open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Yoshio Nishina

**Yoshio Nishina** (japanski: 仁科 芳雄; Satoshō, 6. prosinca 1890. - Tokijo, 10. siječnja 1951.), japanski fizičar, utemeljitelj modernih fizikalnih istraživanja u Japanu. Zajedno s Oskarom Kleinom, 1928. godine je derivirao poznatu Klein-Nishininu formulu, koja objašnjava raspršivanje fotona iz jednog slobodnog elektrona. Nishina je bio glavni istraživač pri RIKEN-u, a odgojio je i generacije japanskih naučnika, među kojima i dvojicu nobelovaca, fizičare Hidekija Jukavu i Shin'ichira Tomonagu. Tokom Drugog svjetskog rata, Nishina je bio voditelj japanskog nuklearnog programa. Krater Nishina na Mjesecu, nazvan je u njegovu čast.

Yoshio Nishina je rođen 6. prosinca 1890. u mjestu Satoshō, prefektura Okajama. Godine 1918., diplomirao je pri Carskom sveučilištu u Tokiju. Nakon diplomiranja, postao je dio kadra Instituta za fizikalna i kemijska istraživanja (današnji RIKEN). Godine 1921. poslan je u Europu radi istraživanja. Prilikom boravka u Europi, posjetio je nekoliko sveučilišta i institucija, među kojima su Cavendishov laboratorij, Sveučilište Georga Augusta u Göttingenu i Sveučilište u Kopenhagenu. Tokom boravka na potonjem, surađivao je s Nielsom Bohrom, s kojim se i sprijateljio. Godine 1928., zajedno s Oskarom Kleinom, napisao je rad o nekoherentnom, odnosno Comptonovom raspršivanju iz kojeg su derivirali Klein-Nishininu formulu.

U Japan se vratio 1929. godine te je ustrajao u stvaranju okruženja za proučavanje kvantne mehanike. Godine 1931., u sklopu tadašnjeg Instituta za fizikalna i kemijska istraživanja, utemeljio je Nishinin laboratorij te pozvao brojne zapadne naučnike, poput Heisenberga, Diraca i Bohra, kako bi stimulirali japanske naučnike. Njegov se rad bazirao na kozmičkim zrakama i izradi čestičnog akceleratora, radi čega je na RIKEN-u izradio nekoliko ciklotrona. Pri svom radu na kozmičkim zrakama je, neovisno od Andersona i drugih, otkrio mion. Tokom 1939. i 1940. godine, otkrio je izotop uranij-237 te odradio pionirske studije na polju simetrične fisije koja se odvija prilikom neutronskog zračenja uranija. Tokom Drugog svjetskog rata, veći dio njegova laboratorija je uništen, uključujući i opremu, koja je uglavnom bila odbačena ili ju se moralo ponovo izrađivati.

Godine 1946., car Hirohito je Nishini uručio Orden kulture. Nishina je umro 10. siječnja 1951. od posljedica raka jetre.

## Reference

## Visi i
* Memorijalna nagrada "Yoshio Nishina"
Origami

**Origami** (; *ori* = savijanje + *kami* = papir) je tradicionalna japanska veština kreiranja modela od papira. Tradicinalno se koristi kvadrat ali postoji veliki broj modela koji se pravi i od drugačijih oblika papira - pravougaonika, trougla, osmougaonika itd.

## Historija
Ne postoje precizni podaci o tome kada je origami nastao. Najčešće se vezuje za izum papira u Kini negde oko 2. veka n. e. Iako je tamo najverovatnije i nastao, origami je pravi procvat doživeo u Japanu, gde se i tretira kao nacionalna umetnost. Pored Japana, ova veština se pojavila i u drugim delovima sveta, na primer, u Španiji gde je poznata pod imenom *Papiroflexia*.

Već u 8. veku, origami je postao sastavni deo raznih ceremonija u Japanu. Samuraji su razmenjivali poklone koji su na sebi imali ukrase „noši“ - savijene trake papira. Za vreme obreda šintoističkih venčanja, korišćeni su origami leptiri koji su simbolizovali mladence.

## Materijal
Origami se u principu pravi od papira, iako se mogu koristiti i drugačiji materijali (tkanina i sl.)

Za vežbu i neke jednostavne modele često se koristi papir za fotokopiranje standardne gramaže 70–90 g/m². Pored toga, moguće je koristiti i razne druge vrste papira - foliju, papir za uvijanje, hamer i td. Postoji i specijalizovan papir za origami koji je najčešće dvobojan i već isečen u oblik kvadrata.

U Japanu se često koristi „vaši“ - specijalan papir čvršće strukture napravljen od pulpe dobijene iz kore nekoliko karakterističnih drvenastih vrsta koje rastu u Japanu.

Postoji i posebna grana origamija koja koristi novčanice za pravljenje modela i to najčešće američki dolar.

## Vanjske veze
Horamabad

**Horamabad** (perz. خرم‌آباد; /horamabād/, lur. خورمووه; /hormuve/) je grad u Iranu i sjedište pokrajine Luristan. Grad je smješten pod obrnoncima planinskog masiva Zagros, oko 320 km zapadno od Isfahana odnosno oko 375&nbsp;km jugozapadno od glavnog grada Teherana. Horamabad je naseljen uglavnom Lurima i Lakima, srodnim iranskim narodima koje se ponekad smatra i istom etničkom skupinom, a neki tvrde da su najsrodniji Kurdima. U gospodarskom smislu grad predstavlja središte kojem gravitiraju svi okolni poljoprivredni i industrijski centri iz pokrajine, a u njegovoj okolici nalazi se i više turističkih atrakcija poput pet pećina iz paleolitika i sasanidske tvrđave Falak-ol-Aflak (dosl. *Raj rajeva*) koja je danas pretvorena u muzej. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Horamabadu je živjelo 328.544 ljudi.

## Povezano
* Aerodrom Horamabad
* Luristan

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Horamabada 
;Ostali projekti
Horamšaher

**Horamšaher** (perz. بندر خرمشهر, ranije *Muhamara*) je grad i luka u pokrajini Huzestan u Iranu. Nalazi se sjeverozapadno od Abadana, a naseljava ga 89.600 stanovnika. Nalazi se na rijeci Karun odnosno njenom ušću u Arvand-Rud, 72 km daleko od Perzijskog zaljeva. Nagli razvoj grada počeo je 1908. otkrićem nafte i povezivanjem željeznicom i cestom s unutrašnjosti. Danas je Horamšaher glavna iranska luka za izvoz nafte, a 1980. godine početkom iračko-iranskog rata teško je oštećena. Obnovljena je u razdoblju od 1989. do 1992. godine. Grad je poznat po poljoprivredi i uzgoju datuljine palme. U vrijeme Drugog svjetskog rata se razvio kao gospodarsko središte i luka za naftu. Godine 1980. grad je okupirao ga je Irak, a 1982. vojnom operacijom je vraćen Iranu. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Horamšaheru je živjelo 125.859 ljudi.

## Povezano
* Abadan
* Huzestan

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Horamšahera 
;Ostali projekti
Satoshō

**Satoshō** (japanski: **里庄町** *Satoshō-chō*), grad u Japanu, prefektura Okajama. 

Prema popisu iz 2003. godine, grad ima ukupno 10,908 stanovnika, uz gustoću od 891.91 stanovnika po km². Kupna površina grada je 12.23km². 

