Vulgarni latinski jezik

**Vulgarni latinski** (lat. *sermo vulgaris*; **kolokvijalni latinski**) označava dijalekte latinskog jezika koji su se govorili prvenstveno u zapadnim provincijama Rimskog carstva, sve dok se ti dijalekti, međusobno se sve više udaljavajući, nisu razvili u posebne romanske jezike u 9. veku.

Govorni latinski razlikovao se od književnog klasičnog latiniteta u izgovoru, leksici i gramatici. Neke odlike vulgarnog latiniteta pojavljuju se tek u doba poznog carstva, dok su druge njegove odlike postojale u govornom latinitetu i mnogo ranije, bar u svom početnom obliku. Većina odlika vuglarnog latiniteta ukazuje na to da je on bio pre govorni nego pisani jezik, s obzirom na to da svedočanstva koja posedujemo o njemu upućuju na zaključak da se govorni latinski u to doba podelio na različite dijalekte. Budući da ne postoje transkripcije govornog latinskog koji je tada bio u svakodnevnoj upotrebi, istraživanja vulgarnog latiniteta moraju se oslanjati na posredne metode.

Naše znanje o vulgarnom latinskom proizlazi iz tri glavna izvora. Prvo, komparativna metoda može uspostaviti vezu između pojedinih oblika u zabeleženim romanskim jezicima te ukazati na razlike u odnosu na klasični latinitet. Drugo, različiti tekstovi o deskriptivnoj gramatici iz doba poznog latiniteta kritikuju jezičke greške koje su pravili govornici latinskog, što nam pruža informacije o tome na koji su način govornici latinskoga u to doba upotrebljavali taj jezik. Treće, gramatičke pogreške i neklasična upotreba na koje se ponekada nailazi u poznolatinskim tekstovima takođe mogu baciti svetlo na govorni jezik.

## Definicija vulgarnog latiniteta

Reč *vulgaris* znači jednostavno ’običan’ ili ’narodni’, ali za klasične filologe termin »vulgarni latinitet« ima nekoliko značenja.

# Prvo, on označava govorni latinski jezik Rimskoga carstva. Klasični latinitet bio je više veštački pisani jezik i, u stvarnosti, latinski koji su širili rimski vojnici po Galiji, Hispaniji i Dakiji nije uvek bio onaj jezik koji nalazimo u Ciceronovim delima. U ovom značenju, vulgarni latinitet bio je govorni jezik, za razliku od »poznolatinskog«, koji je predstavljao pisani jezik i koji u opštim karakteristikama pokazuje relativno male razlike u odnosu na pretpostavljeni klasični standard. 
# Drugo, on označava hipotetičkog prethodnika romanskih jezika, protoromanski. Taj konkretni jezik ne poznajemo iz neposrednih svedočanstava, s izuzetkom nekoliko natpisa u obliku grafita. Taj latinski pretrpeo je značajan broj važnih promena, uključujući i fonetske, a može se rekonstruisati pomoću komparativne lingvističke metode, upoređujući rezultate tih promena onako kako se oni pojavljuju u narodnim romanskim jezicima.
# U istom ovom užem značenju, vulgarnim latinitetom naziva se ponekad hipotetični protoromanski jezik iz koga su nastali zapadni romanski jezici: govori koji se nalaze severno i zapadno od linije La Spezia – Rimini, u Francuskoj i na Pirinejskom poluostrvu, kao i romanski jezici u severoistočnoj Africi, od kojih gotovo da nije ostalo nikakvih tragova. Prema ovoj tački gledišta, italijanski koji se govori u jugoistočnoj Italiji, rumunski i dalmatski jezik imali su poseban razvoj.
# Najzad, termin »vulgarni latinski« upotrebljava se i da se opišu gramatičke inovacije koje se nalaze u nekim tekstovima napisanim poznolatinskim jezikom, na primer u spisu *[[Peregrinatio Aetheriae]]* (4. vek), u kome je jedna monahinja opisala svoj put u Palestinu i na Sinajsku goru, ili u delima Grgura Tourskog. Budući da su pisana svedočanstva vulgarnog latiniteta veoma retka, ova dela su veoma korisna klasičnim filolozima, pre svega jer ponekada sadrže »greške« koje nam daju uvid u govore koji su bili u upotrebi tokom perioda u kome su napisani.

Neka književna dela, koja međutim nisu pisana jezikom visokog stila, nastala u klasičnom razdoblju rimske književnosti, takođe mogu osvetliti strukturu vulgarnog latiniteta. Plautove i Terencijeve komedije, u kojima značajnu ulogu igraju likovi koji su robovi, čuvaju neke osnovne prvobitne oblike poznolatinskog jezika, a isti je slučaj i sa dijaloškim delovima Petronijeve *[[Trimalhionova gozba|Trimalhionove gozbe]]*.

Vulgarni latinski imao je različite razvojne puteve u različitim rimskim provincijama, a ti su putevi rezultirali postepenim nastajanjem francuskog, italijanskog, španskog, rumunskog, katalonskog i retoromanskog jezika. Premda je latinski ostao zvanični jezik, vulgarni latinski bio je narodni jezik, i to sve dok se ti novi lokalizovani oblici nisu toliko međusobno udaljili da su prerasli u nove standarne jezike. Prema tome, smatra se da se vulgarni latinski izgubio od trenutka kada su lokalni dijalekti počeli da stiču sve više vlastitih odlika koje su ih učinile posebnim jezicima. Ovi protoromanski jezici transformisali su se u isto vreme i u istoj srazmeri u romanske jezike, i može se reći da se ta transformacija dovršila onda kada se u svakome od tih jezika mogao razlikovati poseban oblik.

