open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jovica Petković

**Jovan (Jovica) Petković** (Smederevo, Kraljevina Jugoslavija, 01. septembar 1927 -  14. septembar 2015, Austrija, Beč) bio je srpski i bosanskohercegovački harmonikaš. Najveći dio karijere je proveo u Sarajevu gdje su mu glavni dio opusa činile sevdalinke. Njegov brat,Ratomir Petković, takođe je bio poznati harmonikaš. Jovica Petković je prvi harmonikaš koji je odsvirao foršpil na harmonici kao i improvizaciju koja je bacala često pevača u zasenak. Prvu improvizaciju je odsvirao za potrebu pesme "Nazdravite drugovi" u izvođenju pevača Hašima Kučuka Hokija. Prvi je harmonikaš koji je besprekorno vladao na instrumentu, kako desnom, tako i levom rukom.  Mnoge njegove sevdalinke danas se smatraju izvornim (tradicionalnim - narodnim). Harmoniku je učio da svira kod harmonikaša Drage Keca. Najpoznatije njegove pesme su: "Sa Igmana pogledat je  lijepo", "Neka moja duša vene", "Dani dugi, svaki ko godina", "Da sam ptica", "Kada moja mladost prodje" ... Uspešno je sarađivao sa Nadom Mamulom, Safetom Isovićem, Zaimom Imamovićem, Zehrom Deović, Azeminom Grbić, Zorom Dubljević, Slobodanom Lalićem i drugima. Početkom osamdesetih godina napustio je Sarajevo i preselio se u Beč, gdje i umro.

## Stvaralaštvo

* Nada Mamula: *Smederevo, grade od starina, Bosno, zemljo moja mila, Sa Igmana pogledat'  je lijepo, Razbolje se srce moje*
* Safet Isović: *Šeher grade, Banjaluko mila, Kada moja mladost prođe, Razbolje se srce moje*
* Mile Petrović: *Šeher grade kraj hladna Vrbasa*
* Beba Selimović: *Tiho teci vodo Mošćanice, Dani dugi*
* Silvana Armenulić: *Da sam ptica, Kad'  ja pođem niz sokak*
* Meho Puzić: *U proljeće kad vjetrić zapiri*
* Azemina Grbić: *Neka moja duša vene, Kada moja mladost vene, Romanijo goro jelovita, Jajce grade*
* Ališa Zemira: *Vojniče moj*
* Zekerijah Đezić: *Šta učini nevjernice*

## Festivali

* Ilidža: *Biljanino kolo*, '73 (sa Borislavom Borom Dugićem)
* Ilidža : *Reljevka kolo*, '75

## Vanjske veze
*O poznatim harmonikašima 
*Jovica Petković  na forumu Riznica srpska
Aleksandar Knežević (razvrstavanje)

**Aleksandar Knežević** može označavati:

*Aleksandar Knežević Knele (1971 - 1992), srpski kriminalac prikazan u dokumentarnom u filmu *[[Vidimo se u čitulji]]*
*Otac Romilo, srpski pravoslavni sveštenik i bivši novinar čije je svetovno ime bilo Aleksandar Knežević, poznat kao ko-scenarist filma *Vidimo se u čitulji*
Podjela Koreje

**Podjela Koreje** na Sjevernu i Južnu bila je posljedica savezničke pobjede u Drugom svjetskom ratu 1945. godine, kojom je dokinuta 35-godišnja japanska okupacija Korejskog poluotoka. Sjedinjene Države i Sovjetski Savez dogovorili su privremenu okupaciju poluotoka u formi starateljstva s granicom na 38. paraleli. Cilj starateljstva bio je uspostava privremene vlade koja bi postala "slobodna i nezavisna s vremenom", kako je dogovoreno na konferenciji u Kairu. 

Japan je objavio kapitulaciju u kolovozu 1945. godine. U rujnu 1945., državnik Yeo Un-hyeong je pokušao izgraditi nezavisnu vladu za cijelu Koreju, no njegovi su planovi propali s uspostavom američke vojne uprave. Na jesen 1947., Ujedinjeni narodi su pokrenuli inicijativu da se na području cijele Koreje održe slobodni i opći izbori. Ipak, taj plan je propao jer se Sjedinjene Države i Sovjetski Savez nisu mogli dogovoriti; u dvogodišnjem periodu od jeseni 1945. do jeseni 1947., a s obzirom da je uspostava jedinstvene vlade propala, na sjeveru i jugu su se počele razvijati dvije nezavisne vlade. 

Na sjeveru su Sovjeti uspostavili komunističku državu sa središtem u Pjongjangu, dok su Amerikanci na jugu formirali prozapadnu republiku sa središtem u Seoulu. Kako su dvije vlade podržavale različite čelnike, došlo je do uspostave dvaju nezavisnih država i podjele Korejskog poluotoka. Godine 1948., službeno su proglašene Demokratska Narodna Republika Koreja na sjeveru i Republika Koreja na jugu. 

Korejski rat, koji je trajao od 1950. do 1953., postavio je granicu dvaju Koreja na demilitariziranu zonu od Hladnog rata pa nadalje. Unatoč velikom animozitetu, u XXI. vijeku je došlo do poboljšanja odnosa između dvaju Koreja, mahom pod utjecajem liberalnih vlada na jugu, koje su bile više prijateljski nastrojene od svojih prethodnika. Odnosi su ponovo pogrošani za mandata konzervativnog predsjednika I Myeong-baka, koji se protivio sjevernokorejskom nuklearnom programu. Uz to, Kim Jong-ilov nasljednik Kim Jong-un je prijetio bombardiranjem juga tokom 2013. godine.
38. paralela (sjever)

**38. sjeverna paralela** je paralela koja je 38 stepeni sjeverno od ekvatora. Presijeca Evropu, Sredozemno more, Aziju, Tihi okean, Sjevernu Ameriku i Atlantski okean. Prije Korejskog rata njom je išla granica između Sjeverne i Južne Koreje.

Na ovoj geografskoj širini Sunce je vidljivo 14 sati i 48 minuta tokom dugodnevnice, a 9 sati i 32 minute tokom kratkodnevnice.

## Oko svijeta
Počevši od nultog meridijana i idući u smjeru istoka, 38. sjeverna paralela prolazi kroz sljedeće lokacije ili vrlo blizu njih:
:

## Koreja

Kad se Japan predao u augustu 1945, 38. paralela ustanovljena je kao granica između sovjetskih i američkih okupacijskih zona. Ova paralela dijeli Korejsko poluostrvo otprilike po sredini. 1948. ona je postala granica između DNR Koreje (Sjeverna) i Republike Koreje (Južna), a obje su tvrdile da predstavljaju vlast cijele Koreje. 25. juna 1950, nakon niza prekograničnih upada i pucnjava od strane obiju Koreja, Sjevernokorejska armija prešla je paralelu i izvršila invaziju na Južnu Koreju. To je potaknulo UN da donese rezoluciju protiv agresije i Korejskog rata, a UN-ove trupe (koje su većinom činili Amerikanci) pomagale su u odbrani Južne Koreje.

Nakon što je 1953. zaključeno primirje kojim je okončan Korejski rat, ustanovljena je nova granica zasnovana na teritoriji koju su obje strane držale u tom trenutku. Ova vojno-demarkaciona linija okružena je demilitariziranom zonom. Granica presijeca 38. paralelu od jugozapada prema sjeveroistoku. Nova granica još uvijek se opisuje kao 38. paralela, ali to nije tačno.