Godine 2005., Satoshō je odbio spajanje s okolnim gradovima Kamogata i Jorishima kako bi se formirao grad Asakuchi. 

U Satoshu je rođen poznati japanski fizičar, Joshio Nishina.
Nabari

**Nabari** (japanski: **名張市** *Nabari-shi*), grad u Japanu, prefektura Mie. Prema popisu iz studenog 2012. godine, grad ima ukupno 79,799 stanovnika uz gustoću od 615 st./km². Ukupna površina grada je 129.76 km². 

Nabari je rodno mjesto Edogawe Ranpa, poznatog japanskog krimi autora.
Ilam

**Ilam** (perz. ایلام; /ilām/) je grad u Iranu i sjedište Ilamske pokrajine. Smješten je u planinama Kabir-Kuha, oko 40 km od granice s Irakom odnosno približno 500&nbsp;km zračne linije od glavnog grada Teherana. Većina stanovništva grada su Kurdi i Perzijanci koji govore ilamskim narječjem perzijskog jezika. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Ilamu je živjelo 155.289 ljudi.

## Veze
* Aerodrom Ilam
* Ilamska pokrajina

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Ilama
Jasudž

**Jasudž** (perz. یاسوج; /jæsūdž/) je grad u Iranu i sjedište pokrajine Kuhgiluje i Bojer-Ahmad. Smješten je u planinskom masivu Zagros, oko 150 km sjeverozapadno od Širaza odnosno približno 555&nbsp;km južno od glavnog grada Teherana. Grad je poznat po obližnjim Perzijskim vratima, malenom klancu u kojem se 330. pne. odigrala slavna bitka između makedonske i perzijske vojske. Danas je grad industrijsko središte kojem gravitira čitava pokrajina, a najvažnija gospodarska grana je proizvodnja šećera. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Jasudžu je živjelo 100.544 ljudi, od čega su većina Perzijanci i Luri.

## Veze
* Aerodrom Jasudž

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Jasudža 
;Ostali projekti
Jazd

**Jazd** (perz. یزد; /jæzd/) je grad u Iranu i sjedište Jazdske pokrajine. Jedan je od najstarijih gradova svijeta, a njeguje tisućljetnu zoroastrijsku baštinu pa ga se smatra centrom zoroastrijske kulture. Današnje ime dobio je po sasanidskom perzijskom vladaru Jezdegerdu I. Grad je udaljen od Isfahana oko 175&nbsp;km prema istoku i smješten je gdje se dodiruju Dašt-e Kavir i Dašt-e Lut, dvije iranske pustinje. Grad je poznat po svojoj arhitektonskoj jedinstvenosti, a o njegovim tepisima i svili pisao je i slavni mletački istraživač Marko Polo. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Jazdu je živjelo 432.194 ljudi.

## Veze
* Aerodrom Šahid Sadugi

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Jazda 
;Ostali projekti
Karadž

**Karadž** (perz. کرج) je grad u Iranu i sjedište Alborške pokrajine. Nalazi se oko 20 km zapadno od središta glavnog grada Teherana, podno padina planinskog masiva Alborz. Historija grada seže duboko u stari vijek, a najstarija arheološka nalazišta su zoroastrijski hramovi vatre iz partskog razdoblja. Gospodarstvo grada usko je vezano uz obližnju iransku metropolu i važnije industrijske grane su proizvodnja kemikalija, gnojiva i poljoprivrednih proizvoda. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Karadžu je živjelo 1,386.030 ljudi što ga čini petim najvećim iranskim gradom nakon Teherana, Mašhada, Isfahana i Tabriza. Grad je poznat po brojnim sveučilišnim i znanstvenim ustanovama kao i turističkim atrakcijama koja uključuju brojne znamenitosti poput palača, te jezera i parkova.

## Veze
* Aerodrom Pajam

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice Karadža 
;Ostali projekti
Kermanšah

**Kermanšah** (perz. کرمانشاه; *Kermānšāh*, kurd. کرماشان; *Kirmaşan*) je glavni grad iranske Kermanšaške pokrajine, a nalazi se 525 km zapadno od Teherana odnosno oko 120&nbsp;km od granice s Irakom. Smješten je na oko 1389 m nadmorske visine i klima je umjereno kontinentalna. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine Kermanšah je imao 794.863 stanovnika, a njegova aglomeracija 1,350.665. Većina građana su Kurdi, a većinska religija je šijitizam iako postoje i manje zajednice bahá'íja, Židova, jarsana i armenskih kršćana.

## Veze
* Behistunski natpisi
* Doris Lessing
* Kurdi
* Kermanšaška pokrajina
* Aerodrom Šahid Ašrafi Isfahani

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Kermanšaha 
*  Iran Chamber: ''Kermanshah''
*  Salam Kermanshah: ''کرمانشاه'' 
;Ostali projekti
Kom

**Kom** (perz. قم; /kōm/, poznat i kao **Kum** ili **Gom**) je grad u Iranu i sjedište Komske pokrajine. Smješten je u dolini rijeke Kom-Rud, oko 156 km južno od glavnog grada Teherana. Grad je osnovan u starom vijeku, a na značaju je posebno dobio islamskog razdoblja s obzirom da je u njemu sahranjena Fatima bint Musa (sestra imama Reze) zbog čega Kom spada među najvažnija šijitska svetišta. Osim religijskog značaja, grad je i jedan od iranskih znanstvenih centara i u njemu se nalazi kozmodrom za lansiranje svemirskih letjelica kao i neka od ključnih proizvodnih pogona iranskog nuklearnog programa poput postrojenja za obogaćivanje uranija. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Komu je živjelo 951.918 ljudi što ga čini osmim najvećim iranskim gradom.

## Povezano
* Komska pokrajina

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice grada Koma 
;Ostali projekti
Pistacija

**Pistacija** ili **pistać** (lat. *Pistacia vera*) je drvo koje može dosegnuti visinu do 10 m i listove duge od 10-20 cm. Prirodno stanište je Jugozapadna Azija, a najveći svjetski proizvođač pistacija je Iran.

Ljudi su se hranili pistacijom još u doba paleolitika. Pistacija se upotrebljava u sladoledu i u nekim drugim poslasticama. Etimologija pistacije potječe iz perzijskog jezika.

Pistacija sadrži 50% masnog ulja, 20% bjelančevina, 20% ugljikohidrata, 2% vlakna, kalija, kalcija, magnezija i željeza.