Smatra se da je tokom 3. veka došlo do važnih promena u leksici i morfologiji vulgarnog latiniteta, npr. *equus* ’konj’ prešlo je u *caballus* ili *cavallus*, što je kasnije dalo italijanski oblik *cavallo* i francuski *cheval*. Nedavna istraživanja su izgleda pokazala da je i izgovor počeo da se razlikuje i već počeo nalikovati izgovorima savremenih romanskih jezika. Prema ovim istraživanjima, najznačajniji primer ovih promena pronađen je u okolini Napulja. Međutim, sve se te promene nisu događale na isti način na celoj teritoriji Rimskog carstva, pa su se stoga najveće razlike možda nalazile između različitih oblika vulgarnog latiniteta u najudaljenijim provincijama, na šta je delimično uticalo i prihvatanje novih korena reči iz drugih jezika koji su se u tim oblastima govorili. Zbog svega toga treba primetiti da se ova teorija većim delom oslanja na rekonstrukciju *[[a posteriori]]*, pre nego na tekstove.

Tokom nekoliko vekova nakon pada Rimskog carstva, vulgarni latinitet i pisani poznolatinski jezik postojali su paralelno, jer su obrazovani ljudi, koji su inače govorili jednim od lokalnih romanskih govora, u pisanju upotrebljavali korektnu gramatiku i tačan pravopis, pa je rezultat bio pisani jezik na koji su uticale norme klasičnog latiniteta. Međutim, na trećem saboru u Toursu 813. godine odlučeno je da se sveštenicima omogući da propovedi obavljaju na lokalnim narodnim narečjima kako bi ih stanovništvo moglo bolje razumeti. Ta narodna narečja bili su kako *rustica lingua romanica*, oblik vulgarnog latiniteta koji se u to doba jasno razlikovao od starog crkvenog latiniteta, tako i dijalekti nemačkog jezika. To je bio važan trenutak u razvoju vulgarnog latiniteta. Godine 842, dakle nepunih trideset godina nakon tourskog sabora, *[[Zakletve iz Strazbura]]*, u kojima je zabeležen jedan sporazum između dvojice naslednika Karla Velikog, zapisane su na jednom romanskom jeziku, koji nije latinski.

Jedan odlomak iz teksta *Zakletvi* glasi:

:*Pro Deo amur et pro christian poblo et nostro commun salvament, d’ist di in avant, in quant Deus savir et podir me dunat, si salvarai eo cist meon fradre Karlo et in ajudha et in cadhuna cosa, si cum om per dreit son fradra salvar dift, in o quid il me altresi fazet, et ab Ludher nul plaid numquam prindrai, qui, meon vol, cist meon fradre Karle in damno sit.*

:**Prevod:** „Za ljubav Božju i za hrišćanski narod i naše zajedničko spasenje, od danas pa sve dok me Bog bude darovao zdravljem i moći, pomagaću svom bratu Karlu svojom pomoći i u svakoj stvari, kako svako i treba da vlastitom bratu pomaže, prema pravdi, pod uslovom da i on isto čini za mene, i da nikada sa Lotarom neću sklopiti nikakav savez koji bi, po mojem saznanju, mogao biti štetan po mojega brata Karla.”

U poznolatinski jezik, čije je središte i dalje bio Rim, verovatno su prodirale ove novine, beležeći promene do kojih je dolazilo u bližoj oblasti, koja se može otprilike poistovetiti sa Italijom. Zvanični latinski još uvek je bio nepromenjen i »nepromenljiv«, s jedne strane zahvaljujući kodifikaciji rimskog prava koju je preduzeo car Justinijan *([[Corpus iuris civilis]])*, a s druge strane, zahvaljujući crkvi. Taj jezik bio je konačno unifikovan u srednjovekovnim rukopisima i definitivno razdvojen od vulgarnoromanskih idioma koji su se do tada ustanovili kao posebni jezici. Pisani jezik nastavio je da postoji kao srednjovekovni latinitet. Narodni romanski dijalekti pojavili su se kao posebni jezici i počeli razvijati vlastite gramatičke i pravopisne norme. Od tada se više ne može govoriti o vulgarnom latinitetu, jer jezik kojim se u svakodnevnom životu tada govorilo više nije bio latinski već jedan od novonastalih romanskih jezika.

## Fonologija

### Vokali

U vreme kraja Rimskog carstva dogodila se jedna važna promena, koja je proizvela pravi haos u celom dotadašnjem fonetskom sistemu i ostavila traga u svim romanskim jezicima. Latinski je imao deset različitih vokala: dugo i kratko /a/, /e/, /i/, /o/, /u/, tri diftonga: /ae/, /oe/, /au/ (kojima neki dodaju i diftong /ui/), dok dugo i kratko -*y*- (tj. /ü/) treba smatrati pozajmicom iz grčkog jezika.

U navedenom periodu došlo je do postepene promene u mestu artikulacije vokala, a pored toga i do promene u kvantitetu, koja je uticala na sve vokale osim na vokal /a/. Dugi vokali su se kratili, a kratki su se produžavali, sve dok nisu završili kao poluotvoreni vokali. Promene do kojih je došlo mogu se zabeležiti na sledeći način:

* [e:] > [e] i [e] > [ε]
* [i:] > [i] i [i] > [ɪ]
* [o:] > [o] i [o] > []
* [u:] > [u] i [u] > [ʊ]

Kao posledica te promene, od sistema dvostrukog seta vokala koji je postojao u klasičnom latinitetu nastao je nestabilniji jednostruki sistem, koji se zbog svoje strukture razvio na različite načine u svakom romanskom jeziku.

