open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Girga

**Girga** (arapski: جرج/*Jirjā*) je grad od 140,622 stanovnika u u Gornjem Egiptu u Muhafazi Sohag.

## Geografija

*Girga* se prostire duž zapadne obale rijeke Nil, koja je tokom 18 i 19. vijeka jako utjecala na grad.

## Historija

Za Antičkog Egipta vjerojatno je bila lokalitet na kom se nalazio ** This** (Thinis), mjesto iz kojeg su potekli faraoni Prve dinastije (2925. pne. - 2775. pne.), - ujedinjitelji Egipta.

Njegovo današnje ime potječe od antičkog koptskog manastira - *Mar Girgis*, posvećenog sv.Georgiju. 
U 14. vijeku Girga je postala centar arabiziranog berberskog plemena Huara, toliko samoživog i buntovnog da ju je osmanski valija Egipta tek oko 1576. uspio zauzeti.
Girga je za osmanske vlasti postala administrativni centar jedne od muhafaza Gornjeg Egipta. 
U to vrijeme bila je poznata žitnica, iz koje se dio žita transportirao Nilom do Kaira, i dalje Crvenim morem za prehranu svetih gradova Meke i Medine.

Za vladavine Muhameda Alija (1805.-48), Girga je postala administrativni centar puno veće Muhafaze Gigra. To je bila sve do 1960. kad je administracija premještena u Sohag.

Današnja Girga je grad sa nekoliko lijepih džamija, a u Egiptu je poznata po kvalitetnoj grnčariji. 
U Girga živi značajna Koptska manjina, pa je sjedište episkopa Koptske pravoslavne crkve.

## Znamenitosti
Oko 16&nbsp;km južno od centra grada nalazi se arheološki lokalitet antičkog Abidosa.

Preko puta rijeke na uskoj strmoj kamenitoj istočnoj obali leži nekropola antičkog plemstva.
Girga je poznata i po katoličkom samostanu el-Sini, koji je jedan od najstarijih u Egiptu.

## Privreda
Od industrije Girga ima predionicu pamuka, mljekaru i šećeranu koja je početkom 1980-ih proširena, pa danas ima kapacitet od 75.000 tona godišnje. 
Dolina na zapadnoj obali je ratarski kraj u kom se proizvodi pamuk, žitarice, datulje i šećerna trska.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Girga Travel Guide''
Heraklopolis Magna

**Heraklopolis Magna** (grčki: Μεγάλη Ἡρακλέους πόλις) je arheološki lokalitet u Gornjem Egiptu, udaljen petnaestak km zapadno od današnjeg grada Beni Suejfa u Muhafazi Beni Suejf.

## Historija i karakteristike
 
**Het-Nesut** kako mu je bilo ime na staroegipatskom bio je prijestolnica 20. provincije Gornjeg Egipta, koja se prostirala nedaleko od današnje Muhafaze Fajum. 
Het-Nesut je bio naročito važan u Prvom prelaznom periodu Egipta između Starog i Srednjeg kraljevstva, kao mjesto iz kog su dolazili faraoni Desete dinastije, koji su ga možda koristili i kao rezidenciju.

Rivalski vladar iz Tebe - Mentuhotep II, uspio je negdje oko 1968. pne. zauzeti *Het-Nesut* i ujediniti Egipat.
*Heraklopolis* je i pored toga zadržao važnost u egipatskoj historiji, pa je krajem Trećeg prelaznog perioda ponovno bio faraonska prijestolnica.
Poznat je po tom što se njemu njegovao kult boga Herišefa.
Grad je napušten u ranom srednjem vijeku.

## Iskapanja

Prva iskapanja na tom lokalitetetu, proveli su Naville 1891. i Petrie 1904.

Petrie je naišao na slojeve koji su pripadili različitim civilizacijama od rimske, bizantske pa čak i islamske. Jedna od posljednjih građevina koju je iskopao datirana je u 7. vijek.

Španjolski arheolozi su krajem 20. vijeka iskopali nekropolu iz Prvom prelaznog perioda i početka Srednjeg kraljevstva, perioda koji je dotad bio malo poznat.

Španjolski arheolozi nastavili su iskapati i početkom 21. vijeka, tad su iskopali nekropolu iz Trećeg prelaznog perioda, na južnom dijelu lokaliteta. 
To je bilo kraljevsko groblje u kom su pokapana djeca faraona, svećenika i visokih činovnika 22 i 23 dinastije Egipta.
Nekropola se ponovno koristila za 25 i na početku 26 dinastije Egipta (uključivo Psametih I).

## Reference

## Vanjske veze

* ''Proyecto de Heracleópolis Magna''
El Ajat

**El Ajat** (arapski: العياط‎‎/*Al-'Ayyāṭ*) je grad od 44,171 stanovnika u Gornjem Egiptu u Muhafazi Giza.

## Geografija

*El Ajat* leži na zapadnoj obali rijeke Nil, udaljen 80 km od centra Kaira. Kod njega Kanal Ibrahimija završava svoj put od 350&nbsp;km i uvire u Nil.