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Kašan

**Kašan** (perz. کاشان; /kāšān/) je grad u Iranu, u središnjoj Isfahanskoj pokrajini. Smješten je u oko velike oaze i podno obronaka Kuh-e Karkasa, oko 240 km južno od glavnog grada Teherana. Najstariji tragovi civilizacije u okolici grada kao što je arheološko nalazište Tape-Sialk datiraju oko 7000. pne., a sam grad dobio je ime po perzijskoj riječi *kaši* što znači crijep. Podrijetlo Kašana kao grada datira se u rano elamsko razdoblje, a u njegovoj neposrednoj blizini pronađen je i najstariji zigurat na svijetu. Prema predaji, iz Kašana potječu sveta tri kralja (drevni iranski svećenici magi) koja su prisustvovala Isusovom rođenju. Kašan je rodno mjesto i Piruza Nahavandija, Perzijanca iz sasanidske vojske koji je zarobljen doveden na rašudinski dvor gdje je pogubio arapskog kalifa Umara. U vrijeme vladavine Seldžuka grad je bio vojnom utvrdom, dok je tijekom safavidskog razdoblja postao omiljeno carsko odmorište. Godine 1778. grad je pogodio snažan potres pri čemu je poginulo oko 8000 stanovnika, no obnovljen je u vrijeme vladavine kadžarske dinastije kada zahvaljujući brojnim veličanstvenim kućama postaje remek-djelom iranske stambene arhitekture. Kašan je danas važno turističko odredište, a gospodarstvo mu se temelji na proizvodnji tekstila (prvenstveno tepiha i svile), dok je u novije vrijeme cvate i industrija prerade mramora i bakra. Prema popisu stanovništva iz 2006. godine u Kašanu je živjelo 248.789 ljudi od čega su većina etnički Perzijanci.

## Veze
* Isfahanska pokrajina

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice Kašana 
;Ostali projekti
Mutsuhito, car Meiji

, ili , bio je 122. car Japana prema tradicionalnom redoslijedu, koji je vladao od 3. februara 1867. do smrti. Lično ime mu je bilo , pod kojim se ponekad navodi izvan Japana, gdje se u pravilu za preminule careve koriste posthumna imena. Meijieva vladavina je predstavljala period dramatičnih promjena u ekonomiji, kulturi i politici Japana; na početku njegove vladavine Japan je bio nerazvijena zemlja pod feudalnim poretkom i ruralnom ekonomijom, da bi 1868. Meiji formalno ukinuo Tokugawa šogunat tokom Meiji revolucije nakon čega je stvorena čvrsta centralna vlast koja je počela provoditi intenzivne vojne, političke i ekonomske reforme po uzoru na zapadne zemlje, a koje su omogućile relativno brzu industrijalizaciju. Plodovi te politike su se odrazili kroz pobjedu na carskom Kinom 1895. i još spektakularniju pobjedu u rusko-japanskom ratu 1905. godine, odnosno proširenje japanske vlasti na Tajvan i Koreju te pretvaranje Japana u svjetsku velesilu.

## Vanjske veze

* Meiji Shrine 
* Meiji Emperor
Divlja koza

**Divlja koza** (; poznata i kao **perzijski kozorog**) je vrsta sisavaca iz porodice šupljorožaca (*Bovidae*).

Divlje koze žive u stadima do 500 jedinki. Mužjaci su samci. Trudnoća traje oko 170 dana. Ženke obično rađaju samo jedno jare. Ono slijedi majku gotovo čim je rođeno, a nakon 6 mjeseci prestaje sisati. Zrelost je u dobi od 1,5 - 2,5 godina, kod mužjaka od 3,5 - 4 godine. Životni vijek je od 12 do 22 godine.

Ova vrsta se smatra ranjivom glede ugroženosti vrste od izumiranja.

Područje rasprostiranja divlje koze obuhvaća veći broj država. Vrsta je prisutna u ovim državama: Rusija, Turska, Pakistan, Iran, Armenija, Azerbajdžan, Gruzija i Turkmenistan. Izumrla je u Jordanu, Libanonu i Siriji. Prisustvo je nesigurno u Afganistanu i Iraku.

Staništa vrste su: crnogorične šume i makija, planine, brdoviti predjeli. Vrsta je rasprostranjena do 3250 metara nadmorske visine.

## Reference

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Panorama

**Panorama** (iz grč. πᾶν: *sve* + ὅραμα: *pogled*) podrazumijeva širok vidik odnosno sveobuhvatan pogled na okolicu. Postoje slikarske i fotografske tehnike panorame. Panoramska fotografija prikazuje područje veće od onog što stane na fotografiju snimljenu objektivom srednje žarišne duljine, stoga se za istu koriste super-široki objektivi ili se nekoliko fotografija spaja u jednu kojoj je širina višestruko veća nego visina.

## Veze
* Fotografija
* Likovni motivi

## Literatura
* Opća i nacionalna enciklopedija: ''Panorama''
Stepenice

**Stepenište** ili **stepenice** je arhitektonski unutrašnji komunikacioni prostor u kojem su smeštene stapenice i po pravilu je ograničen sa strane zidovima i sa čela obimnim zidovima. Od gore može biti stepenište ograničeno plafonom, svetlarnikom ili tavanskim prostorom.

Osvetljenje stepeništa se izvodi kao umetno osvetljenje pomoću električnih svetlosnih uređaja ili na prirodan način pomoću prozora, svetlarnika ili zidova od staklobetona.

## Stepenice
Stepenice stvaraju pojedini stepenici i stepenišni krakovi (smatra se da je minimum od tri stepenika). Između stepenišnih krakova se nalazi odmorište ili podest. Postoje razna stepeništa; jednostruko i dvostruko stepenište a može biti i polukružno i kružno kao i drugih oblika.
Stepenik ima horizontalnu površinu zvanu gazište i vertikalnu površinu - čelo stepenika. Stepenice se proračunavaju tako da dva gazišta i čelo imaju dužinu jednog koraka od oko 76 santimetara.

### Po funkciji stepeništa mogu biti
* Glavno stepenište
* Sporedno stepenište
* Izravnavajiće stepenište
* Požarno stepenište

### Po upotrebi materijala
* Drvena stepeništa
* Stepeništa od opeke
* Stepeništa od betona
* Stepeništa od čelika
* Stepeništa od različitih materijala
* Stepeništa od drugih materijala

## Literatura
* Pavel Hykš, Mária Gieciová; Schodiště, rampy, žebříky; GRADA 2008. .
* Pozemní stavitelství II. pro 2. ročník SPŠ stavebních, Václav Hájek

## Vanjske veze

* konstrukce schodišť 
* Stair maps (public stairways mainly in North America)
Niša

**Niša** (francuski *"Niche"*) je u arhitekturi polukružna ili četvrtasta udubina u zidu za smještaj različitih predmeta kao što su: skulpture, biste ili vaze. 

U crkvenim nišama se smještaju oltar, tabernakul i nadgrobni spomenici. 

Rimski arhitekti su je preuzeli od sirijske građevine, te se od tada javlja u bizantskoj umjetnosti (uglavnom ukrašena mozaikom), islamskoj, te poslije u romaničkoj, renesansnoj i baroknoj arhitekturi.

## Veze

* Konstrukcijski elementi
Terakota

**Terakota** (talijanski za "pečenu zemlju" od latinskog *terra cocta*) je skupni naziv za različite predmete (vaza, sarkofag) i kiparske radove (npr. Terakotna vojska) izvedene od lončarske gline pečene na visokoj temperaturi i bez glazure. U građevinarstvu terakota se koristi za izradu unutarnjih cijevi, oblaganje zidova keramičkim pločicama i pokrivanje krovova (crijep).