U vokalskom trouglu te se promene beleže ovako:

**Klasični latinski:**

**Vulgarni latinski:**

Mešavina koja je nastala u fonološkom sistemu proizvela je amalgamaciju koja je dodatno povećala njegovu nestabilnost. Promene vokala [o:], [u] u [o], kao i vokala [e:], [i] u [e] – da se ne spominje monoftongizacija diftonga /ae/ i /oe/ u [e] i [ε] – poremetile su ravnotežu klasičnog sistema vokala i odnos između dugih i kratkih vokala. Na to ukazuju neke odlike poznog latiniteta. Na primer, postalo je teško u uhu čuti i shvatiti nekadašnju razliku između izgovora reči *ōs* ’usta, lice’ i izgovora reči *ŏs* ’kost’ ili između reči *vās* ’posuda’ i *văs* ’jamac’, a zbrku je svakako uvećalo i slabljenje razlike između glagolskih oblika tipa *vĕnit* ’dolazi’ i *vēnit* ’došao je’.

Uzrok navedenih promena bila je nesumnjivo uloga dinamičkog akcenta, koji je prouzrokovao, s jedne strane, duženje akcentovanih vokala i nakon toga njihovo očuvanje u romanskim jezicima, a s druge strane, razvijanje u dva vokala (tj. diftongizaciju) i zatvaranje ili slabljenje neakcentovanih slogova.

Kao posledica toga, latinske reči *pira* ’kruška’ i *vēra* ’istinita’ imale su sličan odraz u romanskim jezicima, osim što se naravno njihovi fonetski principi razlikuju: ital./špan. *pera*, *vera*, starofranc. *peire*, *veire*. Latinski akuzativi jednine *nuce(m)* ’orah’ (nominativ: *nux*) i *vōce(m)* ’glas’ (nominativ: *vox*) takođe su imali gotovo isti odraz u većini romanskih jezika: ital. *noce*, *voce*, port. *noz*, *voz* i franc. *noix*, *voix*. Ova promena ne opaža se u rumunskom i sardinskom jeziku.

Klasični diftonzi pretrpeli su značajne promene, naročito diftonzi /ae/ i /oe/, koji su se razvili u [ε] i [e], i čiji je izgovor bilo teško međusobno razlučiti. Diftong /oe/ bio je redak već u klasičnom latinskom i predstavljao je srednju fazu razvoja starog diftonga [oɪ] > [ɔɪ̯] > [e], a isti je slučaj bio i s diftongom [aɪ] > [ɛː] > [ɛ] . Promene je pretrpeo i diftong /au/, kako se može videti iz mlađeg izgovora *Clodius* u odnosu na klasični *Claudius* ’Klaudije’, ali ipak ta promena nije bila opšta i karakteristična je za »niži stil« iz prvog carskog perioda. Premda se diftong /au/ na početku reči održavao, zapažamo tendenciju ka njegovoj monoftongizaciji u različitim romanskim jezicima, sve dok se nije razvio u [o], npr. lat. *aurum* ’zlato’, franc. *or*, ital. *oro*.

S druge strane, kratki vokali [o], [e] pokazuju nestabilnost. Pokazuje se tendencija ka njihovom razvijanju u diftonge sastavljene od novih vokalskih vrednosti, različitih u svakom romanskom jeziku.

**Primeri:**

* Latinska reč *focus* ’ognjište’ proširila se u protoromanskom periodu s akuzativom *focu(m)* u značenju ’vatra’, zamenivši tako klasičnu latinsku reč *ignis*. Rezultat u više romanskih jezika jeste diftongizacija: franc. *feu*, ital. *fuoco*, špan. *fuego*.
* Duženje akcentovanih vokala osnažilo je tendenciju ka diftongizaciji. Latinska reč *pes, pedis* ’stopalo, noga’ ušla je u romanske jezike preko akuzativskog oblika *pede(m)*, što je u francuskom dalo oblik *pied* (s diftongom). Slično tome, latinsko *rex, regis* ’kralj’ predstavljalo je polaznu tačku od koje je nastalo francusko *roi*.

U francuskom i italijanskom ove se promene zapažaju samo u otvorenim slogovima. U španskom, pak, do diftongizacije je dolazilo nezavisno od fonetskog okruženja vokala, što je dovelo do jednostrukog sistema od pet akcentovanih i neakcentovanih vokala. Portugalski uopšte ne pokazuje diftongizaciju, npr. *focus* > port. *fogo* ’vatra’. Rumunski pokazuje diftongizaciju kratkog /e/, npr. lat. *ferrum* > rum. *fier* ’gvođže’, ali ne i kratkog /o/ (lat. *focus* > rum. *foc*).

Portugalski je u određenoj meri izbegao nestabilnost vokalskog sistema koji je nasledio iz vulgarnog latinskog, jer je u potpunosti očuvao razliku koja je u latinskom postojala između dugih i kratkih vokala u zatvorenim i otvorenim slogovima. Latinsko dugo *ē* i *ī* postali su u portugalskom zatvoreni vokali, koji se beleže kao *ê* i *ô* ukoliko su akcentovani, dok su njihovi kratki ekvivalenti prešli u otvorene vokale, koji se beleže kao *é* i *ó* kada su akcentovani. Ipak, određeni stepen nestabilnosti proizašao je iz neakcentovanog *o*, koje je dalo [u], i iz neakcentovanog *e*, koje je dalo [i] ili [].

Sličan fonetski razvoj opaža se i u katalonskom jeziku. Latinsko kratko *o* dalo je otvoreni vokal, dok je kratko *e* prešlo u zatvoreno [e] u zapadnim dijalektima, odnosno u [ə] (schwa) u istočnim. Ovo schwa razvilo se postepeno u otvoreniji glas, ali se na Balearskim ostrvima održalo kao srednji vokal sve do danas. U istočnim katalonskim dijalektima zapaža se izvesna nestabilnost vokala, kao i u portugalskom: neakcentovani vokali /e/, /o/ prelaze u schwa (pokazuje se da ova promena nije uopšte uticala na /e/ koje se nalazilo neposredno pre akcentovanog sloga i koje se u izgovoru i dalje susreće u delu Balearskih ostrva), a – s izuzetkom Majorke – neakcentovano /o/, /u/ davalo je [u].