## Povezano
* Strukture na 38. paraleli
* 37. paralela (sjever)
* 39. paralela (sjever)

## Reference

## Dodatna literatura
* Oberdorfer, Don: *The Two Koreas: A Contemporary History* (1997)
* 38. paralela (geopolitika) - *[[Encyclopædia Britannica]]*
Korejski sporazum o primirju

**Korejski sporazum o primirju** (engleski: *Korean Armistice Agreement*; korejski: 한국휴전협정) je primirje kojim su završeni konflikti u Korejskom ratu. Sporazum su potpisali američki general-potpukovnik William Kelly Harrison, Jr., kao predstavnik Komande Ujedinjenih naroda, te sjevernokorejski general Nam Il, kao predstavnik Korejske narodne armije i kineske Narodne volonterske armije. Sporazum je potpisan 27. srpnja 1953. godine u P'anmunjŏmu, a s ciljem "osiguranja potpunog prestanka neprijateljstva i svih djelovanja oružanih snaga u Koreji dok se ne postigne konačni mirovni sporazum". No, unatoč proteku vremena, "konačni mirovni sporazum" nikada nije sklopljen.

Sporazum o primirju je i formalno podijelio Korejski poluotok na sjeverni i južni dio, a granica dvaju zemalja postala je, paradoksalno, visokomilitarizirana demilitarizirana zona. Uz to, dogovoren je i prekid vatre, pitanje reparacija, a riješen je i problem ratnih zarobljenika. Demilitarizirana zona presijeca 38. paralelu, koja je bila predratna granica dvaju Koreja.
P'anmunjŏm

**P'anmunjŏm** (korejski: 판문점) je napušteno selo u Sjevernoj Koreji, provincija Sjeverni Hwanghae. Nalazi se u blizini demilitarizirane zone, *[[de facto]]* granice između Sjeverne i Južne Koreje. P'anmunjŏm je udaljen 53 km od Seoula i 10 km od Kaesŏnga, a njegov historijski značaj za Koreju je enorman. 

Prije Korejskog rata, P'anmunjŏm je zapravo bio nakupina od 10-ak kućica s malim brojem stanovnika. U posljednjoj fazi rata, u selu su se održavali mirovni pregovori, a 27. srpnja 1953. je u njemu potpisan sporazum o primirju. Selo se nalazi unutar demilitarizirane zone, ali sjeverno od demarkacijske linije, koja prolazi sredinom demilitarizirane zone. Nakon uspostave iste, svo stanovništvo je evakuirano, a selo je postepeno propadalo sve dok nisu nestali svi tragovi njegovog postojanja. Jedino što je preostalo od sela je zgrada u kojoj je potpisan sporazum, a koje je danas Sjevernokorejski muzej mira.
Univerzitet Tor Vergata u Rimu

**Univerzitet Tor Vergata u Rimu** ili **Univerzitet u Rimu II** () je javni istraživački univerzitet u Rimu u Italiji.

## Reference

## Vanjske veze

*  www.uniroma2.it/
Nam Il

**Nam Il** (korejski: 남일; Kyŏngwŏn, 5. lipnja 1915. – Pjongjang, 7. ožujka 1976.) je bio sjevernokorejski general pri Korejskoj narodnoj armiji i jedan od potpisnika sporazuma o primirju kojim je zaključen Korejski rat.

Nam Il je rođen 5. lipnja 1915. u Kyŏngwŏnu, na sjeveru zemlje, koja je tada bila pod japanskom okupacijom. Vojno obrazovanje dobio je u Smolensku i Taškentu, a tokom Drugog svjetskog rata je služio na strani Sovjetskog Saveza kao načelnik stožera. Sudjelovao je u brojnim bitkama, uključujući i onu staljingradsku.

Kada se, nakon rata, vratio u Sjevernu Koreju, postao je ministar vanjskih poslova i načelnik stožera Korejske narodne armije. Sudjelovao je u Korejskom ratu, a kada je rat 1951. došao u pat poziciju, Nam Il je bio glavni pregovarač Sjeverne Koreje. Dana 27. srpnja 1953., u P'anmunjŏmu je potpisao Korejski sporazum o primirju, kojim je uređen prekid vatre na Korejskom poluotoku.

Umro je 7. ožujka 1976. u Pjongjangu.
Univerzitet u Rimu III

**Univerzitet u Rimu III** () je talijanski javni istraživački univerzitet sa sjedištem u kvartu Ostiense u Rimu. Institucija je osnovana 1992. godine na osnovu odluke nadležnog ministarstva, a na zahtjev Univerziteta Sapienza u Rimu koji je prepoznao potrebu za osnivanjem trećeg javnog univerziteta u gradu.

## Reference

## Vanjske veze

*  uniroma3.it
USS Pueblo (AGER-2)

**USS ''Pueblo'' (AGER-2)** je istraživački brod klase *Banner*, dio američke mornaričke obavještajne službe, koji je 23. siječnja 1968. godine napadnut i zapljenjen od strane snaga Sjeverne Koreje. Taj je događaj danas znan kao ***Pueblo'' incident''' ili ***Pueblo* kriza*'. 

Zapljena američkog broda i njegova 83 člana posade, jedan od kojih je ubijen tokom napada, uslijedilo je manje od tjedan dana nakon što je predsjednik Lyndon B. Johnson održao svoj govor o stanju Unije pred američkim Kongresom te manje od tjedan dana prije početka Tet ofenzive u sklopu Vijetnamskog rata, odnosno samo tri dana nakon je 31 član sjevernokorejske 12. jedinice prešao demilitariziranu zonu i ubio 26 Južnokoreanaca u neuspješnom napadu na Plavu kuću. Zapljena *Puebla* te mučenje njegove posade tokom jedanaestomjesečne zatvoreničke krize postalo je divovski hladnoratovski incident koji je uvelike podigao tenzije između Zapada i Sovjetskog Saveza, odnosno NR Kine. 

Sjeverna Koreja je objavila kako je *Pueblo* namjerno ušao u njihove teritorijalne vode nekih 12 km od otoka Ryo, a dnevnik je pokazao kako je to uradio nekoliko puta. S druge strane, Sjedinjene Države tvrde kako je brod u vrijeme plovidbe bio u međunarodnim vodama te odbacuju sve sjevernokorejske dokaze kao fabrikacije. 

Sjeverna Koreja još uvijek drži brod u svojoj zemlji, iako je posada oslobođena, no Sjedinjene Države ga i danas smatraju aktivnim brodom svoje mornarice. Od 2013., brod je usidren na rijeci Taedong u Pjongjangu, gdje se koristi kao muzejski brod u sklopu Muzeja pobjedonosnog rata. *Pueblo* je danas jedini aktivni američki koji nije u posjedu Sjedinjenih Država.
Kim Il (političar)

**Kim Il** (korejski: 김일; Sjeverni Hamgyŏng, 20. ožujka 1910. – Pjongjang, 9. ožujka 1984.) je bio sjevernokorejski političar, koji je od 1972. do 1976. godine obnašao dužnost drugog premijera Sjeverne Koreje.

Kim Il je rođen 1910. godine u provinciji Sjeverni Hamgyŏng, nekoliko mjeseci prije nego je Japan anektrirao Korejsko Carstvo. Prema službenim podacima koje je objavila KCNA, Kim Il se 1932. godine pridružio komunističkom pokretu te se od 1935. godine borio protiv japanske okupacije. U tom se periodu sprijateljio s Kim Il-sungom, s kojim je 1940. godine išao na Sibir.

