

Nakon Turske invazije na Kipar - 1974., zelena linija postala je još čvršća, stanje se počelo odmekšavati od 2003., kad je na tri prijelaza moguće preći sa jedne na 
drugu stranu. 

## Znamenitosti
Njaznačajniji spomenik je nekadašnja gotička katedrala *Aja Sofija*, čija je gradnja počela 1209., a dovršena je 1325. Često je pljačkana i razarana od strane 
osvajača. Ona je nakon invazije Turaka na otok - 1571 pretvorena u glavnu džamiju Kipra., ali se i nadalje zvala Aja Sofija.
Ime joj je promjenjeno tek 1954. u *Selimija* u čast osmanskog sultana Selima II, za čije je vladavine Kipar osvojen 

Pored tog značajni spomenici su Derviš-pašina palača, Arabahmetova džamija, Haydarpašina džamija i [[crkva[[ Ajluka, koja se trenutno koristi u kulturne svrhe.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Lefkoşa Türk Belediyesi'' (službene stranice)
Mastika

**Mastika** (grčki: Μαστίχα) je biljna izlučevina (smola) jakog mirisa mediteranskog grma tršlje *Pistacia lentiscus (Anacardiaceae)*. Rasprostranjena je na području Sredozemlja, posebno na Egejskim ostrvima, Turskoj, Iranu, južnom Afganistanu i Pakistanu.

Od davnina je poznata po svojim brojnim svojstvima. Tokom vladavine osmanskog carstva na Hiosu mastika je bila vrlo cijenjena, pa je čak i dosezala cijenu zlata, a sultan je za njezinu krađu naređivao smrtnu kaznu. Tursko ime za taj otok, Sakız Adası znači "otok gume". Koristi se u medicini, kulinarstvu, slastičarstvu, kozmetici, religiji, u likovnoj umjetnosti i za proizvodnju likera.

Ostale varijante mastike su:
* američka mastika - od paprike *Schinus molle* -, 
* zapadnoindijska mastika (chibou guma) iz *Bursera simaruba*, 
* Capa mastika - od *Euryops multifidus*
* trnov kit, od čička *Atractylis gummifera* .

## Nematerijalna svjetska baština
Mastika sa juga grčkog ostrva Hios, poznata i kao suze Hiosa, proizvodila se još u antičko doba. Danas se oko 85% ostrvske proizvodnje izvozi. Upisana je na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Grčke.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 9. zasjedanju koje je održano od 2. do 6. decembra 2014. god. u Asuncionu, Paragvaj.

Uzgoj mastike je porodično zanimanje koje zahtijeva angažovanje svih uzrasta tokom cijele godine. O prirodnom đubrenju i rezidbi grmlja zimi brinu muškarci, dok od sredine juna brigu preuzimaju žene održavajući stablo i čisteći zemlju od korova. Od jula se gvozdenim alatom zarezuje kora i glavne grane kako bi počelo iulučivanje. Nakon što se mastika stvrdne, biraju se veće 'suze', operu i stavljaju u drvene kutije na hladnom mjestu.
## Galerija

Pistacia lentiscus sp.jpg|mini|180px|lijevo|Tršlja - *Pistacia lentiscus* 
Masticha.jpg|Izlučivanje
Masztika Chios Masticha Tere.jpg|mini|180px|lijevo|Mastika kao medicinski proizvod

## Izvori
Svečanost Mesosporitisa

**Mesosporitisa** je proslava na svetištu Elefsina (poznato i kao Eleusis), Grčka. Svetište je stoljećima bilo jedan od najvažnijih vjerskih centara antike. Na njegovom području razvio se kult boginje Demetre i njene kćeri Perzefone, koji je povezan sa obradom zemlje, vegetacije, plodnosti, kao i sa obnavljanjem prirode i života.

Običaj Panagia Mesosporitisa (Bogorodica u polusetvenom periodu) nazvan je po određenom periodu godine, na polovini sezone sjetve, otkrivajući kako su mještani Djevici Mariji pripisali ulogu božice Demeter, povezujući dva istorijskih perioda, antički i srednjovjekovni.