El Ajat je bio vijest dana 21. februara 2002., kad se kod njega dogodila teška željeznička nesreća u kojoj je u zapaljenom i pretrpanom vlaku koji je jurio 113 Km/h poginulo 373 putnika.

## Reference
Facets (Star Trek: Deep Space Nine)

***Facets*** () je epizoda američke  science fiction TV-serije *[[Star Trek: Deep Space Nine]]*, premijerno prikazana 12. juna 1995. godine. Radnja prikazuje kako Jadzia Dax prolazi kroz poseban trillski ritual koji omogućava da sretne sve ranije Daxove domaćine.

Epizoda je poznata po tome što je u njoj "elegantno" riješen problem nastao u *[[The Royale]]*, epizodi *[[Star Trek: The Next Generation]]*, u kojoj se tvrdilo da Fermatov posljednji teorem nikada nije bio riješen. U jednoj sceni Dax tvrdi da je zapravo bio riješen, čime se referencira na aktualne stvarne događaje iz 1995. godine kada je teorem bio riješio britanski matematičar Andrew Wiles.

## Izvori


## Vanjske veze
*
The Adversary (Star Trek: Deep Space Nine)

***The Adversary*** () je epizoda američke science fiction TV-serije *[[Star Trek: Deep Space Nine]]*, odnosno finale  njene treće sezone, premijerno prikazana 19. juna 1995. godine. Radnja prikazuje kako Sisko dobiva zadatak da ''Defiantom'' ode u misiju zaustavljanja izglednog rata Federacije sa Tzhenketijima, a na kome se ispostavi da na *Defiantu* djeluje saboter koji je preuzeo identitet jednog od članova posade.

*The Adversary* je epizoda u kojoj lik Siska na početku službeno unaprijeđen u čin kapetana, te posljednja u kojoj se pojavljuje sa kosom.

## Reference

## Vanjske veze
*
Počelo

**Počelo** (grčki ἀρχή *arhe* - početak, počelo, ono najdonje nečega) je pojam starogrčke filozofije koji označava ono od čega sve nastaje. Počelo predstavlja neki meta element, pratvar od koje sve nastaje i koja se sadržava u svemu.

## Razvoj
### Predsokratovci

Pojam se često spominje kod Miletske škole i drugih starogrčkih filozofa koji su htijeli otkriti od čega je nastao svijet. Za njih, *arhe* je osnovna građa, »pratvar«, »prauzrok« ili počelo od kojeg je sazdana priroda (Tales, Heraklit, Empedoklo i dr.).

Anaksimen smatra da sve nastaje od zraka, Tales od vode, a Anaksimandar je govorio da je počelo svijeta apeiron (beskonačno i neizmjereno).

### Aristotel

Za Aristotela, pojam *arhe* znači metafizička ili spoznajna osnova zbiljnosti. Aristotel traži počelo koje je od svih najpostojanije, polazeći od logičke premise: nemoguće je da ista stvar i bude i ne bude. No, onima koji se oslanjaju na čula, može izgledati da nešto i biva i ne biva. Aristotel odgovara da "odbacujuće" ima još nešto od onoga što odbacuje, i nužno je od onoga što nastaje da nešto već jest. Dakle, propada li štogod, prisutno je neko biće, a nastaje li, nužno je da bude ono iz čega i po čemu nastaje, što opet ne ide u beskonačno.

## Izvori

## Povezano
* Osnovni elementi

## Vanjske veze
* Hrvatska enciklopedija
Netačno (logika)

U logici, **lažno** ili **netačno** je istinitosna vrednost ili nularni logički veznik. U sistemu iskazne logike zasnovanom na funkciji istine postoje dve pretpostavljene istinitosne vrednosti, a to su negacija i istina. Uobičajene oznake za netačno su 0 (naročito u Bulovoj logici i informatici), O (kao prefiks, npr *Opq*), i kao ne Te simbol ⊥.

Postoji još jedan pristup koji se koristi u nekoliko formalnih teorija (na primer, u iskaznom računu zasnovanom na intuicionizmu)gde je netačno iskazna konstanta (tj. nularni veznik)⊥, koja je kao istinitosna vrednost uvek netačna.

## U klasičnoj logici i Bulovoj logici

Bulova logika definiše netačno u oba smisla navedena gore: "0" je iskazna konstantna, čija je vrednost po definiciji 0. U klasičnom iskaznom računu, u zavisnosti od odabranih skupova osnovnih veznika, netačno može ali i ne mora imati namenski simbol. Kao kod formula  i .

U oba sistema negacija tačnog daje netačno. Negacija netačnog je ekvivalentno sa tačnim i to ne samo u klasičnoj i Bulovoj logici već i u većini drugih logičkih sistemima, kao što je objašnjeno ispod.