Nakon japanske kapitulacije, Kim Il se vratio u Koreju te je postao partijski sekretar u provinciji Sjeverni P’yŏngan. U narednim godinama brzo napreduje - već 1946. postaje član Centralnog komiteta i Politbiroa, a 1947. dobiva posao u Ministarstvu nacionalne sigurnosti. Sredinom 50-ih je sudjelovao u eliminaciji unutarstranačke opozicije Kim Il-sungu dok je istovremeno bio ministar poljoprivrede i zamjenik premijera.

Nakon ustavnih promjena 1972. godine, Kim Il-sung je preuzeo novostvorenu funkciju predsjednika, a Kim Ilu je pripala funkcija premijera, koju je službeno preuzeo 28. prosinca. Na toj je poziciji ostao do 19. travnja 1976. godine, kada je odstupio zbog zdravstvenih razloga. Naslijedio ga je Pak Song-chol. Ostatak života proveo je kao dopredsjednik Sjeverne Koreje.

Svoje posljednje godine, Kim Il je uglavnom proveo na liječenju u SR Rumunjskoj, a umro je 9. ožujka 1984. godine u Pjongjangu, 11 dana prije svog 74. rođendana.
Bombaški napad u Rangoonu

**Bombaški napad u [[Rangoon]]u** je bio pokušaj atentat na južnokorejskog predsjednika Jeon Du-hwana koji se dogodio 9. listopada 1983. godine u Burmi. Napad je organizirala Sjeverna Koreja.

Tog je dana Jeon Du-hwan bio u službenom posjetu Rangoonu, tadašnjem glavnom gradu Burme. Tokom posjete, planirao je odati počast Aung Sanu, jednom od osnivača nezavisne Burme, koji je u ubijen u atentatu 1947. godine, u Mauzoleju mučenika. Dok se dio predsjednikove pratnje okupljao u mauzoleju, jedna od tri bombe skrivene pod krovom je eksplodirala. Velika eksplozija je raznijela krov, koji se počeo urušavati i ubio 21, a ranio 46 osoba. Među žrtvama su bila i tri visoka dužnosnika Južne Koreje - ministar vanjskih poslova I Beom-seok, ministar gospodarstva i zamjenik premijera te ministar trgovine i industrije. Među ostalim žrtvama je bilo 14 savjetnika, novinara i članova sigurnosnih službi te četiri burmanska državljanina, među kojima i tri novinara. Predsjednik je spašen čistom slučajnošću - njegov automobil je zapeo u prometu pa je kasnio, stigavši do mauzoleja samo nekoliko minuta nakon eksplozije. Bomba je navodno eksplodirala ranije zbog lažne obavijesti, koja je izazvala zabunu među atentatorima.

Burmanska policija je ubrzo identificirala trojicu atentatora, časnika Korejska narodna armija. Njih su se trojica iskrcali u Rangoonu, a eksplozive su dobili preko korejske diplomatske misije. Kang Min-chul i treći napadač su pokušali počiniti samoubojstvo ručnom bombom, međutim preživjeli su i bili uhapšeni, iako je Kang izgubio ruku. Treći osumnjičenik, Zin Bo, uspio je pobjeći, ali ga je pronašla burmanska vojska. Zin je uspio ubiti tri vojnika prije nego su ga burmanski vojnici ubili. Kang Min-chul je priznao svoje sudjelovanje u misiji i otkrio upletenost Sjeverne Koreje u atentat, čime je izbjegao smrtnu kaznu; njegov kolega je obješen. Službena Sjeverna Koreja je negirala bilo kakvu povezanost s Kangom, koji je odveden u zatvor u Rangoonu. Umro je 18. svibnja 2008. godine.

Bombaški napad je naišao na osude diljem svijeta. Burma je prekinula sve diplomatske odnose sa Sjevernom Korejom, a čak je i Kina oštro osudila napad i prekinula diplomatske odnose na nekoliko mjeseci. Uz to, Sjeverna Koreja je kritizirana i od strane kineskih državnih medija.
Ubojstva sjekirom u P'anmunjŏmu

**Ubojstva sjekirom u P'anmunjŏmu** (korejski: 판문점 도끼살인사건) je naziv za incident u kojem su sjevernokorejski vojnici 18. kolovoza 1976. godine ubili dva američka vojnika u zajedničkom sigurnosnom području u sklopu demilitarizirane zone. Događaj je znan još i kao **Incident sa sjekirama**, **Incident s topolom** i **Indicent tokom sječe drveta**.

U zajedničkom sigurnosnom području, nedaleko od "mosta bez povratka", nalazila se 30 m visoka topola koja je blokirala pogled komandnim točkama i vidilicama Ujedinjenih naroda. Dana 18. kolovoza 1876., skupina južnokorejskih i UN-ovih časnika, koje su predvodili satnik Arthur Bonifas, satnik Kim i prvi poručnik Mark Barrett, došla je do stabla s ciljem da ga posiječe. Ubrzo se pojavilo 15 sjevernokorejskih vojnika predvođenih višim poručnikom Pak Chulom, kojemu su UN-ovi vojnici dali nadimak "poručnik Buldog" zbog ranijih konfrontacija. Sjevernokorejski vojnici su promatrali sječu nekih 15-ak minuta bez reakcije, a onda je Pak odjednom naredio UN-ovim vojnicima da prestanu sa sječom jer je tu topolu osobno posadio Kim Il-sung. Bonifas ga je poslušao, no oglušio se o naredbu i naredio nastavak radova. Pak je tada izdao naredbu i preko mosta je stigla skupina od još 20 vojnika sa šipkama i palicama. Pak je još jednom naredio da Bonifasovi ljudi prestanu sa sječom, a kad se ovaj ponovo oglušio, viknuo je svojim trupama da "pobiju gadove".

Koristeći sjekire koje su bacili UN-ovi časnici, sjevernokorejski vojnici su napali Bonifasa i Barretta te ranili sve osim jednog čuvara UN-a. Pak je oborio Bonifasa, kojega su tada do smrti tukli sjevernokorejski vojnici. Barrett je, u međuvremenu, uspio pronaći udubinu ispod jednog zida i tu se sakriti. Borba je trajala nekih pola minute prije nego su snage UN-a uspjele raštrkati sjevernokorejske trupe i izvuči Bonifasa, međutim nitko nije znao gdje je Barrett. Nakon što su shvatili da ga nema, časnici UN-a su organizirali potragu, ali su ga pronašli nakon što su ga sjevernokorejski vojnici napali sjekirom. Prevezen je u bolnicu u Seoulu, međutim umro je na putu. Časnici UN-a su iz vidilice zabilježili incident na kameri.

Tri dana kasnije, uz odobrenje predsjednika Forda, Ujedinjeni narodi i Južna Koreja započinju Operaciju Paul Bunyan, nazvanu po istoimenom mitskom drvosječi. Demonstrirajući svoju silu, ali pazeći da ne doće do eskalacije, Zapadne snage su sasjekle cjelokupno drvo, a ne samo grane koje su zaklanjale pogled. Bila je to pomno isplanirana reakcija nakon koje je došlo do bojazni kako bi sukob mogao eskalirati, međutim cijela kriza je stala nakon toga. Incident je također potaknuo razdvajanje časnika unutar sigurnosnog područja kako bi se izbjegli daljnji incidenti.
Kongresna dvorana Mansudae

**Kongresna dvorana Mansudae** (korejski: 만수대의사당) je kongresna dvorana i sjedište Vrhovne narodne skupštine, jednodomnog parlamenta Sjeverne Koreje. Dvorana se nalazi u Pjongjangu, glavnom gradu Sjeverne Koreje, na brdu Mansu, u blizini Muzeja korejske revolucije i spomeničkog kompleksa. 