Naziv terakota je iz talijanskog jezika gdje je označavao boju pečene gline koja je najčešće crvenkasta.

Terakota u užem smislu je najjednostavnija vrsta keramike bez sjaja, za razliku od kvalitetnije kamenine (glina pečena na jako visokoj temperaturi), fajanse , majolike i porculana.

## Povezano
* Skulpturski materijali

## Vanjske veze

* Bibliografija i nstituta Smithsonian o keramičkim pločicama i arhitekturi od terakote
Svastika

**Svastika** (sanskrit: स्वस्तिक *svástika*, dosl. dobrobit) je ekvilateralni križ sa kracima iskrivljenim pod pravim uglom. Crta se s početnom linijom usmjerenom u donju (卐) ili u desnu stranu (卍). Naziva se još i **kukasti križ (krst)** ili **tetra-gamadion**. Tradicionalno se prikazuje sa središnjom linijom u horizontalnom položaju ali ponekad i pod uglom od 45°.

Svastika je sveti simbol u budizmu, hinduizmu i džainizmu. Hindu verzija je ukrašena sa tačkama u svakom kvadrantu. Danas je na Zapadu poznatija kao simbol Nacističke partije prije i tokom Drugog svjetskog rata. Svastika je prisutna u Africi, u tradicijama predaka Etiopije i Gane među narodima Akan.

## Veze
* Krst ili križ

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Dekoracija

**Dekoracija** (francuski: *décoration*, latinski: *decoratio* = ukras) je **ures**, **ukras**, poglavito u likovnoj umjetnosti.

U slikarstvu i kiparstvu dekoracije su obično ornamenti ili uzorci koji se ponavljaju s ciljem da se slika ili skulptura učini dodatno interesantnija.

U arhitekturi, može se nalaziti na pročelju, portalima, prozorima i sl., a ostvaruje se uz uporabu stupova, polustupova, kontrafora, balustrada, arhivolta i arhitrava, niša i drugih građevnih i plastičnih elemenata, koji su u svakom stilskom razdoblju različito oblikovani.

Unutrašnjost građevine, stubišta, sobe, predvorja, dvorane, hodnici i sl. mogu se ukrasiti arhitektonskim, figuralnim i ornamentalnim dekoracijama, polustupovima, pilastrima, vijencima, freskama, slikama, štuko ukrasima, mozaicima, te različitim vrstama predmeta primijenjene umjentosti (svijećnjaci, tapiserije, umjetnički oslikane keramičke ili drvene ploče i dr.)

*Dekorativna umjetnost* (francuski: *art dècoratif* , kratica: *Art Deco*) je pojam nastao na izložbi dekorativne umjetnosti u Parizu 1925. godine, kojoj je zajednička odlika bila izrazita dekorativnost (urešenost).

## Poveznice

* Dekoracija (predmet) 
* Konstrukcije
* Art Nouveau
Krajolik

**Krajolik**, **predio** (ijek.) ili **predeo** (ek.), ili rjeđe **pejzaž**, geografsko je područje, koje je po svojim karakterisikama drugačije od ostalih.

Izraz *rajolik* je koncept koji je kontroverzan unutar geografskih znanosti i primarni mu je značaj u svakodnevnom jeziku. Semantički se dobiva sa sadržajem fizinomičkih karakteristika kao sto su *[[harmonija (filozofija)|harmonija]], [[ljepota]], jedinstvost, cjelina, specifičnost, raznolikost * i *posebnost*.
 
Krajolik se može razlikovati na od prirode stvoreni *([[prirodni krajolik]])*, i (kulturni krajolik), koji je nastalo ili dominiran ljudskim djelovanjem.

Krajolici mogu biti *anorganski* (pustinja, slano jezero, led) i *organski* (šuma, savana, livade).

U tom smislu je krajolik prostor s tipičnim karakteristikama, obrazaca ili struktura.

Obuhvaća fizičke, biogene i antropogene (uključujući sociogene) strukture, npr. geomorfološke (stijene, pijesak, brda, ravnice), ekološke (voda, šume, livade) i tehničke (kameni zidovi, potporni zidovi, kuće, ceste )'' elemente krajolika.

I u literaturi kao i u stručnim knjigama se krajolik koristi u četiri značenja, koji imaju zajedništvo, da je krajolik dobije jedinstveni karakter:
 
# Izpunjeni ocrt područja koje je geografski relevantno. 
# Slikovit pogled na prostorni objekt, koji uključuje i linija horizonta. 
# Vidljivi dio zemljine površine, koja je iz jedne točke preglediva. 
# Simbol smisla za moderni subjekt, u smislu estetike.
Tokom 17. vijeka pejzažno slikarstvo nastalo je kao specifičan umjetnički žanr u Nizozemskoj.

## Povezano
* Pejzažno slikarstvo
* Pejzažna arhitektura
Sadako Sasaki

, japanska djevojčica koja je, u trenutku atomskog bombaridiranja Hiroshime, imala dvije godine i postala globalno najpoznatija *[[Hibakusha]]*, osoba koja je preživjela bombardiranje. Povijest Sadako pamti preko priče o tisuću origami ždralova, a danas se njezino ime koristi kao simbol nevinih žrtava rata.

Kada je, 6. kolovoza 1945., bomba pogodila Hiroshimu, Sadako je bila u svom domu kraj mosta Misasa, tek oko dva kilometra od mjesta eksplozije. Udar je bio toliko snažan da je Sadako izletjela kroz prozor. Njezina majka, Fujiko Sasaki, izašla je iz kuće da ju potraži, misleći da je mrtva, ali djevojčica je ipak bila živa. Posljedice bombardiranja bit će vidljive tek 10-ak godina kasnije. Naime, u studenom 1954., djevojčici su se na vratu pojavile otekline, a u siječnju 1955. su joj se na nogama pojavile purpurne mrlje. Nedugo zatim, dijagnosticirana joj je leukemija (njezina majka ju je nazvala "bolest atomske bombe"). Hospitalizirana je 21. veljače 1955. godine; dana joj je maksimalno još godina dana života.

U tom periodu, liječnici su zabilježili velik porast oboljelih od leukemije, posebice među djecom. Već početkom 1950-ih, bilo je jasno da leukemija nastaje kao posljedica izloženosti radijaciji.

Tokom boravka u bolnici, Sadako su često posječivali prijatelji iz razreda, a prema popularnoj priči, Sadako je željela izraditi tisuću origami ždralova, vjerujući kako će joj popularna legenda ispuniti želju i donijeti ozdravljenje. Ipak, njezino se stanje s vremenom pogoršavalo. Sredinom listopada 1955., noga joj je bila potpuno natečena. Nakon što su ju roditelji nagovorili da jede, Sadako je zatražila čaj s rižom i komentirala: "Dobro je." Bile su to njezine posljednje riječi.

Sadako Sasaki umrla je u jutro 25. listopada 1955. godine, u dobi od 12 godina, okružena obitelji.