## Netačno, negacija, kontradikcija
U većini logičkih sistemima, negacija, implikacija i netačno se odnose kao:
: 
Ovo je definicija negacije u nekim sistemima, kao u intuicionoj logici, i može se dokazati u iskaznom računu gde je negacija osnovni veznik. Zato što je  obično teorema ili aksiom, posledica je da je negiranje netačnog () tačno.

Kontradikcija je izjava koja podrazumeva lažno, odnosno . Koristeći gornju ekvivalenciju, činjenica da je φ kontradikcija može da se izvede, na primer, iz . Kontradikcija i lažno se ponekad ne razlikuju, posebno zbog toga jer latinski izraz ** označava oba. Kontradikcije znači da treba da se dokaže da je iskaz netačan, ali samo netačno je iskaz koji je definisan kao suprotnost istini.

Logički sistemi mogu ili i ne moraju da sadrže princip eksplozije (na latinskom, *ex falso quodlibet*), .

## Neprotivrečnost

Formalna teorija koja koristi veznik "⊥" je neprotivrečna ako i samo ako netačno nije u njenoj teoremi. U odsustvu iskaznih konstanti neke zamene, kao one koje su već pomenute gore se mogu koristiti umesto dokazivanja protivrečnosti.

## Povezano
* Kontradikcija
* Istina (logika)
* Tautologija (logika)

## Reference

## Literatura
* 
*
Kafr ed Dauvar

**Kafr ed Dauvar** (arapski:كفر الدوار/*Kafr ad-Dawwār*) je grad od 112,467 stanovnika na sjeverozapadu Egipta u Muhafazi Beheira.

## Geografija

Kafr el Dauvar se prostire na zapadu Delte Nila, duž Mahmudijskog kanala, udaljen 22 km jugoistočno od Aleksandrije.

## Historija
Kafr ed Dauvar je novi grad nastao nakon izgradnje Mahmudijskog kanala. 
Danas je industrijsko predgrađe Aleksandrije, grad tekstilne kemijske i prehrambene industrije.

Poznat je kao mjesto bitke za Anglo-egipatskog rata - 1882. u kojoj su snage Aḥmeda Urabija uspjele zaustaviti napredovanje Britanskih snaga prema Kairu.
Nakon tog je u augustu je Britanska vojska izvršila desant kod Ismailie i odatle krenula u napad na Kairo.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kafr El-Dawwar Travel Guide''
Initiations

***Initiations*** () je epizoda američke science fiction TV-serije *[[Star Trek: Voyager]]*, premijerno prikazana 4. septembra 1995. godine. Radnja prikazuje kako sticajem okolnosti Chakotay bude zarobljen od strane adolescentskog Kazonca koji nastoji proći inicijaciju među kazonske ratnike.

## Izvori

## Vanjske veze

*
Patrick Kilpatrick

**Robert Donald Kilpatrick Jr.** (20. august 1949 -), poznatiji po umjetničkom imenu **Patrick Kilpatrick**, je američki glumac poznat po izuzetno plodnoj karijeri na filmu i televiziji gdje je tumačio epizodne i sporedne uloge negativaca.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
*
*Flickr image
*Twitter
*Facebook
*Instagram
*Pinterest
*LinkedIn
*Amazon Books
*Barnes & Noble
Robert Evans

**Robert Evans** (rođen kao **Robert J. Shapera**; 29. jun 1930 – 26. oktobar 2019) bio je američki filmski producent i poslovni čovjek, poznat kao direktor studija Paramount Pictures krajem 1960-ih i početkom 1970-ih kada je igrao značajnu ulogu u stvaranju nekih od najcijenjenijih filmova Novog Hollywooda.

## Izvori

## Vanjske veze

* 
* Robert Evans web show on JumpBoxTV
* 
* Robert Evans: The Official Legacy Fan Site 
* 
*Robert Evans at Find a Grave
Lože (Vipava)

**Lože** (, ) su naseljeno mjesto u sastavu općine Vipava, regija Goriška, Slovenija.

## Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazile su se u sastavu stare općine Ajdovščina.

## Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Lože su imale 218 stanovnika.

## Reference

## Vanjske veze
The 37's

***The 37's*** () je epizoda američke science fiction TV-serije *[[Star Trek: Voyager]]*, odnosno premijera njene druge sezone, premijerno prikazana 28. augusta 1995. godine. Radnja prikazuje kako *[[USS Voyager (Star Trek)|USS Voyager]]* pronalazi artefakte za koje se ispostavilo da potiču sa Zemlje 1937. godine, te se u nastojanju da razriješe misteriju spušta na planetu gdje će otkriti nestale Zemljane koje su bili oteli vanzemaljci.