Danas se arheološko nalazište prostire uz podnožje brežuljka antičke akropole, na kojoj se nalazi mala pravoslavna crkva «Panagia Mesosporitissa». Crkva je iz postvizantijskog vremena, iz 17. vijeka, sagrađena na ruševinama starije crkve, najvjerovatnije jedne od tri ranokršćanske bazilike. Pripada tipu jednobrodne bačvaste bazilike, zidane šljunkom. Unutrašnjost je ukrašena zidnim slikama koje datiraju iz 18. stoljeća. Zapadno od crkve uzdiže se samostojeći dvospratni zvonik, u obliku tornja, građen od antičkog materijala. Od starije građevine vidljivi su samo arhitektonski ostaci istočne strane.

Na dan 21. novembra, blagdana Uspenja Djevice Marije, vjernici se okupljaju u crkvi držeći nekoliko vrsta sjemenki (kuvane žitarice i mahunarke) koje će Bogorodica blagosloviti da bi se osigurali dobri prinosi.

## Nematerijalna svjetska baština
Svečanost počinje večer prije, ceremonijom večernje pjesme u crkvi iz 17. vijeka, koja se nalazi na brdu unutar arheološkog nalazišta Eleusina. Vjernici donose dvije vrste hljeba, artos i prosforo, da se blagoslove i podijele prisutnima, s tim da se ovaj drugi podijeli i na Svetom pričešću narednog dana. Simboličke ponude vina i maslinovog ulja također su sastavni dio rituala, koji poziva na molitve za dobrobit zajednice, zdravlje pojedinca i poljoprivredne blagodati.

Proslava Panagia Mesosporitisa upisana je na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Grčke.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 9. zasjedanju koje je održano od 2. do 6. decembra 2024. god. u Asuncionu, Paragvaj.

## Izvori
Trodos (masiv)

**Trodos** (grčki: Τρόοδος, turski: *Trodos Dağları*) je planinski masiv na jugu Kipra, koji se proteže od obala Sredozemnog mora prema sredini otoka.

## Karakteristike

Najviša planina masiva je Olimp (Kionistra) visoka 1,951 metara, udaljena 56 km jugozapadno od Nikozije.

Planine masiva se od Olimpa postepeno spuštaju do uskih obalnih pojaseva na jugu i zapadu i do centralne nizine Mesaoria na sjeveru. 

Trodos je građen od erodiranih magmatskih stijena. Planine masiva su ispresijecane strmim dolinama koje su obraslie šumama bora, čempresa, 
hrasta patuljaka i cedra, One su danas državno vlasništvo i strogo se štite od deforestacije.

Još od rimskih vremena se po planinama Trodosa iskapa bakar, krom i azbest. 
Većina otočkih vodotoka izvire sa planina Trodosa.

Na najvišoj planini Olimp postoje dva resorta *Pano Platres* (1,204 m) i *Prodromos* (1,493 m), koja su popularna zimi od januara do marta kad je planina  pod.snijegom, 
jer je Olimp i skijalište sa 4 staze.

## Reference
 
## Vanjske veze

* ''Troodos Mountains''
Kenozerski nacionalni park

**Kenozerski nacionalni park** se nalazi u Arhangelskoj oblasti, u sjeverozapadnom dijelu evropskog dijela Ruske Federacije. Predstavlja lokalni kulturni krajolik čiji je razvoj počeo od 12. vijeka, nakon postepenog širenja slavenskog stanovništva. U parku se nalaze tradicionalna seoska naselja sa narodnom drvenom arhitekturom. U periodu od 1950-ih do 1980-ih, kao i svuda na ruskom sjeveru, područje je doživjelo veliku depopulaciju.

## Zaštićeno područje
U decembra 1991. godine nacionalni park je zvanično otvoren. Svi istorijski spomenici prenijeti su u administraciju parka, a neki od njih su obnovljeni. Tada je u parku radilo sedam osoba, da bi se 1993. godini broj zaposlenih povećao na 153. U 2004. godini, nacionalni park je dobio status UNESCO Rezervat Biosfere.

Park sadrži prirodne i kulturne spomenike, a takođe je i orijentisan ka razvoju ekoturizma. U parku je otvoren veliki broj staza za šetanje. 
U parku se nalazi nekoliko spomenika drvene arhitekture. Jedan od njih je crkva Porženski u zapadnom dijelu parka, a drugi crkva Svetog Đorđa sa zvonikom, ključne društvene, kulturne i vizualne znamenitosti ovog područja. Obe su iz 18. vijeka, okružene drvenim zidom sa kapijama i kulama. Sela u blizini crkve su napuštena, a pristup je moguć samo pješačkim putem. Ukrašene su oslikanim stropovima, ili "nebesima".