Njezina smrt dovela je do brojnih apela za mir. U njezinu čast, 1958. godine je postavljena statua s njezinim likom kako u ruci drži zlatnog ždrala. Statua i danas stoji u Memorijalnom parku mira u Hiroshimi. Isto tako, njezina priča je bila tema nekoliko knjiga, među kojima se ističu *[[Sadako Will Leben]]*, austrijskog pisca Karla Brucknera, te *[[Sadako and the Thousand Paper Cranes]]*, američke autorice Eleanor Coerr.
Čeribaša

**Čeribaša** (turski: *çeribaşi* sintagma od riječi *çeri* = vojska + *başi* = glava, dakle vojni zapovjednik ) bili su zapovjednici paravojnih pomoćnih jedinica osmanske vojske - **[[vojnuci|vojnuka]]** sastavljene od lokalnog kršćanskog stanovništva Balkana, koja su postojale od 14. do 17. vijeka. 

*Čeribaša* ili *ceribaša* zvao se i pripadnik akindžija zadužen za obavještajni rad.  Danas se taj naziv koristi za romskog starješinu.  
## Izvori

## Vanjske veze
* ''Cèribaša'' na Hrvatskom jezičnom portalu
Patrola

**Patrola** (engl. *patrol* < franc. *patrouille*, prema *patrouiller*: gaziti po blatu), 	izviđačka akcija kojom se nadzire neko područje i brine za njegovu sigurnost; odred ili nekoliko vojnika, stražara i sl. koji izviđaju. Osoba koja vrši patrolu naziva se *patrolac* odn. *patrolka*.

## Historija

Izraz se prvi put pojavio u Francuskoj u 16. vijeku za ljude koji su bili zaduženi da obiđu noćne straže, što se tad zvalo *patrouille*, a što je značilo skitati po blatu.

## Tipovi

### Vojna patrola

U taktici, *patrola* je mala taktička jedinica koju veća jedinica šalje kopnom, morem ili zrakom u svrhu borbe i(li) izviđanja. Osnovna zadaća jedinice kod patroliranja je slijediti zadanu rutu na koju je poslana da je istraži neprijatelja ili da stupi s njim u borbeni kontakt. Patrolna jedinica može biti običan pješadijski vod, manja oklopna ili zračna jedinica.

### Policijska patrola

U policijskoj službi, patrole provode uniformirani policajci na dodijeljenom geografskom području koje izviđaju jer, da bi bile efikasne, policijske snage moraju biti u neposrednoj blizini građana kojima služe. Zato se one najviše vidi u javnosti, od kontrole prometa do sprječavanja kriminalnih radnji i hapšenja prekršitelja zakona.

## Povezano

* patrolni avion
* patrolni brod
* patrolni pas

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Patrolling'' na portalu Encyclopædia Britannica
Kulturna politika Evropske unije

**Kulturna politika [[Evropska unija|Evropske unije]]** ima za cilj promovirati kulturnu dimenziju evropske integracije kroz odgovarajuće zakonodavstvo i financiranje vlada. Te mjere podržavaju razvoj kulturne aktivnost, obrazovanje ili istraživanja od strane privatnih kompanija, NVO-a i pojedinačne inicijative u EU na polju filma, audiovizualnih umjetnosti, izdavaštva, muzike i zanata. 

Evropska komisija vodi ''Kulturni program (2007-2013)'', a EU financira kulturna tijela kao Evropski kulturni mjesec, Medijski program, Omladinski orkestar Evropske unije i program Evropskog glavnog grada kulture. 

EU daje donacije kulturnim projektima (njih 233 godine 2004. godine) te je pokrenula web posvećen Evropi i kulturi, odgovarajući na izričitu želju Evropskog savjeta da Komisija i države-članice "promoviraju umrežavanje kulturnih informacija kako bi omogućili svim građanima pristup evropskom kulturnom sadržaju kroz napredna tehnološka sredstva."

## Izvori

## Vanjske veze
* Language and culture section EurActiv.com
* Europe of cultures 50 years of artistic creation and cultural life from the 27 countries of the European Union with Ina
* EU Culture Portal (archived)
* Euronews - Culture
Konferencija UN o trgovini i razvoju

**Konferencija Ujedinjenih nacija o trgovini i razvoju** (UNCTAD) je osnovana 1964. kao stalno međuvladino telo. To je glavni organ Generalne skupštine Ujedinjenih nacija koji se bavi trgovinom, investicijama i razvojem. Ciljevi organizacije su „povećavanje obima trgovine, investicija i mogućnosti razvoja zemalja u razvoju kao i pomoć u njihovim naporima da se integrišu u svetsku ekonomiju na ravnopravnoj osnovi.“ Ideja za osnivanjem konferencije je zasnovana na problemima zemalja u razvoju na međunarodnom tržištu, međunarodnoj saradnji, kao i velikom disparitetu između razvijenih zemalja i zemalja u razvoju. 
Trenutno, UNCTAD ima 193 države članice. Sedište organizacije je u Ženevi. UNCTAD ima 400 zaposlenih i stalni godišnji budžet od oko 50 miliona dolara i oko 25 miliona dolara vanbudžetskih sredstava tehničke pomoći.

Konferencija Ujedinjenih nacija o trgovini i razvoju je osnovan 1964. godine u cilju obezbeđivanja foruma na kojem zemlje u razvoju mogu razgovarati o problemima koji se odnose na njihov ekonomski razvoj. UNCTAD je nastao na stanovištu da postojeće institucije kao što su GATT-a (sada Svetska trgovinska organizacija), MMF i Svetska banka nisu na pravi način organizovane kako bi bile usredsređene na probleme zemalja u razvoju. Primarni cilj UNCTAD-a je definisanje pravila koja se odnose na sve aspekte razvoja, uključujući trgovinu, pomoć, transport, finansije i tehnologiju. Tokom 1970-ih i 1980-ih, UNCTAD je značajno radio na ideji stvaranja novog međunarodnog ekonomskog poretka.

Jedan od glavnih dostignuća UNCTAD-a je osmišljavanje i sprovođenje ''generalizovanog sistem preferencijala''.

## Sastanci
Konferencija se obično sastaje jednom u četiri godine. Odbor UNCTAD-a za trgovinu i razvoj rukovodi radom UNCTAD-a između dve konferencije i sastaje se do tri puta godišnje.

## Povezano
* Međunarodna trgovina
* Globalni sistem trgovinskih preferencijala među zemljama u razvoju

## Vanjske veze
* UNCTAD naslovna strana
Derbendžije

**Derbendžije** (turski: *derbenci* od perzijske: *derbend* = klanac) bili su paravojska u Osmanskom Carstvu sastavljena od lokalnog kršćanskog stanovništva, koja je egzistirala od 16. do 19. vijeka, zadužena za osiguravanje prometa na nesigurnim mjestima (klanci, prijevoji) 

*Derbendžije* su u zamjenu za službu, imali nešto povoljniji status od ostalog stanovništva, plaćali su manji ili skoro nikakav porez. 
## Historija
Osmansko Carstvo se početkom 15. vijeka teritorijalno jako prošilo, i postalo pravi konglomerat različitih naroda, pa se pojavila potreba da se i lokalno kršćansko stanovništvo u novoosvojenim evropskim dijelovima carstva iskoristi kao faktor stabilnosti. 

