Aristofan

**Aristofan** (grč. Ἀριστοφάνης, rođen oko 445. godine pre n.e. u Atini, umro oko 385. godine pre n.e.) najznačajniji je predstavnik stare atičke komedije i jedan od najvećih pesnika cele antičke komedije.

## Život

O njegovom životu zna se malo. Rodio se u Atini od oca Filipa i majke Zenodore. Komedije je počeo pisati vrlo mlad, no nije ih prikazivao pod svojim imenom, nego pod imenima komičkih pesnika Kalistrata i Filonida. Iz stihova u *[[Aharnjani]]ma*  zaključuje se da je živeo na Egini ili da je tamo imao imanje, ali ni to nije sigurno. S obzirom na to da je 427. pne. sebe smatrao previše mladim da sam prikaže predstavu, njegovo rođenje se može smestiti negde između 455. i 445. pne. Umro je oko 385. pne. Spominju se tri njegova sina: Ararot, Nikostrat i Fileter, koji su svi takođe bili komediografi.

Aristofanova mladost i zrelost padaju u doba dugotrajnog peloponeskog rata (431‒404. pne.), koji često daje okvir u kome se odigrava radnja njegovih komada.

## Dela

Pored jedanaest potpunih komedija, sačuvana su 32 naslova, od kojih su neki dublete, a neki pripadaju komadima koje su napisali drugi komediografi, te oko hiljadu fragmenata i citata kod drugih antičkih pisaca. Sačuvane su komedije: *[[Aharnjani]]*, *[[Vitezovi (Aristofanova komedija)|Vitezovi]]*, *[[Oblakinje]]*, *[[Ose (Aristofanova komedija)|Ose]]*, *[[Mir (Aristofanova komedija)|Mir]]*, *[[Ptice (Aristofanova komedija)|Ptice]]*, *[[Lizistrata]]*, *[[Tesmoforijazuse]]*, *[[Žabe (komedija Aristofana)|Žabe]]*, *[[Eklesijazuse]], [[Pluto (Aristofan)|Plut]]*. Njegove su komedije obično dobijale nazive po onome što je hor prikazivao (*Ose*, *Oblaci*, *Žabe*, *Ptice*). *Aharnjani*, *Vitezovi* i *Žabe* osvojile su prvu nagradu na takmičenjima, dok su *Ose*, *Mir* i *Ptice* osvojile drugu. *Oblaci* su bili treći, tj. poslednji, a za ostale komedije nisu sačuvane didaskalije.

Sačuvane komedije i one izgubljene koje se mogu datirati bile su prikazane ovim redom:

Nakon 388. pne. Aristofanov sin Ararot prikazao je *Eolosikona* (Αἰολοσίκων) i *Kokala* (Κώκαλος). *Kokal* već anticipira neke odlike nove atičke komedije.

## Odlike komediografskog rada

### Struktura i forma komedija

U prvom periodu, do 421. pne., Aristofan poštuje ustaljenu strukturu drame, posebno u vezi s odnosom parode (ulaska hora) i parabaze (obraćanja hora publici) prema ostatku komedije. Počev od *[[Ptice (Aristofan)|Ptica]]* u toj se strukturi zapažaju značajne promene, koje kulminiraju u *[[Eklesijazuse|Eklesijazusama]]* i *Plutu*, gde su uvedene horske pesme koje više nemaju organske veze sa zapletom i koje su u našim tekstovima označene rečju: χοροῦ, tj. "(pesma) hora". Štaviše, u *[[Pluto (Aristofan)|Plutu]]* hor gotovo da ometa odvijanje radnje. Pored ovih strukturnih promena, *Eklesijazuse* i *Pluto* razlikuju se od ranijih drama i po tome što u njima ima znatno manje aluzija na savremene prilike, premda ih nije sasvim nestalo.

Aristofan svojim šarolikim i maštovitim jezikom s lakoćom piše duhovitu, svečanu ili nežnu liriku. Izvanredno se igra muzikom i rečima stvarajući iluzije gradskog žamora, oluje, pevanja slavuja, graktanja vrana i čavki i kreketanja žaba. Jezik mu je svakodnevni atički govor, obogaćen duhovitim rečima iz žargona i bogat komičnim složenicama. Radi komičnog efekta upotrebljava i reči iz drugih grčkih dijalekata i iz drugih jezika.