### Svjetska baština
Kenozersksko jezero odražava zajedničko upravljanje poljoprivredom i prirodom koje se razvilo spajanjem i interakcijom finske šumske kulture i slovenske kulture polja. Mnoštvo drvenih građevina jezera Kenozero, različitih tipova i namjena, važan su prikaz kulturne tradicije ovog kraja. 

Jezero je proglašen Svjetskom baštinom UNESCO-a na 46. zasjedanju komiteta UNESCO-a u Nju Delhiu od 02-12. jula 2017. god.
## Izvori
Kirenia (masiv)

**Kirenija**  (grčki: Κερύνειο Όρος; turski: Girne Dağları) je planinski masiv na sjeveru Kipra koji se proteže u dužinu od nekih 160 km, od rta 
Apostolos Andreas na Poluotoku Karpas na istoku do Rta Kormakiti na zapadu.

## Karakteristike

Masiv se uzdiže od obale prema ravnici Mesaoria u unutrašnjosti 6-7 km, i obrubljuje usku obalnu ravnicu.

Najviša planina masiva je Selvili (Kiparisovono), na zapadu visoka 1,024 metara, Od nje se masiv postepeno spušta prema istoku i završava niskim brdima 
kod Rta Apostolos Andreas . Zapadno od sela Melunda, masiv je poznat kao **Pentadaktilos** (Pet prstiju),jer mu vrhovi planina liče na prste. 

Kirenija je bio prvi kraj koji su masovno naselili Turci iz Anadolije nakon Invazije na Kipar - 1974.

Planine su građene sastoje od vapnenca sa povremenim naslagama mramora.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kyrenia Mountains, mountains, Cyprus'' (na portalu Encyclopædia Britannica) {en icon}}
Gialias

**Gialias** (grčki: Γιαλιάς, turski: *Çakıllı Dere ili Yalya Deresi*) je nakon Pedieosa svojom dužinom od 88 km, druga po veličini rijeka u Kipru.

## Hidrografija

Rijeka izvire na sjeveroistočnim padinama Masiva Trodos, par kilometara iznad manastira  Makarios na nadmorskoj visini od 
1,423  metara,.  
Od tamo teče u smjeru sjeveroistoka preko ravnice Mesaoria do ušća u Zaljev Famagusta sjeverno od Famaguste.

Gialias ljeti obično presuši u Mesaoriaji, što zbog velikih vrućina, što zbog navodnjavanja uzvodno.

Početkom 20. vijeka na rijeci je podignuta prva zemljana brana na Kipru - Kouklia, i formirano akumulaciono jezero volumena 4,545.000 m³. Nakon tog su na 
pritoci Kotcos 1945. i 1952. podignute dvije brane i formirana jezera volumena 32.000 m³.

## Reference

## Vanjske veze
* Karta porječja
* ''Gialias'' (na portalu Mapcarta
Karpas

**Karpas** (grčki: Καρπασία turski: *Karpaz Yarımadası*) je poluotok na krajnjem sjeveroistoku  Kipra. Proteže se u dužinu od 80 kilometara, prema 
Turskoj, a širok je do 20&nbsp;km.

## Karakteristike

Poluotok ima površinu oko 898 km², zbog neobično izduljnog oblika ga kolokvijalno zovu Drška od tave.

Karpas je ruralni kraj, bez industrije i većih urbanih centara, pa jedna je od najmanje zagađenih regija na Mediteranu. Bogat je podzemnim vodama, pa se uspješno uzgaja; voće, masline i duhan, Pored ratarstva - ribarstvo je važan izvor prihoda malobrojnih stanovnika poluotoka.
Za 20. vijeka se još ponešto rudarilo duž dijelova Karpasa, koji su bogati raznim mineralima, ali su ti rudnici odavno zatvoreni.