Kongresna dvorana sastoji se od velike dvorane za sastanke površine 4300 m, koja ima 2000 sjedećih mjesta. Dvorana je opremeljena i sustavom za simultano prevođenje, koji omogućava praćenje sjednice na 10 jezika istovremeno.
Slavenski univerzitet u Bakuu

**Slavenski univerzitet u Bakuu** (; ; ; ) je javni univerzitet u Bakuu u Azerbejdžanu.

## Reference

## Vanjske veze

* bsu-edu.org
Državni univerzitet u Bakuu

**Državno sveučilište u Bakuu** () je javno sveučilište u Bakuu u Azerbejdžanu. Instituciju je 1919. godine odlukom osnovao Parlament tadašnje Azerbejdžanske Demokratske Republike koja je prestala postojati i njezin je teritorij integriran u sastav Azerbejdžanske Sovjetske Socijalističke Republike.

Među istaknutim diplomcima ističu se fizičar Lev Davidovič Landau i azerbejdžanski predsjednici Abulfaz Elčibej i Hejdar Alijev.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice Državnog sveučilište u Bakuu
P. T. Barnum

**Phineas Taylor Barnum** (Bethel, Connecticut, 5. 7. 1810. — Bridgeport, Connecticut, 7. 4. 1891.) je bio američki cirkus animator, poduzetnik i političar.

Ostao je zapamćen po svojim hoaxi na njegovim cirkuskih priredaba.

Barnum, zajedno s James Anthony Bailey, osnovao je "Barnum & Bailey" cirkus. Ostvareni uspjeh ga je dovelo da postane jedan od prvih milijunaša u svijetu zabave.

Umro je 7. 4. 1891. te je pokopan u Groblje Mountain Grove.
Pjongjanško vrijeme

**Pjongjanško vrijeme (PT)** ili **Standardno vrijeme Demokratske Narodne Republike Koreje** je vremenska zona koja se koristi u Sjevernoj Koreji od 15. kolovoza 2015. godine. Od koordiniranog univerzalnog vremena odstupa osam i pol sati (UTC+8:30). Kao i Južna Koreja, Sjeverna Koreja ne koristi ljetno računanje vremena. 

Korejsko Carstvo je početkom XX. vijeka koristilo vremensku zonu koja je bila slična ovoj današnjoj. Neki izvori navode 1904., neki 1912., a treći pak govore kako je UTC+8:30 u Koreji bilo korišteno od 1908. do 1911. te ponovo od 1954. do 1961. godine. Nedugo nakon japanske okupacije Koreje, Japan je (1912.) uveo svoju, UTC+9:00 vremensku zonu u Koreju. Takva je situacija bila na Korejskom poluotoku sve do 5. kolovoza 2015. godine, kada su vlasti Sjeverne Koreje objavile kako se od 15. kolovoza 2015. godine vraćaju na UTC+8:30 i kako će se nova vremenska zona službeno zvati Pjongjanško vrijeme.
Jim Carroll

**James Dennis "Jim" Carroll** (1. august 1949 – 11. septembar 2009) bio je američki pjesnik, i punk muzičar, najpoznatiji po autobiografskoj knjizi *[[The Basketball Diaries (knjiga)|The Basketball Diaries]]*, u kojoj je opisao vlastitu adolescentsku ovisnost o heroinu. Knjiga je 1995. adaptirana u istoimeni film gdje je njegov lik tumačio Leonardo DiCaprio.

Carroll je 1987. napisao i *[[Forced Entries: The Downtown Diaries 1971–1973]]*, nastavak autobiografije u kojoj opisuje svoju suradnju sa nekim od istaknutih ličnosti njujorške umjetničke i underground scene kao što su Andy Warhol i Patti Smith.

## Vanjske veze

* CatholicBoy.com
* AP Obituary in the New York Times
* Internet Movie Database
* Jim Carroll's memorial at Find A Grave
The Basketball Diaries (knjiga)

***The Basketball Diaries*** () je memoarska knjiga američkog pjesnika i punk muzičara Jima Carrolla objavljena 1978. godine. Temelji se na dnevnicima koje je Carroll vodio u dobi od 12 do 16 godina, te je u njima opisao svoju adolescenciju, koju je obilježilo bavljenje košarkom, prva seksualna iskustva, doticaje sa začecima kontrakulture, ali i ovisnost o heroinu koga je prvi put probao sa 13 godina.

Carroll je 1987. godine napisao svojevrsni nastavak knjige pod naslovom *[[The Downtown Diaries]]* gdje je opisao vlastito "skidanje" sa heroina i početak muzičke karijere početkom 1970-ih.

Godine 1995. je *The Basketball Diaries* adaptiran u  istoimeni igrani film gdje je Carrollov lik tumačio Leonardo DiCaprio.
The Basketball Diaries

***Košarkaški dnevnici*** () je američki dramski film iz 1995. režisera Skota Kalverta, snimljen po istoimenoj autobiografskoj knjizi Džima Kerola. Radnja prati perspektivnog srednjoškolskogkošarkaša (koga glumi Leonardo Dikaprio) koji tokom adolescencije postaje heroinski zavisnik.

Film je uglavnom dobio loše kritike. Godine 1999. je izazvao kontroverze zbog scene u kojoj protagonist doživljava viziju tokom koje puškom ubija svoje školske kolege, a koja se navodila kao jedna od inspiracija za počinitelje masakra u Kolumbajnu.

## Uloge

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
* 
*
Die Sklavenkarawane (film)

**Die Sklavenkarawane** () je zapadnonjemačko-španski pustolovni film snimljen 1958. u režiji Georga Marischke i Ramona Torrada. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Karla Maya, odnosno prvu filmsku ekranizaciju Mayovog opusa u boji. Radnja se događa na Bliskom istoku u drugoj polovici 19. vijeka i prikazuje kako se pustolov Kara ben Nemsi (čiji lik tumači Viktor Staal) zajedno sa svojim prijateljem Hadschi Halef Omarom (čiji lik tumači Georg Thomalla) suprostavlja trgovcima robljem.

*Die Sklavenkarawane* se originalno trebao snimati na lokacijama u Egiptu, ali su se na kraju producenti odlučili za Španiju, odnosno okolicu Madrida. Snimanje je obilježeno nesrećama, uključujući jednu u kojoj je poginuo 23-godišnji glumac Joseph Albert von Rempert. Usprkos toga je dovršen, te je nakon premijere imao komercijalan uspjeh, potaknuvši snimanje nastavka pod naslovom *[[Der Löwe von Babylon (Film)|Der Löwe von Babylon]]*.

## Literatura
* Michael Petzel: *Karl-May Filmbuch*, Karl-May-Verlag (1998) - , S. 75ff.
* Michael Petzel: *Karl May Filmbuch*, Karl-May-Verlag, Bamberg, zweite erweiterte Auflage 1999, 

## Vanjske veze
* 
* Tonträger mit der Filmmusik
Der Löwe von Babylon (film)

***Der Löwe von Babylon*** () ili ***En las ruinas de Babilonia*** () je zapadnonjemačko-španski pustolovni film snimljen 1959. u režiji Johannesa Kaija i Ramona Torrada. Predstavlja nastavak filma *[[Die Sklavenkarawane (film)|Die Sklavenkarawane]]*, odnosno adaptaciju romana *Bei den Trümmern von Babylon* Karla Maya. Glavni protagonist, koga u ovom filmu tumači Helmuth Schneider, je orijentalni pustolov Kara Ben Nemsi. Radnja prikazuje kako se u današnjem sjevernom Iraku suprostavlja bandi krikjumačara. *Der Löwe von Babylon* nije imao komercijalni uspjeh kao prethodnik.