Epizoda je originalno bila zamišljena kao finale prve sezone, odnosno trebala se sastojati od dva dijela, ali su problemi sa televizijskim rasporedom i budžetom natjerali producente da koriste standardni format. *The 37's* je prva epizoda u historiji *[[Star Trek]]a* gdje se prikazuje kako zvjezdani brod može sletiti na površinu planete, ali je njeno snimanje progutalo najveći dio budžeta, te izazvalo drastično kraćenje završnih scena. Mnogi su kritičari *The 37's* bili izuzetno razočarani završnicom, te se *The 37's* smatra jednom od najgorih epizoda serije.

## Izvori

## Vanjske veze

*
Električna indukcija

U fizici, **električna indukcija** ili **vektor dielektričnog pomeraja** je vektorsko polje **D** koje se javlja u Maksvelovim jednačinama. U vezi je sa pojavom vezanih naelektrisanja u dielektricima. „*D*“ je početno slovo engleske reči „displacement“ što znači *pomeraj*, kao u srodnom primeru struje dielektričnog pomeraja.

## Definicija

U opštem slučaju, **D** je definisano relacijom:

:\mathbf{D} = \varepsilon_{0} \ \mathbf{E} \ + \ \mathbf{P}

gde je **E** električno polje, \varepsilon_{0} je permitivnost vakuuma, a **P** je vektor jačine polarizacije materijala.

U većini uobičajenih materijala, **D** se može proračunati jednostavnijom formulom:

:\mathbf{D} = \varepsilon \mathbf{E}

gde \varepsilon permitivnost materijala; u linearnom izotropnom medijumu biće konstanta, a u linearnom anizotropnom medijumu biće tenzor drugog reda (matrica).

## Električna indukcija u kondenzatorima

Posmatrajmo beskonačni pločasti kondenzator smešten u prostor bez slobodnih naelektrisanja, sem onih na pločama kondenzatora. U SI jedinicama, gustina naelektrisanja na pločama jednaka je vrednosti polja **D** između ploča. Ovo proizilazi iz Gausovog zakona, kada se izvrši integracija po maloj kvadratnoj površi koja uokviruje ploču kondenzatora:

: \oint_S \mathbf{D} \cdot d\mathbf{S} = Q

Deo kvadratne površi unutar ploče kondenzatora nema polje pa je integral po tom delu površi jednak nuli. Sa strane kvadratne površi polje je paralelno sa površi, odnosno, polje je normalno na vektor površi d\mathbf{S}, tako da je i taj deo integrala jednak nuli, ostavljajući:

: |\mathbf{D}| = \frac{Q}{S}

što je gustina nalektrisanja na pločama kondenzatora.

## Jedinice

U standardnom SI sistemu jedinica, **D** ima jedinicu kulon po kvadratnom metru (C/m2).

Ovakav izbor jedinica rezultuje najjednostavnijim oblikom Amper-Maksvelove jednačine:

\nabla \times \mathbf{H} = \mathbf{J} + \frac{\partial \mathbf{D}}{\partial t} 

Ako bi se **B** i **H** izražavalo u teslama, a **E** i **D** izražavalo u njutnima po kulonu, onda bi formula imala sledeći oblik:

\nabla \times \mathbf{H} = \mu_0 \mathbf{J} + \frac{1}{c^2} \frac{\partial \mathbf{D}}{\partial t} 

Stoga je poželjnije da se **B** i **H**, kao i **D** i **E** izražavaju u različitim jedinicama.

## Povezano
* Električno polje
* Maksvelove jednačine
* Gausov zakon
* Dielektrici

## Literatura
* Dr Jovan Surutka; Osnovi elektrotehnike, prvi deo elektrostatika, drugo izdanje; Naučna knjiga; Beograd; 1979.
Ultraljubičasta katastrofa

**Ultraljubičasta katastrofa** ili **Rayleigh-Jeansova katastrofa** je pojam iz klasične fizike.

Predviđanja klasične fizike kasnog 19. stoljeća i s početka 20. stoljeća bila su da će idealno crno tijelo pri toplinskoj ravnoteži emitirati zračenje beskonačne snage.

Krajem 19. stoljeća izmjeren je spektar zračenja crnog tijela. Fizičare je zanimalo mogu li toplinsko zračenje objasniti zakonima klasične fizike, to jest statističkom mehanikom i elektrodinamikom odnosno valnom teorijom svjetlosti. Pokušali su objasniti oblik krivulja spektra za pojedine temperature te dobiti kvantitativna ovisnost energije zračenja o valnoj duljini.

Bilo je nekoliko pokušaja, od kojih su najvažniji Wienov i Rayleigh-Jeansov.

## Wienov pokušaj
Wilhelm Wien je 1896. izveo aproksimaciju koja je bila dobra samo za male valne duljine. Valna duljina koja odgovara maksimumu izračene energije (λm) obrnuto je srazmjerna apsolutnoj temperaturi

Jednadžba dobro opisuje kratkovalni dio spektra (visoka frekvencija) toplinskog zračenja s objekata, ali zakazuje kad treba objasniti podatke dobivene pokusima za zračenje dugih valova (niska frekvencija).