### Teme i kritika društva

Aristofan je bio angažovan pisac, neposredan i oštar u svojoj kritici. On je pažljivi posmatrač onog apsurdnog i pompeznog kod ljudi. Omiljeno su mu oružje parodija, satira i preterivanje do tačke fantaziranja, a za mete najradije bira istaknute političare, savremene književnike, muzičare, učenjake i filozofe te sve one pojave koje predstavljaju neku kulturnu ili društvenu promenu. Likovi koje pesnik prikazuje sa simpatijama redovno izražavaju osećaje ljudi koji žele da budu ostavljeni na miru kako bi se na tradicionalan način posvetili tradicionalnim užicima, no oni su istovremeno dovitljivi, siloviti i uporni u tome da dobiju ono što žele.

U Aristofanovom delu nigde ne nalazimo dokaza za tvrdnju da je pesnik bio zagovornik oligarhijskog uređenja, pa tako ni u komedijama prikazanim 411. pne., kada je do u Atini zaista i došlo do oligarhijskog prevrata. Aristofanovi napadi na političare zapravo se ne razlikuzuju bitno od moderne političke satire. I nisu samo demokratski političari podvrgunuti Aristofanovoj kritici; pod udarom njegovog pera našli su se i muškarci i žene, mladići i starci, državnici i vojskovođe, pesnici i filozofi, seljaci i građani, robovi i bogovi. Niko nije izuzet od kritike i stoga je teško odlučiti koja je moralna pouka ili politička poruka određenog komada, ako je uopšte ima.

U *[[Vitezovi (Aristofan)|Vitezovima]]* Kleona ne kritikuje neki častan i ispravan građanin, nego jedan nepismeni i drski prodavac kobasica, koji ga tako pobedi u njegovoj vlastitoj igri. U *[[Oblaci (Aristofan)|Oblacima]]* Sokratova "žrtva" je glupava i nepoštena, a u nadmetanju između Dobra i Zla, Dobro – koje karekterišu zloba, seksualna raskalašnost i isprazna nostalgija – na kraju prelazi na stranu Zla. U *[[Tesmoforijazuse|Ženskoj skupštini na Tesmoforijama]]* Euripid se sve vreme ismeva, da bi na kraju drame izašao kao pobednik. U *[[Žabe (Aristofan)|Žabama]]* na kraju nadmetanja između Eshila i Euripida Dionis se nađe u stanju potpune neodlučnosti. Današnji se čitalac divi junakinji *[[Lizistrata|Lizistrate]]*, no Aristofan i njegova publika možda smatrali apsurdnim i smešnim upravo one njene karakteristike koje mi vidimo kao dirljive i razumne.

Izgleda da Aristofanov društveno-politički uticaj nije bio veliki. Platon ga krivi za stvaranje pogrešne slike o Sokratu. S druge strane, *[[Aharnjani]]* i *[[Lizistrata]]* nisu, kako se čini, ni na koji način kod atinskog demosa pobudili želju za mirom s Peloponežanima (*[[Mir (Aristofan)|Mir]]* nije formirao javno mnjenje, nego ga je odražavao), a Kleon je izabran za jednog od deset atinskih stratega nedugo nakon što su prvu nagradu osvojili *Vitezovi*, puni žestoke tirade protiv Kleona. Ne treba zaboraviti ni činjenicu da je Aristofan preživeo ne samo Kleonove napade nego je, zajedno s drugim komediografima, preživeo i dva oligarhijska prevrata i dve obnove demokratskog uređenja. U Platonovoj *[[Gozba (Platon)|Gozbi]]* Aristofan je prikazan kao prijatan i žovijalan sagovornik koji skreće jednu ozbiljnu raspravu u duhovitom smeru, i možda je upravo u tom svetlu treba posmatrati njegovo delo. Kako se čini, ono zapravo nije imalo uticaja na društveni i politički razvoj Atine.

## Reference

## Literatura
* Dr Miloš Đurić, *Istorija helenske književnosti*, Beograd, Zavod za udžbenike i nastavna sredstva, 1988, 
* Radmila Šalabalić, "Aristofan, pesnik rata i mira", predgovor u knjizi *Žabe, Aristofan*; prevod sa starogrčkog, uvod i komentar Radmila Šalabalić, Matica srpska, 1978.
* Milivoj Solar, Povijest svjetske književnosti, Zagreb, 2003, 
* Milivoj Sironić, Damir Salopek, "Grčka književnost", u: *Povijest svjetske književnosti*, knjiga 2, 1977, str. 124 sqq.
* *[[The Oxford Classical Dictionary]]* (3. izd.), 2003, str. 16s sqq.

## Videti
* Antika
* Grčka književnost
* Antička komedija