## Vanjske veze
*
Zaštićeni prirodni predio Pliva, Janj sa rezervatom Janjske otoke

**Pliva i Janj sa rezervatom Janjske otoke** predstavljaju zaštićeni prirodni predio na području Bosne i Hercegovine. U ovaj dio potpada čitavo područje rijeke Janj od svog izvora u blizini sela Babići, pa do ušća u rijeku Plivu kod Šipova.

## Opis dobra
Rijeka Janj izvire ispod klisure visoke preko 100m, a 200m niže od izvora nalazi se vir Opačac, gdje je voda duboka preko 30m. Pristup ovom dijelu rijeke je veoma otežan zbog strmih obala. Ovo sedreno područje je sačuvano od bilo kakvih štetnih zahvata. Na udaljenosti od 500m od izvora nalazi se Vodopad kod Bukve. Na tom mjestu rijeka skreće na desnu stranu u jednu manju klisuru i pada preko kamene prečage visoke oko 12m, stvarajući vodopad. Ispod Janjske Otoke nalazi se i najinteresantniji objekat na Janju - Vodopad ispod Sokoline. Od toga mjesta do ušća Janja u Plivu korito je veoma bogato sedrom, pa pred samim ušćem sedrene naslage stvaraju čitavu deltu velikog niza manjih i većih vodenih rukavaca.
Izvor Plive sastoji se, zapravo, iz dva veoma jaka izvora, koji su udaljeni oko 300m jedan od drugog, nalaze se na istoj nadmorskoj visini, a sastaju se 1km niže ispod sela Dragnića. Desni krak izvire ispod planine Majevac u mjestu zvanom Ravni Do. Voda izbija u velikoj količini iz stijene. Oko 80m ispod izvora, sa lijeve strane, ulazi u Plivu potok Crnjična, koji za vrijeme velikih kiša pretstavlja veoma snažnu bujicu, pa je djelovanjem ovog bujičnog potoka, Pliva na ovom zavijutku skrenula nešto svoj tok na desnu stranu. Ovaj desni krak Plive prolazi kroz šumoviti predio, te obrazuje mnoge živopisne brzake i manje kaskade. Lijevi krak Plive izvire iznad sela Dragnića na tri mjesta, te se sva tri rukavca sastaju nakon 100m toka rijeke. Navodno, za vrijeme vršidbe mještani su iz Glamočkog Polja bacali u ovaj ponor pljevu, koja je docnije izlazila na svom sadašnjem izvoru, i po tome je rijeka nazvana Pljeva — Pliva.
Nakon spajanja oba kraka Pliva poprima mnogo mirniji tok, a u širim partijama terena razliva se i kod Šipova je široka preko 30 m. U koritu Plive od izvora do ušća Janja nema sedre. Od izvora Plive oko 800m daleko nalazi se malo Dragnić jezero. Jezero je dugo u pravcu sjever-jug 65m, a široko 35m; prema izvršenim ispitivanjima jezero je duboko 10m, što je i njegova najveća dubina.

## Stepen zaštite
Područje se nalazi na listi dobara planiranih za uspostavljanje zaštite u planskom periodu po IUCN klasifikaciji.

## Izvori

*Ministarstvo za prostorno uređenje, građevinarstvo i ekologiju (2015):Izmjena i dopuna prostornog plana Republike Srpske  do 2025. Banjaluka: Urbanistički zavod
* Rijetkosti i ljepote prirode: Manje poznate prirodne rijetkosti u Bosni i Hercegovini i potreba njihove zaštite

## Literatura
* 
*
Blago u srebrnom jezeru

***Blago u srebrnom jezeru*** (; ) je zapadnonjemačko-jugoslavensko-francuski vestern film snimljen 1962. godine u režiji Haralda Reinla. Temelji se na istoimenom romanu njemačkog pisca Karla Maya i predstavlja prvu ekranizaciju vestern-djela iz njegovog opusa. Radnja se događa na Divljem Zapadu i prikazuje kako traper Old Shatterhand (čiji lik tumači Lex Barker) zajedno sa apačkim poglavicom Winnetoum (čiji lik tumači Pierre Brice) suprostavlja bandi odmetnika koja ne preza od ničega da se dočepa skrivenog blaga. *Blago* je snimano na lokacijama u tadašnjoj Jugoslaviji, odnosno Plitvičkim jezerima. Film je doživio izuzetnu popularnost, a što se odrazilo i muzičku temu *[[Old Shatterhand-Melodie]]* koja je postala veliki hit na zapadnonjemačkim top-listama. Njegov uspjeh je potakao snimanja niza filmova gdje će Winnetouv lik tumačiti dotada nepoznati Brice.

## Vanjske veze
* 
* ''Der Schatz im Silbersee'' bei Filmportal.de
* Tonträger mit der Filmmusik
* Drehorte der Karl-May-Filme in Kroatien
* Drehorte in Kroatien von Günter Schichter
* Drehorte der Karl-May-Filme und mehr
* Karl May Schauplätze in Kroatien
Bastia, Korzika

**Bastia** je francuski lučki grad na sjeveroistoku Korzike od 43,479 stanovnika, on je i administrativni centar Departmana Haute-Corse u kom 
živi 170,828 stanovnika.

## Geografija
Bastia leži u malom zaljevu Tirenskog mora, udaljena oko 35 km južno od krajnje sjeverne točke otoka 
rta Cap Corse, odnosno 117 km zapadno od talijanskog Livorna.

Iz Bastije se za lijepog vremena može vidjeti talijanski otok Elbu.

## Historija
Za srednjeg vijeka bila je malo ribarsko selo zvano **Marina di Cardo**, od 1383. kad su 
Đenovežani izgradili svoju - utvrdu (đenoveški - **bastiglia**) mjesto se tako i zove. Bastiglia je bila 
prijestolnica Korzike sve do 1791. Ona je i danas vojnički centar otoka.

## Znamenitosti
Bastia je sastoji od tri cjeline - Starog grada (Terra Vecchia) koji leži uz more u sredini luke, Gornjeg grada (Terra Nuova) koji leži južno od luke i novog dijela grada, izgrađenog zapadno i sjeverno od centra.

Karakteristika Starog grada su ulice kojima je premrežen, sa mračnim porticima.

Najveće znamenitosti grada su klasicistička katedrala San Giovanni Battista (1636. - 1666.) i palače suda, vijećnice i teatra.

## Privreda
Bastia je najveća i najmodernija luka na otoku, jer se većina putnika i robe iskrca u njoj. 
Današnja Bastia je i industrijski grad u kom se proizvode cigarete, cigare, džemovi i 
poznata vina sa poluotoka Cap Corse.

## Gradovi prijatelji
* , Erding
* , Viareggio

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice grada'' 
* ''Bastia'' na portalu Encyclopædia Britannica
Rusko-švedski rat (1741–1743)

**Rusko-švedski rat 1741. - 1743.** kog Šveđani zovu *hattarnas ryska krig* (Ruski rat šeširske partije) odigrao se od 1741. do 1743. na kraju tog rata Kraljevina Švedska je bila prisiljena potpisati Aboski mir kojim je izgubila dio teritorija uz Finski zaljev (jugoistočne dijelove današnje Finske) i prepustiti ih Carskoj Rusiji, i pristati na vazalni odnos sa ruskim dvorom.