## Pokušaj Rayleigha i Jeansa
John William Strutt Rayleigh i James Hopwood Jeans 1900. su izveli matematičku jednadžbu koja iskazuje gustoću energije zračenja crnog tijela. Osnova pretpostavka bila je da svjetlost zrače harmonički oscilatori (kao što su elektroni u atomima), pri čemu oni mogu biti bilo koje vrijednosti energije.

Za valnu dužinu *λ* glasi:

:B_\lambda(T) = \frac{2 c k T}{\lambda^4},

gdje je *c* brzina svjetlosti, *k* je Boltzmannova konstanta, a *T* je temperatura u kelvinima.  Za frekvenciju *ν*, izraz je

:B_\nu(T) = \frac{2 \nu^2 k T}{c^2}.

Rayleigh–Jeansova jednadžba poklopila se s pokusima s visokim valnim dužinama (niske frekvencije), no sasvim se protivi rezultatima dobivenim u pokusima s kratkim valnim dužinama (visoke frekvencije, odnosno u ultraljubičastom području). Pokazalo se da ovo nije zato što se u izvođenju jednadžbe provukla pogreška, nego zbog toga što zakoni klasične fizike ne moge objasniti sve pojave u prirodi, prije svega pojave u mikrosvijetu, i zbog toga promatranja i predviđanja klasične fizike nisu bili u skladu.

Tako klasična fizika nije uspjela objasniti objasni spektre toplinskog zračenja. Problem je Paul Ehrenfest 1911. godine godine nazvao "ultraljubičasta katastrofa", s obzirom na to da je problem koji je rušio tezu bio u području kratkih valnih dužina, gdje su ultraljubičaste zrake.

Rješavanje ovog problema bio je jedan od temeljnih aspekata razvitka kvantne mehanike ranog 20. stoljeća. Put k rješenju dali su Max Planck, koji je 14. prosinca 1900. postavio zakon zračenja za crno tijelo, uvevši novu konstantu te  izveo novi izraz za spektralnu gustoću koji se u potpunosti slagao s mjerenjima iz pokusa. i Albert Einstein, koji je postulirao da Planckovi kvanti nisu matematička fikcija, nego stvarne čestice, one koje danas zovemo fotonima.

## Povezano
* Crno tijelo
*Toplinsko zračenje
*Planckov zakon

## Izvori
CGS sustav jedinica

**CGS sustav** ili  **Gaussov sustav** jedinica je mjerni sustav koji za polazište ima osnovne jedinice: centimetar, gram i sekundu.

## Historija
Sustav je 1832. predložio njemački matematičar Carl Friedrich Gauss, a kasnije su ga dopunili James Clerk Maxwell i William Thomson elektromagnetskim jedinicama. Danas je CGS sustav zamjenjen SI-sustavom i mjernim jedinicama koje su u njemu definirane.

Ipak se još i danas nailazi na jedinice CGS sustava, uglavnom u američkoj tehničkoj literaturi, u područjima elektrodinamike i astrofizike. Mnogi astronomi još uvijek tvrde da je CGS sustav jednostavniji za uporabu.
Galileijeva relativnost

**Galileijevo načelo relativnosti** (po G. Galileiju) je načelo klasične fizike prema kojem svi prirodni zakoni imaju isti matematički oblik u svim inercijskim sustavima, to jest svi su inercijski sustavi međusobno ravnopravni i nije moguće promatranjem mehaničkih procesa u nekom inercijskom sustavu utvrditi giba li se on ili miruje. Izvorno se odnosilo na mehaniku, a razumijevale su se brzine znatno manje od brzine svjetlosti i jednako protjecanje vremena u svim referentnim sustavima. S pomoću Galileijevih transformacija mogle su se preračunati koordinate položaja i brzine čestica u različitim referentnim sustavima. Galileijevo načelo relativnosti ne vrijedi ako su brzine promatranih gibanja sustava ili čestica u sustavima bliske brzini svjetlosti; tada gibanja opisuje teorija relativnosti, a za preračunavanje koordinata položaja i brzina čestica primjenjuju se Lorentzove transformacije.

## Načelo relativnosti

**Načelo relativnosti** ili **princip relativnosti** je načelo koje tvrdi da je svako gibanje relativno te da su u dvama referentnim sustavima koji se uzajamno gibaju jedan prema drugome položaji i brzine čestica, a u posebnoj teoriji relativnosti i vrijeme, različiti, dok se u ubrzanim sustavima pojavljuju i dodatne inercijske sile.

## Reference
Oliver Heaviside

**Oliver Hevisajd** (, 18. maj 1850 - 3. februar 1925.) bio je engleski samoobrazovani elektrotehničar, matematičar i fizičar koji je prilagodio kompleksne brojeve istraživanju električnih kola, izumeo je matematičke tehnike za rešavanje diferencijalnih jednačina (ekvivalentne Laplasovim transformacijama), preformulisao je Maksvelove jednačine polja preko električnih i magnetnih sila i fluksa i formulisao je vektorsku analizu.