Sledeća tabela pokazuje vokalske promene do kojih je došlo u romanskim jezicima u odnosu na vuglarni latinski:

### Konsonanti

Jedna promena koja je imala gotovo pravilan razvoj u vulgarnom latinitetu bila je palatalizacija konsonanata /k/, /t/ i često /g/. Jedini romanski jezici u kojima se ovaj razvoj ne zapaža bili su dalmatski i neki dijalekti sardinskog jezika. Na primer, latinsko *caelum* [kaɪɫum] ’nebo’ nalazi se u romanskim jezicima sa inicijalnim sibilantom: ital. *cielo* , franc. *ciel*, špan. *cielo*, port. *céu*, katal. *cel*.

Latinski poluvokali /w/, /j/, koji su se beležili kao *v*, *i*, npr. *vinum*, *iocunda*, dobili su najzad čisto konsonantski izgovor /v/ i /dj/. Ipak, međuvokali /b/ i /w/ ili /v/ često su se stapali u srednji bilabijalni glas [β].

Treba primetiti da u latinskoj abecedi nije postojala razlika između grafema U i V, I i J, kao u novijem periodu. Velika slova U i J nisu postojala, a mala *j* i *v* predstavljala su samo drugačije grafije za slova *i* i *u*. Te drugačije grafije upotrebljavale su se uglavnom na početku reči, i to u estetske svrhe u rukopisima ili da bi se slova *i* i *u* razlikovala od sličnih oblika slova *n* i *m*. Tek od 16. veka daje se konsonantska vrednost grafemama *j* i *v*, dok *i* i *u* označavaju samo vokale. Ova klasifikacija verovatno potiče od činjenice da se konsonantska vrednost slova *I* i *V* ipak češće nalazi na početku reči. Tek tada uvedeno je pisanje velikih slova *U* i *J*, s obzirom da se i u pisanju velikih slova počela beležiti razlika u fonološkoj vrednosti.

Promena vredna pažnje koja se pojavljuje u zapadnim romanskim oblastima bila je uvođenje jednog protetičkog vokala u reči koje su počinjale konsonantskom grupom #sC- (s + konsonant). Na primer, lat. *spatha* ( [æ] > [e]. Kako se vidi u starofrancuskom, reč *maire* označavala je različite lokalne dužnosti: ipak, u doba francuske revolucije ustalilo se putem pisanog prava da *maire* ’gradonačelnik’ bude naziv onog dužnosnika koji je izabran među članovima opštinskog veća. Ako je pravilan razvoj bio *mājor > maire*, možemo razumeti da francuski pridev *majeur* ’veći’, koji čuva semantičku vrednost latinskog originala, nije ostao nepromenjen zahvaljujući upotrebi, nego da predstavlja kasniju pozajmljenicu iz latinskog, uglavnom iz filozofskog i crkvenog jezika (npr. *la majeur d’un syllogisme* iz 14. veka, *ordres majeurs* iz 17. veka).
* Latinski glagol *facere* ’činiti, raditi’ pravilno je dao špan. *hacer* [aˈθeɾ], gde se primećuje postepeno obezvučenje inicijalnog #f- (labijalni dental prelazi u nelabijalni, a zatim gubi fonetsku vrednost: [f] > [ɸ] > Ø). Međutim, savremene španske reči kao *factura* ’račun’, *factoría* ’fabrika’, *fácil* ’lak’, koje su etimološki u vezi sa glagolom *facio*, čije izvedenice i predstavljaju, očigledno ne predstavljaju reči koje su u španskom jeziku nasleđene iz vulgarnog latiniteta, već su preuzete iz učenog vokabulara onda kada je fonetski zakon obezvučavanja glasa [f] već uglavnom prestao da deluje.
* Slično tome, vulgarnolatinsko *fungum* (akuzativ od *fungus* ’pečurka’) dalo je ital. *fungo*, katal. *fong*, port. *fungo* i špan. *hongo*, s promenom [f] > [h] koja je uobičajena u španskom jeziku (usp. *fīlius* > starošpan. *fijo* > špan. *hijo* ’sin’). Ali u španskom nalazimo i *fungo*, koje, sudeći po odsustvu očekivane fonetske promene, predstavlja kasniju pozajmljenicu iz učenog vokabulara klasičnog latiniteta, a ne reč nasleđenu u španskom iz vulgarnog latiniteta.

Ponekada je reč iz klasičnog latiniteta zadržana zajedno s rečju paralelnog značenja iz vulgarnog latiniteta. U vulgarnom latinskom, klasično *caput, -itis* ’glava’ zamenjeno je rečju *testa* (prvobitno ’vrč, kup’, promena koja je poznata i iz drugih jezika, usp. engl. *cup* ’kup, vrč’ i nem. *Kopf* ’glava’), kao što se vidi iz franc. *tête* ’glava’, ital. *testa* ’glava’. Međutim, u istim jezicima očuvala se i reč *caput*, dakako u promenjenom fonetskom obliku, ali uglavnom u metaforičkom značenju ’vođa, šef, gazda’: franc. *chef* (> špan. *jefe*), ital. *capo*, i špan./port. *cabo* ’kraj; vođa’. Originalno značenje latinske reči sačuvalo se u oksitanskom, katalonskom i osobito rumunskom, gde i reč *cap* i reč *țeastă* imaju isto značenje ’glava’, ali se reč koja potiče iz klasičnog latiniteta češće koristi u anatomskom značenju. Južni italijanski dijalekti zadržali su *capo* kao uobičajenu reč u značenju ’glava’. Na Pirinejskom poluostrvu značenje ’glava’ ima špan. *cabeza*, port. *cabeça* i franc. *chevet* ’uzglavljem’, koje vode poreklo od vulgarnolatinskog *capitium* ( port. *coxa*, franc. *cuisse*, ital. *coscia*, katal. *cuixa*, rum. *coapsă*).
* *arena* ’pesak’ || *sabulo* (> franc./oks. *sablon*, ital. *sabbione*, katal. *sauló*, ali: špan. *arena*, port. *areia*, rum. dijal. *arină*).
* *canere* ’pevati’ || *cantare* (> špan./port./katal./oks. *cantar*, franc. *chanter*, ital. *cantare*, rum. *cântare*).
* *in ore* ’na ustima’ || *in bucca* (> špan./port./katal./oks. *boca*, franc. *bouche*, ital. *bocca*, romanš *bucca*; ali rum. *bucă* ’obraz’).