*Derbendžije* nisu bili jedine paravojne formacije u koje su uključivani i kršćani, pored njih postojali su još vojnuci i martolozi. Ono što je interesantno sve tri formacije, se gotovo i ne spominju u usmenoj narodnoj predaji, kao tradicija nedostojna sjećanja.  *Derbendžije* su se pojavile kao zamjena za regularnu vojsku, kao stražari na nesigurnim mjestima, od sve brojnijih hajduka. Tako se zna da su od sredine 16. vijeka stanovnici tada malog naselja Jagodine bili *derbendžije*. Od vremena sultana Mehmeda II (1429. - 1481.) oslobođeni su odlaska u vojne pohode.
## Organizaciona struktura
O strukturi i naoružanju *derbendžija* ne zna se puno. Ali se zna da su to često bili gotovo svi sposobni muškarci, nekog age koji je kao feud dobio neki teritorij sa stanovništvom, tako da je on bio ujedno i komandant svojih *derbendžija*. Tako se zna da je *Ahmet-paša Kurt* iz albanskog Berata postao je za sultana Mustafa III **derbenci aga**, on je poznat po tome što je 1775. uhapsio Ali Pašu Janjinskog, koji je tad bio hajduk, ali ga je pustio jer je bio njegov unuk. 
## Izvori

## Vanjske veze
* ''Hajduci i uskoci u narodnoj poeziji'' na portalu Projekat Rastko
Ferman

**Ferman** (turska riječ od perzijske *farmân* / فرمان = *ukaz*) je naziv pisani dekret ili edikt vladara u nekim islamskim zemljama Bliskog i Srednjeg Istoka, koji je bio uobičajen kod osmanskih sultana.
## Porijeklo fermana
Sultan je u Osmanskom Carstvu bio vrhovni autoritet za sva pitanja, koji je pravo na tu poziciju formalno imao kao čuvar šerijata. Ali kako šerijat nije pokrivao sve aspekte osmanskog društvenog i političkog života, on je kako bi regulirao odnose, status i dužnosti svojih podanika izdavao fermane - zakonske akte.
## Reference

## Vanjske veze
* ''Firmano'' na portalu Trecani 
* ''Prijepis visokog carskog fermana iz 1778'' na portalu Bosanske Historije  
* ''Ferman Lorda Elgina iz 1801. u Britanskom muzeju''
Pavle (egzarh)

**Pavle** je bio bizantski egzarh Ravenne od 723. do 727. Prema Johnu Juliusu Norwichu je Paolo Lucio Anafesto, ličnost koja se tradicionalno priznaje kao prvi dužd Venecije, u stvari bio egzarh Pavle. Štoviše, Pavlov *[[magister militum]]* je imao isto ime kao i duždov navodni nasljednik Marcellus Tegallianus, što baca sumnju na historijsku autentičnost i tog dužda.

Godine 727. je u Ravenskom egzarhatu izbio ustanak protiv nametanja ikonoborstva u strane cara Lava III Izaurijca (vl. 717–741). Garnizoni u Ravenni i Vojvodstvu Pentapolis su se pobunili, odbacivši i egzarha Pavla i cara Lava III, kao i oficire koji su im bili odani. Pavle je oko sebe okupio lojalističke snage i pokušao ponovno zavesti red, ali je ubijen. Vojnici su potom izabrali vlastitog cara i počeli pripremati marš na Carigrad, ali kada su za savjet pitala papu Grgura II, on ih je odgovorio od svrgavanja bizantskog cara.

## Reference

## Literatura

* 
*
Marcello Tegalliano

**Marcello Tegalliano** (latinski: *Marcellus*) je, prema tradiciji, bio drugi dužd Venecije, koji je vladao od 717. do 726. Historičar John Julius Norwich je, međutim, tvrdio da je prvi dužd Paoluccio Anafesto u stvari bio Pavle, bizantski egzarh Ravenne, i da je Marcellus u stvari bio njegov *[[magister Militum|magister militum]]*.

## Izvori

## Literatura
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Gioviano Cepanico

**Giovano Cepanico** ili **Cepario** (; ) bio je venecijanski vojskovođa i velikodostojnik koji je godine 741. služio kao bizantski *[[magister Militum|magister militum]]* Venecije. Bizantski car mu je dao titulu *[[hypatus]]*, vjerojatno na podstrek Eutihija, ravenskog egzarha koji se sklonio u Veneciju nakon pada Ravenne u langobardske ruke. Eutihije je iz Venecije uspio ponovno osvojiti Ravennu. Za vrijeme njegovog uredovanja je izbio oružani sukob između naselja Eraclee i Equilioa, riješen za vrijeme njegovog nasljednika Giovannija Fabriciacoa.

## Literatura
* Samuele Romanin, *Storia documentata di Venezia*, Pietro Naratovich tipografo editore, Venezia, 1853.
Galla Gaulo

**Galla Lupanio** ili **Galla Gaulo** ({{fl.|755-756) bio je dužd Venecije koji je vladao od 755. do 756. O njegovom ranom životu i porijeklu se ne zna gotovo ništa. Na vlast je došao nakon pobune gradskih plemića u kojoj je svrgnut i oslijepljen njegov prethodnik Teodato Ipato. Ti su se događaji zbili u kontekstu meteža uzrokovanog padom bizantskog Ravenskog egzarhata i stvaranja tri frakcije u Venecije - pro-bizantske, koja je nastojala očuvati državnopravne veze ili barem savezništvo s nekadašnjom maticom; pro-franačke koja je nastojala osloniti na franačku državu ojačalu pod Karolinzima te frakcije koja je htjela Veneciju učiniti nezavisnom državom. Većina historičara vjeruje da je Galla bio pripadnik pro-franačke frakcije. U svakom slučaju, vladavina mu je bila kratka. Nakon samo četrnaest mjeseci ga je svrgnuo i oslijepio Domenico Monegario, favorit langobardskog kralja Deziderija.

## Literatura
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Domenico Monegario

**Domenico Monigario** ili **Domenico Monetario** () bio je dužd Venecije od 756. do 764. Oskudni i nepouzdani podaci o njegovom ranom životu i porijeklu sugeriraju da je bio iz Malamoca, a nadimak da mu je otac ili predak bio redovnik () ili kovač zlatnika (). U svakom slučaju, Domenico je na vlast došao u izuzetno burnom periodu venecijanske historije, kada je pad bizantskog Ravenskog egzarhata u langobardske ruke izazvao podjele u nominalno bizantskoj Veneciji na niz frakcija - pro-bizantsku, pro-franačku, pro-langobardsku i frakciju koja je htjela kroz neutralnost steći ili sačuvati nezavisnost. Domenico je na vlast došao svrgnuvši i oslijepivši uzurpatora Gallu Gaula, uz podršku langobardskog kralja Deziderija. Kako bi stvorio stabilnost i zadovoljio druge frakcije, pristao je da vlast dijeli s dvojicom tribuna, mada je nastojao centralizirati vlast samog dužda. Njegovu osmogodišnju vladavinu je obilježio početak ekonomske transformacije od pretežno ribarskog mjesta u grad temeljen na pomorskoj trgovini; u tu su svrhu potaknuta brodogradnja i te pokrenute prve značajnije tragovačke ekspedicije na Jonske otoke i Levant. Domenicovo nastojanje da dio tako stečenih blaga preda kao poklon papi Pavlu I je, međutim, izazvao ustanak u kome je Domenico svrgnut i oslijepljen. Njegov nasljednik Maurizio Galbaio je, pak, uspio Veneciji donijeti stabilnost.