## Reference
Magnetizacija

**Magnetizacija** (oznaka *M*) je vektorska fizikalna veličina kojom se opisuje razlika između jakosti magnetskoga polja u vakuumu i u nekom sredstvu. Magnetizacija je jednaka umnošku magnetske susceptibilnosti tvari *χ<sub>m</sub>* i jakosti magnetskoga polja *H*:

:\mathbf{M} = \chi_m \cdot \mathbf{H}

Magnetizacija u feromagnetičnim materijalima ovisi i o magnetskoj histerezi. Mjerna jedinica je amper po metru (A/m). 

## Feromagnetizam

**Feromagnetizam** je pojava snažnog magnetiziranja pojedinih tvari, takozvanih feromagnetika: željeza, nikla, kobalta, gadolinija, terbija, disprozija i holmija, njihovih slitina i slitina koje ne čine feromagnetični elementi (na primjer Heuslerove slitine: Cu2MnAl, Ni2MnAl, Co2MnSi, Co2MnGe, Co2FeAl). Magnetska permeabilnost feromagnetika više je tisuća puta veća nego permeabilnost paramagnetičnih i dijamagnetičnih tvari. Magnetiziranje feromagnetičnih tvari nije razmjerno s jakošću magnetskoga polja i kod određene jakosti magnetskoga polja dolazi do zasićenosti. Kada prestane djelovati magnetsko polje, feromagnetici i dalje pokazuju magnetiziranost. 

Remanentni (zaostali) magnetizam može se ukloniti djelovanjem magnetskoga polja suprotnog smjera i iznosa koji odgovara sili koercitivnosti feromagnetika (to jest sili koja sprječava elementarne magnete da dođu u nesređen položaj). Ako se magnetsko polje mijenja i nakon što je postiglo potrebnu jakost, ponovno dolazi do magnetske zasićenosti, a kada magnetsko polje dobije vrijednost nula, pojavljuje se remanentni magnetizam. Cikličko magnetiziranje feromagnetika naziva se magnetska histereza. Trajni magneti izrađuju se od posebnih vrsta čelika s vrlo visokim remanentnim magnetizmom. 

Feromagnetizam ovisi o temperaturi; feromagnetik na nekoj, za njega karakterističnoj temperaturi (takozvanoj Curiejevoj temperaturi), postaje paramagnetičan. Feromagnetizam se objašnjava Weissovom teorijom područja spontane magnetizacije takozvanih Weissovih domena. Domene se sastoje od velikog broja međusobno paralelno poredanih elementarnih magneta. Magnetiziranje feromagnetičnih tvari je prebacivanje elementarnih magneta u smjer vanjskog magnetskog polja. Potpuno objašnjenje feromagnetizma dao je Werner Karl Heisenberg u kvantnoj mehanici, Paulijev princip isključenja objašnjava zašto je u pojedinim kristaličnim tvarima uglavnom zastupljeno stanje paralelne orijentacije elektrona (feromagnetici), u drugima antiparalelno stanje (antiferomagnetici), dok je u nekim tvarima međudjelovanje slabo i nema međusobne ovisnosti orijentacije atomskih magnetskih dipola u odsutnosti vanjskoga polja (paramagnetici i dijamagnetici). 

### Magnetska histereza

**Magnetska histereza** pojava je kašnjenja magnetske indukcije u odnosu na promjenu jakosti magnetskoga polja. Ovisi o feromagnetskim materijalima u kojima se magnetsko polje inducira; manja je za meko željezo (na primjer slitine FeNi), a veća za tvrdo željezo (na primjer ugljične čelike). Gubitke magnetske histereze čini dio energije vanjskoga magnetskog polja koji se u feromagnetskim materijalima nepovratno pretvara u druge oblike energije, većinom u toplinu. 

## Izvori
Dikirnis

**Dikirnis** (arapski: دكرنس, koptski: *Dekernič* je grad od 92,682 stanovnika u Donjem Egiptu u Muhafazi Dakahlija.

## Geografija

*Dikirnis* leži na sjeveroistoku Delte Nila, na kanalu Damijete, udaljen dvadesetak km sjeveroistočno od svog administrativnog centra Mansure.

## Reference
Jednadžba kontinuiteta

**Jednadžba kontinuiteta**, u fizici, izražava zakon o neuništivosti materije: promjena gustoće u nekoj točki uvijek je praćena strujanjem tvari iz te točke ili prema njoj. Stoga je ukupna promjena količine tvari u nekom sustavu upravo jednaka količini tvari koja je u sustav ušla ili iz njega izašla. 