## Tok rata
Iako je tada Kraljevinom Švedskom formalno vladao Frederik I, stvarna vlast bila je u rukama staleškog parlamenta (Riksdag) u kojem su značajnu ulogu imali Hattarne, jedna od političkih frakcija, nazvane tako zbog šešira (Hatt) koje su nosili. Oni su bili užasno frustrirani posljedicama Velikog sjevernog rata i sporazumom (Ništatski mir) sklopljenim nakon njega 1721.

Na osnovu tog sporazuma Švedska je izgubila svoje dotadašnje teritorije Estoniju, Livoniju, Ingriju i dio Karelije koje su pripale Carskoj Rusiji. Hattarna je na sve načine želila vratiti te teritorije.

Oni su 1741. uspjeli preko francuskih posrednika doći do kćeri Petra Velikog - Elizabete, i sklopiti s njom urotu, da Švedska pomogne njoj da ukloni infanta Ivana VI i tako se domogne trona, uz Elizabetin pristanak kao protuslugu, da Švedska silom vrati izgubljene baltičke teritorije.

Šveđani su objavili rat Rusiji u julu 1741., obećavši Elizabeti da će se povući kad Elizabeta postane ruska carica. Iako su u augustu 1741. izgubili veliku bitku kod Vilmanstranda ipak su nastavili napredovati prema Sankt Peterburgu; pa je njihova prijetnja ruskoj prijestolnici omogućila je Elizabeti da 6. januara 1741. (25. novembar po Julijanskom kalendaru) organizira uspješan državni udar, nakon kojeg su se Šveđani povukli u Finsku.

Ali je Elizabeta prekršila dogovor, pa je ruska vojska nastavila sa ratom i uskoro zauzela Helsingfors (Helsinki) i Åbo (današnji Turku, tadašnju finsku prijestolnicu i veliki dio Finske. 
Do septembra 1742. Rusi su zauzeli i arhipelag Åland, koji su Šveđani nakratko povratili u martu 1743. ali ponovno izgubili u julu 1743.

Neprijateljstva na kopnu završila su još krajem 1742. Rusija je velikodušno ponudila Švedskoj da joj vrati većinu okupiranih teritorija u zamjenu za prihvaćanje Elizabetinog favorita - Adolfa Fredericka iz 
njemačke dinastije Holstein-Gottorp kao budućeg švedskog monarha.

Šveđani su na to pristali, pa je mirovni sporazum potpisan u Turku (Åbo) u augustu 1743., Rusiji je pripao uski pojas zemlje uz granicu sa Finskom sa gradovima Vilmanstrand (Lappeenranta) i Frederikshamn (Hamina).

Ruska vojska povukla se iz dijela okupirane Finske tek kad je švedski parlament službeno proglasio Adolfa Fredericka prijestolonasljednikom.

To je bilo vrijeme kad je Elizabeta imala golem utjecaj na švedsku politiku. Ali nije dugo potrajalo, jer su odmah nakon potpisivanja mirovnog sporazuma, i stupanja Adolfa Fredericka na tron, posljednji ruski vojnici povučeni u Rusiju do jula 1744., a Adolf Frederick je brzo prekinuo suradnju sa Rusijom.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Hattarnas ryska krig 1741-1743 '' na portalu Pennan & Svärdet
Hamina

**Hamina** (švedski: *Fredrikshamn*) je lučki grad od 16,133 stanovnika, na jugoistoku Finske, on je i
administrativni centar istoimene općine od 21,203 stanovnika..

Hamina (odnosno tadašnji Fredrikshamn) je postala slavna kad je njoj 17. septembra 1809. sklopljen Fredrikshamnski mir između Kraljevine Švedske i Carske Rusije, kojim je završen Finski rat (februar 1808. - septembar 
1809.).

Na osnovu tog sporazuma Švedska je izgubila istočne dijelove svoje kraljevine; Finsku i arhipelag Åland, koje je morala prepustiti Carskoj Rusiji.

## Geografija
Hamina leži na dnu zaljeva Haminalahti (dio Finskog zaljeva) udaljena četrdesetak km zapadno od 
ruske granice i oko 145 km istočno od Helsinkija.
 
## Historija

Haminu su osnovali Šveđani 1653. pod imenom Veckelax Nystad finski: Vehkalahden Uusikaupunki (Novi grad 
Vehkalaha) - kao utvrdu prema Carskoj Rusiji.
Nju su razorili Rusi za Velikog sjevernog rata 1712.

Kad su Šveđani 1721. izgubili Viborg kog su opkolili Rusi, odlučili su umjesto njega izgraditi novu utvrdu, koju su 1723. u čast švedskog kralja Frederika I nazvali Fredrikshamn.

Ona je između 1722. - 1724. podignuta po uzoru na Palmanovu (zvijezdasti tlocrt), što je za ono doba bio vrhunac 
fortifikacione arhitekture.

Utvrda nije uspjela izdržati opsadu ruske vojske za Rusko-švedskog rata (1741 - 1743), 
Rusi su je ponovno među prvima zauzeli za Finskog rata - 1808. 
U njoj je po završetku rata 17. septembra 1809. sklopljen Fredrikshamnski mir, odtad je sve do proglašenja finske nezavisnosti 1918., živjela uspavanim životom kao pogranični gradić. Jedno vrijeme od 1819. do 1903. u Harmini je bila smještena oficirska škola, nakon 1920. u njoj djeluje škola rezervnih oficira.

## Znamenitosti privreda i transport
Najveće znamenitosti grada su pored Utvrde Hamina neoklasicistička vijećnica podignuta 1797. (obovljena 1840.) i parohijalna crkva - sv. Marije nanovo podignuta 1828.

Hamina leži na Evropskom putu E18, koji vodi za Rusiju i važna je luka za eksport drva u Rusiju.

Jedna od tri googlove evropske baze podataka, nalazi se od 2011. u Hamini, na prostoru nekadašnje tvornice celuloze Summa.

## Pobratimski gradovi

*, Vordingborg
*, Falun
*, Paide
*, Røros

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice grada''
Elba (otok)

**Elba** (latinski: *Ilva*) je otok u Tirenskom moru na zapadnoj obali Italije, koji administrativno podpada pod talijansku regiju Toskanu i provinciju Livorno. Elba je poznata kao mjesto Napoleonovog egzila od 1814. do 1815. godine.

## Geografija
Elba ima površinu od 223 km² i najveći je otok Toskanskog arhipelaga. Obale otoka su strme, a unutrašnjost planinska. Najviši vrh Capanne ima 1019 m. Na otoku živi 33.660 stanovnika, a najveće naselje je Portoferraio u kom živi 12.000 ljudi.

## Historija
Još su Etruščani iskapali željeznu rudu na Elbi, a Grci su ga vjerojatno zbog peći za taljenje nazvali Aethalia (Zadimljeno mjesto). Rimljani su ga nazvali Ilva i također su iskapali željeznu rudu, ali su izgradili i pomorsku bazu na otoku. Za ranog srednjeg vijeka Elbom je vladala Republika Pisa, a od 1290. Republika Genova. Od 1399. otokom vladaju kneževi Piombino, koji ga 1548. prepustili Cosimu Mediciju iz Firence. Dio otoka bio je u španjolskim rukama od 1596. do 1709. godine, a nakon njih su otokom vladali napuljski kraljevi.