## Literatura
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Giovanni Galbaio

**Giovanni Galbaio** (? - 803/4) bio je, prema tradiciji osmi, a prema historijskim zapisima šesti, dužd Venecije koji je vladao od 787. do nedugo pred smrt. Poticao je iz tradicionalno pro-bizantinske Eraclee, odnosno pripadao tadašnju frakciji koju je predstavljao njegov prethodnik i otac Maurizio Galbaio, koji se suprotstavljao Langobardima. Prilikom langobardskog pustošenja venecijanskog zaleđa i Istre 772/73. je zarobljen; oslobođen je nakon diplomatske intervencije koju mu je otac pokrenuo kod Franaka i Pape. Otac ga je 778/79. imenovao svojim regentom i nasljednikom, a što je formalno priznao bizantski car Lav IV Hazar, nominalni suveren Venecije.

Galbaio je 787. naslijedio oca i naslijedio njegovu pro-bizantsku politiku. Zbog nje je, pak, došao u sukob sa Francima koji su pod Karlom Velikim osvojili langobardska područja u Italiji. Taj se sukob reflektirao i kroz sukob dužda sa pro-franačkim patrijarhom Gradoa Giovannijem od Trsta; potonji je u sukobu koristio crkvenu zabranu trgovine robljem na Jadranu koja je tada Veneciji postajala značajan izvor prihoda. Nastojeći ojačati svoj položaj, Giovanni je svog sina Maurizia II imenovao za su-dužda, i za to dobio blagoslov bizantske carice Irene; za to, međutim, nije tražio pristanak naroda, pa mu je značajno pala popularnost. Giovanni je potom patrijarha nastojao oslabiti tako što je svog nećaka Cristofora imenovao biskupom Olivola. Kada je patrijarh to odbio potvrditi, na njega je poslao vojsku pod Maurizijom II. Sjedište patrijaršije Grado je zauzeto i spaljeno, a patrijarh bačen s gradskih zidina.

Taj je čin, međutim, protiv Galbaia okrenuo grad. Nasljednikom ubijenog patrijarha Giovannija je postao njegov nećak Fortunato (Fortunat) koji je sjedište doveo u Treviso, gdje su se, pod franačkom zaštitom počeli okupljati nezadovoljnici. Oni su za svog vođu izabrali Obelerija degli Anenorija koji je došao u grad i protjerao Galbaije. Oni su se sklonili u Mantovu; njihovi potomci su se nešto kasnije vratili u grad i preuzeli prezime Querini.

## Literatura
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Angelo Partecipazio

**Agnello Participazio** (*Angelo Particiaco*, latinski: Agnellus Particiacus; ? - 827) bio je 10. (po tradiciji) i 8. (po historijskim izvorima) dužd Venecije, koji je vladao od 811. do 827.

Poticao je iz bogate trgovačke porodice u Heracleji, te bio jedan od najranijih doseljenika na otok Rialto, gdje je naselje *civitas Rivoalti* pod njim postalo *civitas Venetiarum*. Agnello se godine 810. istakao uspješnom obranom Venecije od franačke opsade pod Pipinom od Italije. Tadašnji dužd Obelerio je bio po pro-franačkim simpatijama, pa je 811. svrgnut zajedno sa svojim su-duždevima i braćom Beatom i Valentinom.

Sljedeće godine je sklopljen *[[Pax Nicefori]]* kojim je Franačka priznala suverenitet Bizanta nad Venecijom. U stvarnosti je Venecija funkcionirala kao nezavisna država. Agnello je bio prvi dužd koji je sebi sagradio palaču i kovao novac. Vladavinu mu je također obilježila intenzivna graditeljska aktivnost, odnosno stvaranje kanala i mostova po kojima je danas poznata Venecija. Posljednje godine života mu je, međutim, obilježio sukob među sinovima Giustinianom i Giovannijem, nastao kada je Giovanni tokom Giustinianove diplomatske misije u Carigradu imenovan su-duždom i nasljednikom. Agnello je tokom sukoba čak opsjeo Giustiniana ali ga je na kraju ipak proglasio svojim nasljednikom.

## Literatura
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Fortunat Tršćanski

**Fortunat** (Trst, ? - Rim, 826.), katolički biskup i patrijarh u Mletačkoj Republici, gradeški patrijarh 803.-820. godine.

Porijeklom iz Trsta koji se tada nalazio na teritoriju Franačkoga Carstva, Fortunat je bio nećak gradeškoga patrijarha Ivana IV. Godine 777. postao je biskup Trevisa, preselivši se u taj grad. Godine 802. mletački dužd Giovanni Galbaio ubio mu je strica i patrijarha Ivana jer se usudio pobuniti protiv duždeve vlasti. Najveći je grijeh staroga patrijarha bio zapravo taj što je stao uz franačku stranu u periodu u kojem se Mletački dukat borio u političkom sukobu u kojemu su neki pokušavali zadržati tradicionalnu vjernost Bizantu i onih koji su nastojali podrediti se novom carstvu Karla Velikoga.

## Vanjske veze
* ''Istarska enciklopedija'': Fortunat
Obelerio Antenoreo

**Obelerio degli Antenori** (također poznat i kao **Antenoreo**; ? - 832) bio deveti (sedmi po historijskim zapisima) dužd Venecije koji je vladao od 804. do 811.

Pripadao je pro-franačkoj frakciji u Veneciji, koja se okupila oko treviškog biskupa Fortunata. Uz njegovu pomoć je 803/4. uspio svrgnuti pro-bizantskog dužda Giovannija Galbaia. Iako je za su-dužda imenovao svog brata Beata, koji je sve vrijeme bio bizantski simpatizer, svoju je odanost Francima iskazao formalno priznavši Karla Velikog za svog sizerena, kome se na Božić 805. otišao pokloniti u Aachen te uzeo Frankinju za suprugu, koja je prva *dogaressa* koja se spominje u historijskim zapisima.

Savez sa Francima je, međutim, kratko potrajao. Kada je bizantski car Nikifor I na Veneciju poslao flotu pod patrikiosom Niketom, Obelerio je na to reagirao poslavši bizantskom caru taoce i pristavši da ode u Carigrad kako bi mu se poklonio. Nakon povratka u Veneciju je Obelerio još jednog svog brata po imenu Valentino proglasio su-duždom.

Godine 809. su Franci i pro-franački Venecijanci na to reagirali pohodom koji je organizirao Pipin od Italije. Iako su Franci uspjeli zauzeti brojne teritorije, šestomjesečna opsada grada je završila neuspjehom. Obeleria je, međutim, pro-bizantska frakcija u gradu počela smatrati nepouzdanom, te je 811. svrgnut i zamijenjen Angelom Partecipazioom.

Obelerio se sklonio u Carigrad gdje je u egzilu proveo gotovo dvadeset godina. Odatle je pobjegao kako bi se, vjerojatno uz pomoć franačkog cara Lotara I, pokušao vratiti na vlast oružanim putem. Trupe novog dužda Giovannija I Partecipazija su ga, međutim, porazile. Obelerio je zarobljen, te mu je odrezana glava.