Sledeće glose svedoče o gramatičkim promenama:

* *singulariter* ’samo, jedino’ || *solamente* (> franc. *seulement*, ital./špan. *solamente* itd.: lat. imenica *mens, -ntis* ’um’ ima gramatičku vrednost i često se nalazi kao priloški sufiks).
* *saniore* ’zdravije’ || *plus sano* (> franc. *plus sain*, romanš *pli saun*, ital. *più sano*, sard. *prus sanu*; ali špan. *más sano*, port. *mais são*, katal. *més sa*: tendencija ka perifrastičnoj tvorbi komparativa).
* *optimus* ’najbolji’, *meliores* ’bolji’ > *meliores* (*optimum* se održalo u španskom, portugalskom, katalonskom, italijanskom, francuskom i rumunskom kao *óptimo, ó(p)timo, òptim, ottimo*, *optimal/optimum* i *optim*, sa značenjima ’najbolji’, dok *mejor* i *melhor* znače ’bolji’; port. *melhores*, špan. *mejores*, katal. *millors*, franc. *meilleurs*, ital. *migliori* ’bolji (množ.)’).

U popisu se pojavljuju i pozajmljenice iz nemačkih dijalekata:

* *thurmas* ’gomila, svjetina’ || *fulcos* (nem. *Volk*), od čega su starofranc. *foulc*, starooks. *folc* (ali ital./fur. *torme*, sard. *trumas*, rum. *turme*).
* *galea* ’kaciga’ || *helme* (nem. *Helm*), od čega su franc. *heaume*, ital./port. *elmo*, špan. *yelmo*, katal. *elm*.
* *Gallia* ’Galija’ || *Francia* ’Francuska’ (> franc. *France*, kao i u drugim jezicima: termin koji je prvobitno označavao nemačko pleme Franaka i prešao u keltsku i rimsku Galiju).
* *cementariis* ’zidari (dativ množ.)’ || *mationibus*,  od čega su franc. *maçons*, starooks. *matz*.
* *non pepercit* ’nije poštedeo’ || *non sparniavit* (nem. *sparen*), od čega su franc. *épargner* ’štedeti’, oks. *esparnhar*, romanš *spargnar*, ital. *sparambiare*, *risparmiare*.

U sledećem popisu nalaze se reći čije se značenje promenilo:

* *ager* ’polje’ || *campus*, prvobitno značenje ’ravnica’ (> franc./romanš *champ*, ital./port./špan. *campo* itd.).
* *caseum* ’sir (akuz.)’ || *formaticum*, prvobitno u izrazu *caseus (formaticus)* ’sir u određenom obliku’ (> franc. *fromage*, oks./katal. *formatge*; ali: špan. *queso*, ital. dijal. *cacio* itd.).
* *milites* ’vojnici’ || *servientes*, prvobitno značenje ’sluge’ (> franc. *sergent*).
* *rostrum* ’kljun’ || *beccus* (> franc./katal./romanš *bec*, ital. *becco*, sard. *biccu*, port. *bico*, špan. *pico*, ali špan./galic. *rostro* i port. *rosto* održali su se u značenju ’lice’, rum. *rost* ’usta’).
* *isset* ’išao (konj. plpf.)’ || *ambulasset* (> ital. *ambiasse*, rum. *umblase* ’otišao je’; ali oks./katal. *anar*, špan./port. *andar*, ital. *andare* ’ići’).
* *liberos* ’deca (akuz. množ.)’ || *infantes* (> franc./oks. *enfants*, katal. *infants*, starošpan./staroport. *ifantes*, romanš *uffants*).

## Morfologija

### Nestanak padeža

Fonetske promene koje su delovale u vulgarnom latinitetu otežavale su očuvanje padeškog sistema imenske grupe kakav je postojao u klasičnom latinskom i na kraju su se pokazale pogubnim za komplikovani sistem od pet deklinacija koji je postojao u latinskom jeziku. Kao posledica toga, u vulgarnom latinskom zapaža se pomeranje nekada sintetičkog jezika ka analitičkom, u kojem red reči predstavlja jedan od glavnih sintaktičkih elemenata. Gubitak završnog /-m/, gubitak dugih vokala i monoftongizacija diftonga /ae/ u /e/ izazvali su velike promene u imeničkoj paradigmi a-deklinacije, kao što se vidi na primeru promene imenice *rosa* ’ruža’, koja je data u tablici.

Do potpunog gubitka padeškog sistema došlo je postepeno. Starofrancuski je nastavio da razlikuje nominativ od kosih padeža (što je poznato kao *cas sujet – cas régime*), ali je i ta razlika konačno nestala iz jezika tokom 12. i 13. veka, zavisno od dijalekta. Slična razlika postojala je i u starom oksitanskom jeziku, kao i u nekim retoromanskim dijalektima sve do pre nekoliko vekova. Rumunski jezik i dalje razlikuje genitiv/dativ zajedno s tragovima vokativa.