Pezaž Karpasa su brda i planine obrasli borovima, čempresima i makijom, od kojih poneka dosežu visinu od oko 1,000 metara. Karpaz je također prirodni rezervat Sjevernog Kipra. 
Na izlazu iz posljednjeg ledenog doba, otok Kipar uspio je zadržati znatnu količinu bioraznolikosti, a Karpas je dom velikom dijela. Sjeverni Kipar ima mnogo endemskih vrsta - flora Sjevernog Kipra broji oko 1,600 (22 endema) i postoji 26 vrsta gmazova i vodozemaca, a Karpas je najvećem broju stanište. Kako se nalazi  
na jednoj od glavnih migracijskih ruta ptica selica između Istočne Evrope i Afrike, svake godine oko 300 vrsta, što znači milion ptica, koristi ovu rutu u rano proljeće.

## Reference

## Vanjske veze

*''Plain of Mesaoria''
Obrade tinijskog mramora

**Obrada mermera na Tinosu** (ili mramora) je drevna umjetnost i izraz kulturnog identiteta Tinosa, kikladskog ostrva u Egejskom moru, Grčka. 

## Nematerijalna svjetska baština
Obrada mermera na Tinosu upisana je na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Grčke. Pripremna i srednja škola likovnih umjetnosti Panormos Tinos jedna je od samo tri mjesta na svijetu gdje se ova umjetnost još uvijek proučava i praktikuje. Kao umjetnost koja se kontinuirano prakticira milenijumima i koja je neraskidivo povezana s grčkom kulturnom baštinom, nakon što je proizvela međunarodno poznate majstore i kipare, rezbarenje mermera na Tinosu ima veliki istorijski značaj.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 10. zasjedanju koje je održano od 2. do 6. decembra 2015. god. u Windhoeku, Namibija.
## Izvori
Mesaoria

**Mesaoria** (grčki: Μεσαορία / *Mesaoria*, turski: *Mesarya*) je široka ravnica u centru sjevernog Kipra. Proteže se čitavom širinom otoka, od zaljeva kod 
Morfua na zapadu do Zaljeva Famagusta na istoku.
U njenom centru leži grad Nikozija i brojna naselja pa je nagušće naseljena regija na Kipru.{

## Karakteristike

Prosječna nadmorska visina je 100 metara, a najviše brdo ima 325 m
Mesaoriu oplakuju rijeke Pedieos i Gialias, ali kako je ljeti izuzetno vruća (40 °C.) obje presuše. I pored tog ona je centar ratarstva, žitnicai 
otoka.

Mesaoria ima površinu od oko 1000 km² Ime joj na grčkom znači između planina, to je zbog toga jer se prostire između masiva Kirenia na sjeveru i Trodos na jugu.

## Reference

## Vanjske veze
*''Plain of Mesaoria''
Morfu

**Morfu** (grčki: Μόρφου, turski: *Güzelyurt*) je grad od 7,251 i općina od 18,946 stanovnika. na sjeverozapadu Kiparskog otoka.

Nakon Turske invazije na Kipar - 1974. grad je dio Turske Republike Sjeverni Kipar, službeno ime mu je 
*Güzelyurt*, a od 1998. je i administrativni centar novoosnovag Distrikta Güzelyurt.

## Geografske karakteristike

Morfu se nalazi na sjeverozapadu Kipra u ravnici Mesaoria, pored istoimenog zaljeva, udaljen 45 km od Nikozije.

Kroz grad protiče rijeka Serakis, koja ljeti presuši, ali osigurava podzemne vode, pa je od antike poznat kao plodan kraj, a danas kao kiparska prijestolnica 
agruma.

## Historija
Grad su osnovali Grčki kolonisti iz Sparte, kojii su donjeli i kult božice ljubavi i ljepote - Afrodite, pa se pretpostavlja da je ime Morfu (ljepota) dobio po njoj.

I za srednjeg vijeka grad se zvao Morfu, ali i **Theomorfu** (Lijepa boginja). U to vrijeme bio je poznat kao centar bogatog poljoprivrednog kraja.

Početkom 16. vijeka sagrađen je manastir sa crkvom sv. Mamanta iz Kayserija. Podignut je na ruševinama dviju ranokršćanskih bazilika i jedne bizantske 
crkve. 
Za Britanske kolonijalne uprave,- 1883, Morfu je postao općina.

Prva grčka srednja škola na otoku osnovana je 1917.
Prije Turske invazije na Kipar - 1974. Morfu je imao 9,000 stanovnika, tad se u njegovoj okolici proizvodilo 51% svih kiparskih agruma, od kojih se dio 
prerađivao u tvornici sokova.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Güzelyurt Belediyesi'' (službene stranice)
Serakis

*Serakis*'(grčki: Σερράχης, turski: *Serahi*) je treća po veličini rijeka u Kipru, duga 55 km.