## Izvori
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.
Pietro Tribuno

**Pietro Tribuno** (? - 912) bio je dužd Venecije od 887. do smrti.

Rodio se kao sin Domenica Tribuna i Agnelle, nećake svog prethodnika Pietra I Candiana. Nakon što je Candiano u jesen 887. poginuo u bitci kod Makarske, vlast je pokušao preuzeti bivši dužd Giovanni II Partecipazio, ali je zbog slabog zdravlja od toga odmah odustao i novi dužd je postao Tribuno. 

Tribuno je nastojao osigurati mir s nasljednicim karolinškog vladara Karla Debelog. Godine 888. je sklopio prvi, a godine 891. i drugi sporazum s Arnulfom Karantanskim. Potonji je sadržavao odredbe o trgovačkim povlasticama Venecijanaca u Karolinškom Carstvu, uključujući suđenja po venecijanskim zakonima. Već 890-ih se na teritoriji Venecije uslijed toga pojavila dotada nepoznata proizvodnja i obrada željeza. Godine 898. su pak Italiju prvi put napali Mađari, pri čemu je opustošena Lombardija. Mađari su 899. pri povratku pokušali zauzeti Veneciju, ali je Pietro Tribuno, koristeći galije s kojima se mađarska improvizirana plovila nisu mogla mjeriti, uspješno obranio grad. Tribuno je nakon toga nastavio graditeljsku djelatnost, ojačavši obranu grada i kopajući nove kanale; također je sagradio niz crkava.

## Literatura
*
Pietro II Candiano

**Pietro II Candiano** (o. 872 - 939) bio je dužd Venecije od 932. do smrti. 

Rodio se kao sin dužda Pietra I Candiana, poginulog u bitci kod Makarske 887. Na vlast je došao nakon ostavke dužda Orsa II 932. za koju dio historičara vjeruje da nije bila dobrovoljna. Vladavinu mu je obilježila agresivna vanjska politika, odnosno prva nastojanja da Venecija proširi svoju vlast i hegemoniju na istočne obale Jadrana. Prva se na meti našla Istra, tada pod vlašću furlanskih markgrofova koji su se Venecijom došli u sukob. Candiano je poslao vojsku u Istru i kombinacijom vojnog pritiska i trgovačkog embarga prisilio niz tamošnjih gradova - uključujući Koper, Trst i Pula - da Veneciji priznaju niz trgovačkih povlastica. Također je napao i razorio grad Comacchio, dotadašnjeg suparnika Venecije. Imao je dobre odnose sa Bizantom i sina Pietra poslao u Carigrad u diplomatsku misiju. Njegova unutrašnja politika nije poznata, ali se pretpostavlja da nije bio previše popularan u trenutku smrti, jer ga je naslijedio Pietro Participazio.
Pietro Partecipazio

**Pietro Badoer Participazio** (?–942) bio je dužd Venecije koji je vladao od 939. do smrti. Rodio se kao sin dužda Orsa II Partecipazija, a duždem postao nakon smrti dužda Pietra II Candiana. Njegova kratka vladavina, po svemu sudeći, nije obilježena nijednim značajnijim događajem. Umro je tri godine nakon izbora te je sahranjen kraj oca u crkvi crkvi San Felice u Ammiani. Naslijedio ga je Pietro III Candiano, sin njegovog prethodnika. 

## Izvori
* Medieval Lands Project
Pietro III Candiano

**Pietro III Candiano** (? - iza 959) bio je dužd Venecije koji je vladao od 942. do 959. Bio je sin dužda Pietra II Candiana i unuk Pietra I Candiana, ubijenog od Neretljana u bitci kod Makarske. Za dužda ga je izabrala narodna skupština nakon smrti Pietra Participazija. Početak vladavine su mu obilježili sukobi s Neretljanima; godine 948. je sa 33 galija vodio pohod na istočnu obalu Jadrana, nakon čijeg je neuspjeha sa Neretljanima potpisao sporazum od 50-godišnjem plaćanju danka u zamjenu za neometan promet mletačkih brodova. Neki historičari to povezuju s polulegendarnim neretljanskim prepadom na Veneciju koji se danas evocira kroz venecijanski Karneval. Godine 951. je, pak, uspio ishoditi niz trgovačkih povlastica od kralja Berengara II od Italije. Kada je vlastitog sina Pietra 959. pokušao imenovati su-duždom, narod je bio toliko bijesan da ga je htio pogubiti; mladi Pietro, koji je uživao popularnost, smirio je situaciju poslavši oca u egzil i samostalno preuzevši vlast. Pietro se sklonio u Ivreu gdje je proveo ostatak života; datum njegove smrti nije poznat.
Pietro IV Candiano

**Pietro IV Candiano** (? - 976) bio je 22. (po tradiciji) ili 20. (historijski) dužd Venecije koji je vladao od 959. do smrti. 

Bio je najstariji sin dužda Pietra III Candiana. Na vlast je došao nakon što ga je otac imenovao su-duždom; narod, koji se bojao da će gradom zavladati dinastija Candiano, je digao pobunu. Ona je smirena kada je mladi Pietro obećao kako će oca prognati izvan grada. Stari Pietro je neko vrijeme uz pomoć kralja Berengara II pokušao vratiti na vlast, ali ga je sin u tome na kraju spriječio.

Pietro je bio oženjen za izvjesnu Giovannu, s kojom je imao sina po imenu Vitale (koji će postati budući dužd) i neimovanu kćer koja je postala supruga budućeg dužda Tribuna Memmoa. Poslije se od nje razveo kako bi se mogao oženiti za Waldradu, langobardsku plemkinju i kćer spoletskog vojvode Huberta, odnosno rođaku rimsko-njemačkog cara Otona I. Ona mu je donijela bogati miraz koji je uključivao Treviso, Furlaniju i Ferraru, a s njome je imao sina po imenu Pietro.

Početak vladavine mu je obilježila zabrana trgovine robljem, koju je izglasala venecijanska narodna skupština u junu 960. Preko Waldrade je nastojao izgraditi savezništvo sa rimsko-njemačkim carevima, te je 2. decembra 967. ishodio niz izdašnih trgovačkih povlastica za venecijanske trgovce, ali i vlastitu porodicu. S druge strane ga je bizantski car Jovan I Cimiskije prisilio da zabrani trgovinu sa Saracenima 971.

Smrt Otona I je 973. Pietru oduzela glavnog vanjskog zaštitnika i oslabila njegov položaj. Zbog toga je 976. u Veneciji izbila pobuna prilikom koje su pobunjenici zapalili duždevu palaču. Tada su stradali Pietro i njegov sin, čiji su leševi bačeni u klaonicu prije nego što su propisno sahranjeni u crkvi Sant'Ilario. Novi dužd je postao Pietro I Orseolo, koji je zaštitio Waldradu i ostavio njene posjede nedirnute kako ne bi na sebe navukao bijes novog cara Otona II.

## Literatura
* Norwich, John Julius. *A History of Venice*. Alfred A. Knopf: New York, 1982.