U elektrodinamici, jednadžba kontinuiteta na analogan način izražava zakon o neuništivosti električnog naboja. Poznata je kao Bernoullijeva jednadžba, kojom se iskazuje da je ukupna suma tlakova u tekućini koja struji jednaka statičkomu tlaku u tekućini koja miruje (Venturijeva cijev).

## Objašnjenje
Iz života je poznato da je brzina strujanja rijeke ili potoka veća na onim mjestima gdje je korito uže, a manja tamo gdje je korito šire. Da proučimo ovisnost brzine strujanja o veličini presjeka, promatrat ćemo cijev različitog presjeka i pretpostaviti da se tekućina u toj cijevi giba stacionarno (bez trenja). Kako se tekućina ne da stlačiti, to se ona u jedinici vremena mora u svim presjecima cijevi pomaknuti za istu količinu, to jest količine *Q<sub>1</sub>* i *Q<sub>2</sub>* protjecane tekućine u jedinici vremena moraju biti svuda jednake. Ako su ploštine (površine) poprečnih presjeka cijevi *S<sub>1</sub>* i *S<sub>2</sub>*, a pripadne brzine *v<sub>1</sub>* i *v<sub>2</sub>*, onda je: 

: Q_1 = Q_2 

odnosno:

: S_1 \cdot v_1 = S_2 \cdot v_2 

ili u obliku razmjera:

: \frac{v_1}{v_2}\ = \frac{S_2}{S_1}\ 

Odatle proizlazi zakon kontinuiteta kod stacionarnog strujanja koji glasi: **Brzina strujanja tekućine u cijevi različitog presjeka odnose se obrnuto razmjerno (proporcionalno) s pripadnim presjecima.** 

## Izvori
Relativistička masa

Po Ajnštajnovoj teoriji relativnosti, dolazi do povećanja mase sa brzinom. Masa u teoriji specijalnog relativiteta, zapravo ima dva značenja:

* **masa mirovanja** ili **nepromenjiva masa**, nepromenjiva veličina jednaka za sve posmatrače u svim tačkama posmatranja; 
* **relativistička masa**, zavisi od brzine posmatrača.

Masa predmeta u mirovanju je zapravo njutnovska masa, kako bi je izmerio posmatrač koji se kreće zajedno s predmetom. Pod ovakvim okolnostima nepromenjiva masa je jednaka relativističkoj, koja je jednaka ukupnoj energiji sistema podeljenoj sa *[[Brzina svetlosti|c]]<sup>2</sup>*.

## Formula

Zavisnost mase i brzine se dobija analogijom između relativističke formule za impuls i one iz klasične fizike. Relativistička formula za impuls glasi:

:
p = {mv\over \sqrt{1-{v^2\over c^2}}}


Nerelativistička formula za impuls glasi:

: p = m v 

Upoređivanjem ovih formula nalazi se obrazac za relativističku masu:

:
m_{\mathrm{rel}} = { m \over \sqrt{1-{v^2\over c^2}}}


Prema ovoj formuli, masa tela raste sa povećanjem brzine. Ova promena postaje jasno vidljiva tek pri velikim brzinama. Pri brzinama bliskim brzini svetlosti masa teži beskonačnosti.

## Osporavanja

Suština osporavanja ovakvog korišćenja mase se svodi na činjenicu da se relativistička masa ne može definisati kao masa. Masa mirovanja je mera inertnosti tela, a relativistička masa se ne može smatrati merom inertnosti tela. Drugi Njutnov zakon u relativističkoj fizici se prevodi na četvorodimenzionalni prostor, pa su sila i ubrzanje kvadrivektori, pa se on zapisuje i ovako:

: p^\mu = m_0 v^\mu\,
:F^\mu = m_0 A^\mu.\!

To znači da sila i ubrzanje nisu kolinearni, pa inertnost tela nije jedinstvena, a relativistička masa ne može da je opiše.
Bez obzira na to da relativistička masa nema definisan fizički smisao, račun koji se njome koristi daje sasvim korektne rezultate, što je osnovni razlog zbog kojeg je i dalje kao takva prisutna u fizici.

Prema Ajnštajnu, nije dobro koristiti koncept mase pokretnog tela koji se ne može jasno definisati:

## Povezano
* Specijalna teorija relativnosti

## Vanjske veze
* Najčešće postavljana pitanja iz fizike na temu dve vrste masa
Inercijski referentni okvir

**Inercijalni** ili **neubrzani referentni sistem** je referentni sistem (koordinatni sistem u odnosu na kog se posmatra kretanje) koji vreme i prostor opisuje kao homogene, izotropne i vremenski nezavisne. Fizički zakoni imaju isti oblik u svim inercijalnim sistemima.

U kinematici, inercijalni sistem referencije su referentni sistemi u kojima važe Njutnovi zakoni. Inercijalni sistem referencije je koordinatni sistem koji se nalazi ili u stanju mirovanja ili u stanju ravnomernog linearnog kretanja. Sistemi referencije koji se ne kreću ravnomerno (ubrzavaju), ili koji rotiraju, spadaju u neinercijalne sisteme referencije.