## Hidrologija

Rijeka izvire na [sjever]nim](https://sh.wikipedia.org/wiki/sjever%5Dnim) padinama Masiva Trodos u Distriktu Nikozija.
Od tamo teče u smjeru sjeverozapada preko ravnice Mesaoria do ušća u Zaljev Morfu (Sredozemno more) zapadno od grada Morfua.
Najveće pritoke su Merika, Akaki (37&nbsp;km), Peristerona (35&nbsp;km) i Ovgo (32&nbsp;km).

Na rijeci je podignuto nekoliko brane, najveća je Kalo Korio, visoka 9 metara (treća na Kipru) i i formirano akumulaciono jezero volumena 2 miliona m³ u 
gornjem toku rijeke, kod sela Kliro.Tri manje brane podignute su 1973., a najnovija 2007.

Prema leševi legendi leševi svetaca Barnabe i Hilariona pronađeni su na obali rijeke, i to tako da su sami pokazali nekom Leontiju, mjesta gdje su bačeni.
## Reference

## Vanjske veze
* ''Serráchis'' (na portalu Mapcarta)
Rebetiko

**Rebetiko** je muzički i kulturni izraz nastao početkom dvadesetog stoljeća među gradskom nižom i radničkom klasom u Grčkoj. Danas je standardizirani repertoar u gotovo svim društvenim prilikama koje uključuju muziku i ples. Prvi put se pojavio poslije grčkog rata za nezavisnost 1821.

U današnju Grčku stigao je poslije grčko-turskog rata 1919–1922. Godine 1923, mirovnim ugovorom u Lozani bila je predviđena velika razmjena stanovništva između dvije zaraćene države. Milion i po Grka napustilo je Malu Aziju i stiglo u Grčku. Ostali Grci nazvali su ih "mikrasiati" (maloazijati) ili "turkosporosi" (tursko sjeme). Sa sobom su donijeli svoju kulturu, a ponajviše svoju muziku, mješavinu grčkih i anadolijskih melodija i ritmova – rebetiko. Turska riječ "ragbet" označava strasnu želju.

Pjesme u rebetiko muzici su uobičajeno melanholične i govore o nesreći običnih ljudi, o ljubavi, patnji, slobodi, hrabrosti, prijateljstvu, zatvoru, alkoholu, narkoticima, smrti, samoći, izgnanstvu... Zbog toga je često nazvan i "grčkim bluzom". 

U početku je sviran maloazijskim ili smirnskim stilom, mešavinom maloazijske muzičke tradicije. Sviran je na vrlo različitim instrumentima (violina, ud, santuri, kanonaki...), dok su muzičare pratili glasovi u visokim registrima. Novi stil, pirejski, svirao se samo na tri instrumenta – buzuki, baglama i gitara, dok su glasovi prešli u niže registre. Buzuki, instrument nalik mandolini sa tonalitetom lutnje, tokom narednih decenija, preuzeo je dominantno mjesto u izvođenju rebetika i uopšte grčke popularne muzike.

Pored razvoja u Grčkoj, smatra da je za istoriju rebetika važna i grčka dijaspora u Americi. Između dva svjetska rata, različite američke diskografske kuće snimale su prve ploče rebetiko, a kasnije i u Grčkoj.

## Nematerijalna kulturna baština
Rebetiko je upisan na UNESCO-vu Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa Grčke.

Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog nasleđa na 12. zasjedanju koje je održano od 4. do 9. decembra 2017. god. na ostrvu Jeju, Južna Koreja.
## Izvori
Lenny Rubin

**Lenny Rubin** (Dormagen, 1. veljače 1996.), švicarski rukometaš i reprezentativac koji igra koji igra na poziciji lijevog vanjskog. Karijeru je započao kao igrač Wacker Thuna, odakle je 2018. godine prešao u njemački HSG Wetzlar. U Wetzlaru je igrao do 2024. godine, kada prelazi u TVB 1898 Stuttgart. Za reprezentaciju Švicarske debitirao je 2016. godine, a sudjelovao je na nekoliko međunarodnih natjecanja. 