Od 1802. otok je ustupljen Francuskoj, pa kad je Napoleon 1814. sam abdicirao, bio je prognan na Elbu. Na otok je stigao 4. maja i Elba je tad imala status nezavisne kneževine s Napoleonom kao vladarom. On je na Elbi izdržao do 26. februar 1815. kada se vratio u Francusku na poznatih sto dana. Nakon tog je Elba je vraćena Toskani, sa kojom je zajednički ušla u sastav Kraljevine Italije 1860. godine.

## Atrakcije
Napoleonova rezidencija bila je Palača Mulini s pogledom na more u blizini Portoferraia, prijestolnice Elbe koja leži na sjeveru otoka. Njegov ljetnikovac Villa San Martino, smješten 6 km jugozapadno, danas je pretvoren u muzej koji pored njegovih stvari ima i kolekciju gravira. Dalje prema zapadu je selo Poggio sa izvorom mineralne vode koja se zove Napoleon.

## Privreda i transport
Kako Elba ima blagu klimu koja omogućuje rast raznolikog bilja mediteranskog tipa, dosta stanovnika se bavi poljoprivredom i otok je prošaran bogatim maslinicima i vinogradima. Još se dosta stanovnika bavi tradicionalnim ribolovom na inćune, srdele i tune, kao i iskapanjem željezne rude na istočnoj obali. Ipak, turizam je danas najvažnija privredna grana. Popularna ljetovališta su Procchio, Marciana Marina, Marciana, uz ona u zaljevu Biodoli na sjeveru i Marinu di Campo na jugu. Gradić Porto Azzurro, nabliži kopnu, poznat je po zatvoru smještenom u velikoj španjolskoj utvrdi iz 1602. godine. Elba je trajektima povezana sa Piombinom na kopnu, a po otoku voze autobusi.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Elba''
Aboski mir

**Aboski mir** (švedski: *Freden i Åbo*) je mirovni sporazum sklopljen između Ruskog Carstva i Kraljevine Švedske 18. august 1743. u finskom gradu Turku (tada zvanom Åbo) kojim je dovršen Rusko-švedski rat (1741—1743).

Na osnovu tog sporazuma Švedska je izgubila uski pojas zemlje uz granicu sa Rusijom sa gradovima Vilmanstrand (Lappeenranta) i Frederikshamn (Hamina).

## Karakteristike sporazuma
Nakon početnih uspjeha koje su Šveđani ostvarili u tom ratu zaprijetivši čak i Sankt Peterburgu, ratna sreća se okrenula pa su Rusi zauzeli dobar dio Finske, zajedno sa gradovima Helsingfors (Helsinki) i Åbo (današnji Turku, tadašnju finsku prijestolnicu) a usto i arhipelag Åland.

Kad je ruska carica Elizabeta velikodušno ponudila Švedskoj povrat većine okupiranih teritorija ukoliko oni prihvate njenog favorita - Adolfa Fredericka iz njemačke dinastije Holstein-Gottorp za novog monarha - Šveđani su na to pristali pa su prregovori počeli 3. februara 1743.

Ruse su na tim pregovorima zastupali generali Aleksandar Rumjancev i Johann Ludwig Luberas a Šveđane baron Herman Cedercreutz i bivši ambasador u Sankt Peterburgu Erik Mattias von Nolcken

Teritorijalne klauzule tog mirovnog ugovora potrajale su relativno dugo, sve do 1788. kad je Rusko Carstvo zaratilo sa Osmanskim Carstvom. Tad je švedski kralj Gustav III zatražio reviziju Aboskog mira - povratak Karelije i izgubljenih dijelova Finske. Na kraju je Švedska u junu 1788. objavila rat Rusiji.

Iako su švedske trupe zaprijetile Sankt Peterburgu i ostvarile pobjedu u Bitci kod Svensksunda (9 - 10. jul 1790.), taj rat je ipak loše završio po Švedsku, pa je u augustu 
1790. bila primorana potpisati Verelski mir kojim su obnovljene predratne granice, onako kako su bile zacrtane Aboskim mirom.

Inače se taj mirovni sporazum sve do 1809. zvao *Frederikshamski mir*.

## Reference

## Vanjske veze
* ''Treaty of Åbo'' na portalu Encyclopædia Britannica
Ariana Grande

**Ariana Grande-Butera** (rođena 26. juna 1993), profesionalno poznata kao **Ariana Grande** (), je američka pjevačica i glumica koja je svoju karijeru započela u Broadway mjuziklu *[[13 (mjuzikl)|13]]*, prije nego što je preuzela ulogu Cat Valentine u Nickelodeonovoj televizijskoj seriji *[[Victorious]]*, 2009. godine.

Arianina muzička karijera je počela sa soundtrackom ** (2011). Potpisala je ugovor za izdavačku kuću Republic Records, koja je objavila njen debitantski studijski album, *[[Yours Truly (album Ariane Grande)|Yours Truly]]* (2013), koji je debitovao kao broj jedan na U.S. ''Billboard'' 200. Singl, "The Way", ušao je u top deset hitova na ''Billboard'' Hot 100 ljestvici sa kritikama koje su poredile njen široki vokalni raspon sa Mariah Carey.

Drugi studijski album Ariane Grande, *[[My Everything (album Ariane Grande)|My Everything]]* (2014), je također dostigao broj jedan u Sjedinjenim Američkim Državama, i sadržava hit sinlove "Problem" i "Break Free". Neki od njenih dostignuća uključuju nagradu za Novog izvođača godine na American Music Awards 2013, Favorite Breakout Artist na 40th People's Choice Awards, i Breakthrough Artist of the Year od strane Music Business Association. Sa pjesmama "Break Free", "Problem", i "Bang Bang", ona je provela 26 sedmica za redom u top deset ''Billboard'' Hot 100 ljestvice.

Treći studijski album Ariane Grande *[[Dangerous Woman (album Ariane Grande)|Dangerous Woman]]* (2016), je dostigao broj dva u Sjedinjenim Američkim Državama i on sadržava hit singlove "Dangerous Woman" , "Into You" i "Let Me Love You". Pjesmu Dangerous Woman Ariana je otpevala na MTV Movie Awards i Radio Disney Music Awards.

U maju 2017. je prilikom njenog koncerta u engleskom gradu Manchesteru izveden teroristički napad bombaša samoubice. Nekoliko dana kasnije Grande je održala humanitarni koncert čiji je prihod bio namijenjen žrtvama i njihovim porodicama.

## Filmografija

### Televizijske uloge

### Filmske uloge

 
## Izvori

## Povezano
* Bombaški napad na Manchester Arenu

## Vanjske veze

* 
* 
*
Romeo i Julija (film)

Ovaj članak predstavlja (nepotpuni) popis igranih filmova koji predstavljajau adaptaciju tragedije *[[Romeo i Julija]]* Williama Shakespearea.

*''Romeo and Juliet'' (film, 1954), britansko-italijanski film
**[[Romeo i Džuljeta (film)|Romeo i Džuljeta]]*, sovjetski baletni film iz 1955. godine
*''Romeo and Juliet'' (film, 1968), britanski film, rež. Franco Zeffireli
**[[Romeo + Juliet]]*, američki film iz 1996. godine, rež. Baz Luhrmann, ul. Leonardo DiCaprio i Claire Danes
Lappeenranta

**Lappeenranta** (švedski: *Vilmanstrand*) je grad od 54,910 stanovnika, na jugoistoku Finske, on je i administrativni centar istoimene općine od 72,658 stanovnika..