Razlika između jednine i množine u romanskim se jezicima pravi na dva načina. Severno i zapadno od linije La Spezia – Rimini, koja prolazi severnom Italijom, jednina se obično razlučuje od množine pomoću završnog *-s*, koje se proširilo analogijom, budući da je bilo prisutno u akuzativu množine imenica muškog i ženskog roda svih deklinacija. Južno i istočno od pomenute linije razlika između jednine i množine pravi se pomoću promene završnih vokala, kao što je istovremeno slučaj u italijanskom i rumunskom jeziku. Ovaj razvoj sačuvao je i proširio način razlikovanja jednine i množine koji se zapaža u latinskoj a- i o-deklinaciji (*-ae, -as* / *-i, -os*).

### Razvoj člana

Teško je tačno utvrditi u kojem su vremenskom trenutku nastali određeni članovi, kojih nema u klasičnom latinskom, ali su prisutni u svim romanskim jezicima. Budući da se član razvio prvenstveno u govornom jeziku kao emfatička pokazna partikula, on se verovatno ne zapaža u pisanom latinitetu sve dok se nisu pojavili derivativni jezici koji su se već jasno razlikovali od latinskog. Većina sačuvanih tekstova pisanih na najstarijim verzijama romanskih jezika sadrži već u potpunosti razvijene članove.

Kao i u drugim indoevropskim jezicima, određeni članovi su se prvo pojavili kao pokazne zamenice ili pridevi. Već u klasičnom latinskom pokazne zamenice *ille, illa* imale su vrednost člana, što je vodilo ka postepenom gubitku njihovog pokaznog značenja (desemantizacija). Rezultat tog razvoja bio je ovaj niz članova u romanskim jezicima: franc. *le, la*, špan./katal. *el, la*, ital. *il, la*. Portugalski članovi *o, a* u krajnjoj liniji potiču od istog izvora. U sardinskom jeziku došlo do posebnog razvoja, jer njegovi određeni članovi *su, sa* potiču od latinske pokazne zamenice *ipse, ipsa*; od iste zamenice potiču i članovi u nekim katalonskim i oksitanskim dijalektima. Najzad, treba primetiti da, dok u većini romanskih jezika član dolazi ispred imenice na koju se odnosi, rumunski je sledio vlastiti razvojni put, pa u njemu članovi stoje iza imenice, npr. *lupul* ( -u/-o/-Ø. na primer. lat. *murum* ’zid’ > ital. i špan. *muro*, katal. i franc. *mur*; lat. *caelum* ’nebo’ > ital. i špan. *cielo*, franc. *ciel*, katal. *cel*. Starofrancuski još čuva *-s* u nominativu i *-Ø* u akuzativu u oba prvobitna roda *(murs, ciels)*.

U nekim imenicama srednjeg roda 3. deklinacije ablativski oblik dao je produktivnu imensku osnovu u romanskim jezicima, dok je u drugim imenicama tu osnovu dao oblik za nominativ/akuzativ, koji su u klasičnom latinskom bili identični. Ima dokaza za tvrdnju da je srednji rod postao nestabilan još u carsko doba. Karakterističan je primer latinske reči *lac, -ctis* ’mleko’. U romanskim jezicima oblici ove reči, kao franc. *(le) lait*, katal. *(la) llet*, špan. *(la) leche*, port. *(o) leite*, ital. *(il) latte*, rum. *lapte(le)*, svi potiču od anomalnog oblika srednjeg roda za nominativ/akuzativ *lacte* ili od retkog akuzativa muškog roda *lactem*. Treba primetiti da je u španskom i katalonskom ova reč prešla u ženski rod, dok je u ostale jezike ušla kao imenica muškog roda. Neke imenice srednjeg roda, međutim, održale su se u romanskim jezicima, ali samo po formi i bez vrednosti posebnih morfoloških primera, npr. lat. nom./akuz. *nomen* ’ime’ > franc. *nom*, port. *nome*, ital. *nome* itd., dok je nepravilna kosa osnova **nominem* dala špan. *nombre*.

Još jedan faktor koji je doveo do gubitka srednjeg roda bio je završetak *-a / -ia* u množini većine imena srednjeg roda. Neke od takvih imenica bile su interpretirane kao jednina ženskog roda. Primeri: lat. *gaudium* ’radost’, množ. *gaudia* > franc. *(la) joie*, katal. *(la) joia*, ital. *(la) goia* (pozajmljenica iz francuskog); tako i lat. *lignum* ’drvo’, množ. *ligna* > špan. *(la) leña*, katal. *(la) llenya*. U nekim jezicima još uvek postoji poseban oblik koji potiče od stare množine srednjeg roda koji se gramatički smatra ženskim rodom: lat. *bracchium* ’ruka’, množ. *bracchia* > ital. *braccio* ali množ. *braccia*, rum. *braţ(ul)* ali množ. *braţe(le)*. Usp. takođe merovinški latinski *ipsa animalia aliquas mortas fuerant*.