Njegov je otac Martin Rubin, bivši švicarski reprezentativac koji je u vrijeme Lennyjeva rođenja igrao za TSV Bayer Dormagen.
Güzelyurt (distrikt)

**Distrikt Güzelyurt** (turski:: *Güzelyurt İlçesi*) je jedan od 6 novih turskih distrikta, na koje je Turska Republika Sjeverni Kipar administrativno podjeljena.

## Karakteristike
Distrikt se nalazi na sjeverozapadu otoka, ima površinu od 381 km², u kojoj živi 30,037 stanovnika.

Administrativni centar distrikta je grad Güzelyurt koji ima 7,251 stanovnika.

Distrikt Güzelyurt je službeno osnovan 1998. razvajanjem od grčkog Distrikta Nikozija (Lefkoşa).

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Güzelyurt İlçesi''
Morfu (zaljev)

**Morfu** (grčki: Κόλπος Μόρφου turski: *Güzelyurt Körfezi)*) je zaljev (dio Sredozemnog mora) na sjeverozapadu  Kipra.

## Karakteristike
Zaljev se proteže od Rta Kormakitis na sjeveroistoku do Poluotoka Tiliria na jugozapadu u dužinu od nekih 35 km, a dubok je 16&nbsp;km.
Ime je dobio po gradu Morfu, koji se nalazi 7&nbsp;km od njegove obale.

Formiranje Zaljeva Morfu zanimljiv je geomorfološki proces. Za pliocena cijela ravnica Mesaoria, od Zaljeva Morfu do Zaljeva Famagusta bila je pod morem.
Pred kraj te geološke ere brojni orogeni procesi uzdigli su ravnicu, iznad mora, ali ne i njena oba kraja koja su ostala pod morem.
Zaljev je svoj konačni oblik dobio kao rezultat riječnog aluvija, a ne orogeneze.

U zaljev uvire rijeka Serakis, a njegovoj obali leži arheološko nalazište Soli

## Reference

## Vanjske veze

*''Morphou Bay''
Sebastian Frimmel

**Sebastian Frimmel** (Perchtoldsdorf, 18. prosinca 1995.), austrijski rukometaš i reprezentativac koji na poziciji lijevog vanjskog.

Rođen u Perchtoldsdorfu južno od Beča, Frimmel je profesionalnu karijeru započao 2013. godine u klubu SG Handball West Wien. Prije toga je igrao u raznim omladinskim ligama za Union West Wien, a kao igrač SG Handball West Wiena sudjelovao je u austrijskoj U-20 ligi. Dok je pohađao gimnaziju u mjestu Bad Vöslau, Frimmel je sudjelovao na školskom svjetskom prvenstvu i tamo s momčadi osvojio treće mjesto. Godine 2015. proglašen je debitantom godine u Austrijskoj ligi.

Frimmel je 2017. godine potpisao ugovor s Kadetten Schaffhausenom, koji je stupao na snagu od sezone 2018./2019. Sa Schaffhausenom je osvojio prvenstvo Švicarske 2019. i kup 2021. godine. U siječnju 2021. objavljeno je da je Frimmel potpisao ugovor sa Pick Szegedom, s kojim je 2022. godine osvojio prvenstvo Mađarske.

Za seniorsku reprezentaciju Austrije debitirao je 4. ožujka 2014. godine. Na EHF Euru 2018. godine odigrao je svoj prvi veliki turnir, postigao četiri gola i osvojio 15. mjesto. Na Svjetskom prvenstvu 2019. postigao je 25 golova, a s reprezentacijom je zauzeo 19. mjesto. Na EHF Euru 2020. postigao je 20 golova uz osvajanje osmog mjesta. Na Svjetskom prvenstvu 2021. bio je drugi najbolji strijelac reprezentacije s 31 golom. Na EHF Euru 2022. bio je najbolji strijelac reprezentacije sa 22 gola. U drugoj grupnoj utakmici EHF Eura 2024. godine, Frimmel je odigrao svoju 100. utakmicu za reprezentaciju.
Islem Jbeli

**Islem Jbeli** (Tunis, 13. prosinca 1998.), tuniski rukometaš i reprezentativac koji igra na poziciji pivota. Profesionalnu karijeru započeo je 2016. godine u tuniskom AS Hammametu, a 2021. prelazi u Espérance de Tunis.

Za reprezentaciju Tunisa debitirao je 2021. te je sudjelovao na nekoliko međunarodnih natjecanja.