## Geografija

Lappeenranta leži na južnom kraju Jezera Saimaa, sjeveroistočno od grada Kotke. 
 
## Historija

Za srednjeg vijeka Lappeenranta je bila trgovište, status grada dobila je 1649. od tadašnjeg švedskog generalnog guvernera Finske - Per Braha mlađeg. Od 1721. i sklapanja Ništatskog mira - Lappeenranta je pogranična utvrda i sjedište administrativnog okruga Kymi.

Lappeenranta je razorena za Finskog rata 1741. od strane Rusa. Nakon sklapanja
Aboskog mira (Turku. - 1743.), grad je bio dio Carske Rusije sve do 1812.

## Znamenitosti i obrazovanje

Najveće atrakcije grada su terme osnovane 1824., drvena crkva - Lappee iz 1791. 
obnovljena 1929. i neoklasicistička pravoslavna saborna crkva iz 1785.

Ostaci stare utvrde, njenih bedema i zgrada, leže na rt]]u sa kojeg puca divan pogled na luku.

Lappeenranta ima Tehnološki univerzitet osnovan 1969. 
## Privreda i transport
Lappeenranta je važno željezničko čvorište prema brojnim gradovima istočne Finske, kao i prema Viborgu i Sankt Peterburgu u Rusiji. Pored toga je i najveća luka na Jezeru Saimaa.

Pored drvne industrije koja je najvažnija za grad, Lappeenranta ima i tvornicu cementa i vapna i tvornicu strojeva.

Zbog svoje izvrsne lokacije na jezeru i termi - Lappeenranta je poznata i kao klimatsko lječilište.

## Pobratimski gradovi

## Gradovi prijatelji

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice grada''
Toskanski arhipelag

**Toskanski arhipelag** (talijanski: *Arcipelago Toscano*) je arhipelag u Tirenskom moru na zapadu Centralne Italije, koji leži između toskanske obale i Korzike.

## Geografija
Arhipelag se sastoji od sedam većih otoka: Elbe, Capraje, Pianose, Montecrista, 
Gorgone (administrativno pripadaju provinciji Livorno), Giglia 
i Giannutria (pripadaju provinciji Grosseto) te puno manjih otočića i hridi. Ukupna površina svih otoka arhipelaga iznosi oko 300 km². Otoci imaju vrlo različitu geološku strukturu. Svi su (osim Pianose) ispresijecani brdima, iako niskim, te se smatraju ostatkom kontinentalne ploče uronjene u Tirensko more.

Nacionalni park Arcipelago Toscano osnovan 1989. je prvi veliki talijanski morski park i spada među najveće u Evropi. Ukupna površina parka (svi otoci i more oko njih) iznosi 568 km². Klima je tipično mediteranska, uz jak i povoljan utjecaj mora. Od 1996. u Nacionalni park je uključen i otok Pianosa, koji je inače strogo čuvani zatvor (kažnjenička kolonija), a od 1997. u park je uvršteno i more oko otoka, radi bolje zaštite.

## Flora i fauna
Arhipelag predstavlja važno područje povezanosti sardsko-korzičkog ekosistema i Apeninskog poluotoka, a na njemu žive biljne i životinjske vrste, koje se mogu naći samo na Korzici i Sardiniji. To su između ostalog rijetke vrste galeba (*Ichthyaetus audouinii*). Obale sporadično posjećuju sredozemne medvjedice, morske kornjače, a ponekad i kitovi.

## Privreda
Privreda otoka arhipelaga bazira se na poljoprivredi (vinogradarstvo), eksploataciji mineralnih resursa i u najvećoj mjeri turizmu.

## Reference

## Vanjske veze

* Toscano, Arcipelago na portalu Treccani
Winnetou I

**Winnetou I** () je zapadnonjemačko-jugoslavensko-italijanski vestern film snimljen 1963. godine u režiji Haralda Reinla. Predstavlja ekranizaciju istoimenog romana Karla Maya, odnosno nastavak filma *[[Blago u Srebrnom jezeru]]*. Naslovni protagonist, čiji lik tumači Pierre Brice, je apački poglavica Winnetou koji uz pomoć svog prijatelja i pobratima, bijelog trapera Old Shatterhanda (čiji lik tumači Lex Barker) nastoji zaustaviti planove željezničke kompanije koja želi isprovocirati sukob te tako ishoditi novu trasu za prugu kroz apačke teritorije. Radnja prikazuje kako se sukobljava sa bandom unajmljenih ubica koje vodi beskrupulozni Santer (koga glumi Mario Adorf). *Winnetou I*, koji je sniman na lokacijama u dolini Zrmanje i slapovima Krke, je slično kao i prethodnik, doživio ogroman uspjeh, te je snimljeno još nekoliko nastavaka.

## Uloge
* Lex Barker: Old Shatterhand
* Pierre Brice: Winnetou
* Mario Adorf: Frederick Santer
* Walt Barnes: Bill Jones
* Marie Versini: Nscho-tschi, Winnetouva sestra
* Ralf Wolter: Sam Hawkens
* Mavid Popović: Intschu-tschuna, Winnetouv otac
* Antun Nalis: baremn Hicks
* Dunja Rajter: Belle
* Niksa Stefanini: Bullock
* Branko Špoljar: Bancroft
* Chris Howland: Jefferson Tuff-Tuff
* Husein Cokic: Will Parker
* Demeter Bitenc: Dick Stone
* Niksa Stefanini: Bullock
* Karl Dall: gost u salunu
* Hrvoje Svob: Klekih-petra

## Vanjske veze
*
*''Apache Gold'' (as ''Winnetou I'') at Rialto Film
*In-depth review by Timothy Young
Old Shatterhand (film)

***Old Shatterhand*** je zapadnonjemačko-francusko-italijansko-jugoslavenski vestern film snimljen 1964. godine u režiji Huga Fregonesea. Temelji se na motivima popularnih romana Karla Maya. Iako Lex Barker ponavlja naslovnu ulogu, odnosno Pierre Brice ponovno tumači ulogu apačkog poglavice Winnetoua iz filmova *[[Blago u srebrnom jezeru]]* i *[[Winnetou I]]*, nije riječ o nastavku. Film je, za razliku od prethodnih, umjesto studija Rialto Film producirao studio CCC-Films, koji nije imao autorska prava na Mayeve tekstove, te se koristio isključivo njihovim "motivima"; usprkos toga je između dva studija postignut dogovor o "posuđivanju" dvoje glavnih glumaca. *Old Shatterhand*, sniman na lokacijama u Crnoj Gori je, slično kao i druge ekranizacije Karla Maya u to vrijeme, postigao veliki komercijalni uspjeh.

## Vanjske veze
* The movie's filmmusic on records
*
Verelski mir

**Verelski mir** (ruski: *Верельский мир*, švedski: *Freden i Värälä*) je mirovni sporazum sklopljen između Ruskog Carstva i Kraljevine Švedske 18. augusta 1743. u finskom selu Värälä, kojim je dovršen Rusko-švedski rat (1788—1790).

## Karakteristike sporazuma

Na osnovu tog sporazuma priznat je status quo kakav je bio prije rata, odnosno granice se nisu mjenjale već su oatale onakve kakve su dogovorene Aboskim mirom 1743.

## Reference

## Vanjske veze
* ''Treaty of Värälä'' na portalu Encyclopædia Britannica