Očuvanje srednjeg roda proizvelo je heteroklitične imenice u različitim romanskim jezicima. Na primer, ital. izraz *l’uovo fresco* ’sveže jaje’ u množini glasi *le uova fresche*. Udžbenici italijanskog jezika daju nepotpuno objašnjenje da se ovaj izraz u jednini nalazi u muškom rodu, a da je u množini ženskoga roda. Međutim, tačnije je reći da je imenica *uovo* ’jaje’ jednostavno srednjega roda ( ital. *(il) pero*, rum. *păr(ul)*, franc. *(le) poirier*, špan. *(el) peral* (sve muški rod), ali: port. *(a) pereira*, katal. *(la) perera* (ženski rod),
* lat. *fāgus* ’bukva’ > rum. *fag(ul)*, sard. *(su) fagu*, romanš *(il) fau*, katal. *(el) faig* (muški rod), zamenjen pridevskim oblicima u ital. *(il) faggio*, špan. *(el) haya*, port. *(a) faia* ( prilog *care*; prid. *acer* ’oštar’ > pril. *acriter*; prid. *creber* ’čest’ > pril. *crebro*. Svi su se ovi tvorbeni sufiksi izgubili u vulgarnom latinskom, gde su se prilozi uvek gradili od ablativskog oblika ženskog roda kome bi se dodao oblik *-mente*, koji je originalno bio ablativ od imenice ženskog roda *mens, -ntis* ’um, pamet’. Na primer, od prideva *velox* ’brz’ pravilno se u klasičnom latinskom pravio prilog *velociter* ’brzo’, ali u vulgarnom latinskom prilog se opisivao pomoću izraza *veloce mente* (doslovno prvobitno značenje ’brzim umom’). Tako je nastala današnja pravilna tvorba priloga u svim romanskim jezicima: ženski rod prideva + sufiks *-mente*. Ova prvobitno zasebna reč postala je sufiks u poznolatinskom periodu.

Čini se da je ova promena započela već od 1. veka pne., kako se vidi u sledećem odlomku iz Katulove 8. pesme:

:*Nunc iam illa non vult; tu, quoque, impotens, noli*
:*Nec quae fugit sectare, nec miser vive,*
:*Sed obstinata mente perfer, obdura*.

:„Sad ona neće: nemoj, slabiću, nì tī,
:za nevjerom ne trči, ne budi jadan,
:podnesi postojana srca [= postojano] sve, istraj”.

Svi prilozi u romanskim jezicima na *-ment, -mente* potiču od adverbijalizacije ove imenice, koja je tako dobila značajnu ulogu u istoriji latinskog jezika: npr. franc. *seulement* ’samo’, *heureusement* ’srećno’, ital. *periculosamente* ’opasno’.

### Glagoli

Fonetske promene koje su erodirale imenski sistem mnogo su manje uticale na glagolske oblike. Zapravo, jedan aktivni glagol u španskom – ili u nekom drugom modernom romanskom jeziku – i danas će veoma mnogo nalikovati latinskom glagolu od koga je potekao. Jedan od faktora koji su glagolskom sistemu dali veću stabilnost bila je činjenica da je jaki dinamički akcenat u vulgarnom latinskom – koji je zamenio blagi dinamički akcent kakav je postojao u klasičnom jeziku – često za posledicu imao to da su u različitim oblicima jednoga glagola bili naglašeni različiti slogovi. Zbog toga, premda su se oblici reči i dalje fonetski razvijali, distinkcije između različitih glagolskih oblika nisu mnogo erodirale.

Na primer, glagolski oblici u klasičnom latinskom sa značenjem ’volim’ i ’volimo’ glasili su *amō* i *amāmus*. Budući da je akcentovano [á] prelazilo u diftong u nekim oblastima gde se govorio starofrancuski, francuski je za prvi oblik dao *(j’)aime*, a za drugi *(nous) amons*. Premda se u oba slučajeva izgubilo nekoliko fonema, različito mesto akcenta u ova dva oblika doprinelo je očuvanju morfološke razlike između njih, pa makar i po cenu pretvaranja glagola u nepravilni. Pod uticajem analogije neki su se oblici izjednačili (npr. savremeni francuski ima *nous aimons*), ali su i neki moderni glagoli sačuvali tu prvobitnu nepravilnost, npr. *je viens* ’dolazim’ prema *nous venons* ’dolazimo’.

Drugi niz promena, koji je započeo već u 1. veku nove ere, ticao se gubitka nekih završnih konsonanata. Na jednom natpisu u Pompejima čitamo: *quisque ama valia*, što bi na klasičnom latinskom glasilo: *quisquis amat valeat* (= „neka je dobro svako ko voli”). U oblicima prošlog vremena mnogi su jezici proširili završetak *-avi*, koji se najčešće nalazi u 1. konjugaciji. To je dovelo do neobičnog razvoja: s fonetske tačke gledišta, taj se završetak tretirao kao diftong *-au-* (s promenom labiodentalnog glasa u nelabijalan), a ne kao poluvokal u grupi /awi/, pri čemu se glas /w/ u nekim jezicima i izgubio. Tako su latinski oblici *amaui* ’zavoleo sam’, *amauit* ’zavoleo je’ u mnogim oblastima dali protoromanske oblike **amai* i **amaut*, što je zatim dalo špan. *amé, amó* i port. *amei, amou*; usp. i oblike *passé simple* u francuskom, koji se upotrebljavaju samo u pisanom jeziku *donnai* ’dadoh’ < lat. *donavi*, *chantai* ’zapevah’ < *cantavi*; usp. i oblike *passato remoto* u italijanskom koji se takođe koriste samo u pisanom jeziku *amai* i *amammo*. Čini se stoga da su u govornom jeziku ove promene u konjugaciji započele pre no što se izgubio poluvokal /w/.

Još jedna važna sistemska promena dogodila se sa budućim vremenom, koje se u vulgarnom latinskom počelo izricati pomoćnim glagolima. Do toga je možda došlo zbog fonetskog stapanja međuvokalskog /b/ i /v/, što je kao posledicu imalo to da se futurski oblik (npr. *amabit* ’voleće’) ne razlikuje od perfekatskog oblika (npr. *amavit* ’voleo je’), što je pak uzrokovalo znatnu zabunu. Uz uvođenje pomoćnog glagola *habere* ’imati’ nastao je novi perifrastični futurski oblik **amare habeo*. Ovaj izraz kontrahovan je u zapadnim romanskim jezicima, kako se može videti u sledećim prevodima izraza »voleću« na savremene romanske jezike:

* Francuski: *j’aimerai* (je + aimer + -ai) < *aimer* ’voleti’ + *-ai* ’imam’.
* portugalski: *amarei* (amar + -[h]ei) < *amar* ’voleti’ + *-hei* ’imam’.
* Španski i Katalonski: *amaré* (amar + -[h]e) < *amar* ’voleti’ + *-he* ’imam’.
* Italijanski (kod glagola na *-are* mijenja se u italijanskom tematski vokal): *ameró* (amar + -[h]o) < *amare* ’voleti’ + *-ho* ’imam’.

Na isti se način razvio i novi kondicionalni način, različit od konjunktiva (infinitiv + oblik glagola *habere*). Činjenica da su futurski i kondicionalni završeci nekada bile zasebne reči još uvek se vidi u portugalskom, koji dozvoljava da se enklitične objektne zamenice u ovim oblicima inkorporiraju kao infiksi između korena glagola i njegovog završetka: *(eu) amarei* ’voleću’, ali *amar-te-ei* ’voleću te’, od *amar* + *te* ’te’ + *(eu) hei* = *amar* + *te* + *[h]ei* = *amar-te-ei*.

Za razliku od dvomilenijskog očuvanja velikog dela aktivnog glagolskog sistema, sintetički pasivni oblici u potpunosti su se izgubili iz romanskih jezika, a njihovu je sintaktičku funkciju preuzela perifrastična konstrukcija pomoćnog glagola i participa glavnog glagola (tj. »biti« + pasivni particip), ali se pasiv može izricati i pomoću povratnih zamenica.

#### Glagolske tablice

U konjugacijskim paradigmama koje slede daje se razvoj glagolskog sistema iz klasičnog latinskog u vulgarni latinski te odraz vulgarnolatinskih oblika u četiri romanska jezika. Kao primeri daju se paradigme glagola *amare* ’voleti’ i pomoćnog glahola *esse* ’biti’.

#### amare

#### esse

 

## Reference

## Literatura

**Vulgarni latinitet:**

* József Herman, *Vulgar Latin* (preveo Roger Wright. Pennsylvania State University Press, 2000) daje dobar pregled fonoloških, morfoloških i leksičkih promena kojima se vulgarni latinski razvio u protoromanski.
* N. Vincent, »Latin« (u: M. Harris, N. Vincent (ur.). *The Romance Languages*. Oxford University Press, 1990, ), takođe daje ekstenzivni pregled, uključujući i sintaktičke promene.
* Peter Boyd-Bowman, *From Latin to Romance in Sound Charts* sadrži mnogo podataka koje tačno pokazuju kako su se različite latinske reči razvile u njihove ekvivalente u romanskim jezicima.
* Uvodno poglavlje o gramatici u: K. P. Harrington, J. Pucci i A. G. Elliott, *Medieval Latin* (2. izd., Univ. of Chicago Pres, 1997, ), razmatra leksičke, pravopisne i gramatičke promene u poznom latinitetu kako se pojavljuju u književnim izvorima i tekstovima.
* L. R. Palmer, *The Latin Language* (repr. Univ. of Oklahoma 1988, ) predstavlja opštu istoriju latinskog jezika od najranijih pisanih spomenika do naših dana. U njoj se potvrđuje da se mnoge odlike ranih faza romanskih jezika, kojih nema u klasičnom latinitetu, pojavljuju u najstarijim tekstovima.
* T. G. Tucker, *Etymological Dictionary of Latin* (Halle, 1931, repr. Ares Publishers, 1985, ) predstavlja jedan stariji pokušaj da se pronađu etimološki koreni latinskih reči.
* A. L. Sihler, *New Comparative Grammar of Greek and Latin* (Oxford, 1995, ) je novija komparativna gramatika koja daje etimološka razmatranja uz poseban osvrt na arhajsku fazu latinskog jezika.
* Walther von Wartburg *Französisches Etymologisches Wörterbuch* (in German and French, 1928-) jeste obimno i teško delo koje obrađuje etimologiju francuskih i oksitanskih reči do najsitnijih detalja, s velikim brojem podataka o leksičkom razvoju vulgarnog latiniteta.

**Razvoj od latinskog ka posebnim romanskim jezicima:**

* Za francuski, Glanville Price, *The French language: present and past* (Grant and Cutler, 1984) daje odličan pregled fonoloških, morfoloških i sintaktičkih promena koje su se dogodile između latinskog i savremenog francuskog jezika; Mildred K. Pope *From Latin to Modern French with Especial Consideration of Anglo-Norman Phonology and Morphology*, (Manchester University Press, 1934), jeste starija etimološka gramatika koja se posebno osvrće na glasovne promene; William W. Kibler *An Introduction to Old French* takođe sadrži dobar pregled glasovnih promena koje su dovele do nastanka starofrancuskog jezika.
* Za španski, Ralph Penny, *A History of the Spanish Language* (Cambridge Univ. Press, 2002) detaljno obrađuje glasovne promene koje su dovele do nastanka španskog jezika.
* Za portugalski, Edwin B. Williams, *From Latin to Portuguese: Historical Phonology and Morphology of the Portuguese Language* (Univ. of Pennsylvania Press, 1968) predstavlja standardnu i veoma detaljnu knjigu.
* Za oksitanski, William D. Paden, *An Introduction to Old Occitan* daje dobar pregled promena koje su dovele do nastanka starog oksitanskog jezika, a takođe sadrži i rečnik na 150 strana sa svim terminima koji se nalaze u knjizi i sa etimološkim podacima o svakom terminu.

## Vanjske veze

* ''An Introduction to Vulgar Latin'' by C.H. Grandgent
* ''Latin at the End of the Imperial Age'' by Dag Norberg