Iz jednog u drugi inercijalni referentni sistem lako se prelazi korišćenjem Galilejevih transformacija pri kretanju u Njutnovoj mehanici ili preko Lorencovih transformacija u specijalnoj relativističkoj mehanici.

Ako referentni sistem nije inercijalan, za njega se kaže da je to neinercijalni sistem referencije.

## Inercijalni sistemi referencije u specijalnoj teoriji relativnosti
Albert Ajnštajn je specijalnu teoriju relativnosti zasnovao preko inercijalnih referentnih sistema. Postulati specijalne teorije relativnosti su:

# Fizički zakoni isto izgledaju u svim inercijalnim sistemima referencije.
# Brzina svetlosti u vakuumu ima uvek istu vrednost u svim inercijalnim referentnim sistemima.

Iako fizički zakoni imaju isti oblik u svim inercijalnim referentnim sistemima, brzine i sile mogu imati različite vrednosti u različitim inercijalnim referentnim sistemima, ali su u istim odnosima tako da svi fizički zakoni i dalje važe.

U odnosu na izbor inercijalnog referentnog sistema:

## Povezano
* Kretanje
* Specijalna teorija relativnosti
* Neinercijski referentni okvir

## Reference
Princip ekvivalentnosti

U Opštoj teoriji relativnosti **princip ekvivalentnosti** primenjen je na nekoliko povezanih koncepata koji imaju posla sa gravitacijom i uniformnošću merenja izvršenim u fizičkim eksperimentima koji se dešavaju u različitim sistemima referencije. On je u vezi i sa Kopernikovom idejom da zakoni fizike treba da budu isti svuda u svemiru, ali, pre svega, povezan je sa Ajnštajnovim zapažanjem da je gravitacionu silu koju opažamo kada stojimo na nekom masivnom telu (kao što je Zemlja), lokalno posmatrano, nemoguće razlikovati od inercijalne sile koju bi opažao posmatrač u neinercijalnom-ubrzanom sistemu, na primer, u nekoj kabini koja bi bila ubrzana u oblasti prostora koja je daleko od uticaja gravitacionog polja drugih tela. Takođe, ovakva jedna mogućnost u tesnoj je vezi i sa ekvivalentnošću gravitacione i inercijalne mase tela, koja je bila poznata još od ranije, ali bez većeg značaja za fiziku sve do nastanka Ajnštajnove Opšte teorije relativnosti.

## Historija
Poreklo Ajnštajnovog principa ekvivalentnosti, moglo bi se reći, započinje sa Galilejevim čuvenim eksperimentima izvršenim krajem 16. i početkom 17. veka. Ovi eksperimenti pokazali su da je gravitaciono ubrzanje tela nezavisno od njihove mase. Time je bio odbačen Aristotelov koncept po kome teža tela padaju brže od lakših. Definitivan udarac ovom Aristotelovom mišljenju, koje je bilo na snazi oko 20 vekova, zadao je Njutnov zakon opšte gravitacije kojim je postulirano da su inercijalna i gravitaciona masa tela potpuno iste.

Posebno su poznata merenja upoređivanja inercijske i gravitacijske mase koja je izvodio mađarski fizičar Lorand Etvoš krajem 19 veka.

Princip ekvivalentnosti na pravi način će uvesti u fiziku, međutim, Albert Ajnštajn, 1907. godine. On je tada izneo zapažanje da je ubrzavanje tela ka centru Zemlje sa ubrzanjem g (*g* = 9.81&nbsp;m/s2-ubrzanje Zemljine teže) potpuno ekvivalentno inercijalnom ubrzavanju pokretnog tela koje bi se moglo opaziti kada bi se nalazili u nekoj raketi u slobodnom prostoru, koja se ubrzava takođe sa ubrzanjem g. Ajnštajn to formuliše na sledeći način:
:*mi* [...] *pretpostavljamo potpunu fizičku ekvivalentnost [[Gravitaciono polje|gravitacionog polja]] i odgovarajućeg ubrzavanja [[Referentni sistem|referentnog sistema]].* (Ajnštajn, 1907)

## Reference

## Vanjske veze
* Ajnštajn onlajn — Princip ekvivalentnosti (na engleskom jeziku sa ilustracijama)
* Equivalence Principle at NASA, including tests
* Introducing The Einstein Principle of Equivalence from Syracuse University
* The Equivalence Principle at MathPages
* The Einstein Equivalence Principle at Living Reviews on General Relativity
Horizont događaja

**Događajni obzor**, **horizont događaja** ili **obzor događaja** je površina zamišljene kugle oko sfernosimetrične raspodjele mase iz koje ne može izaći nikakav oblik materije ili energije. Polumjer kugle je jednak Schwarzschildovom polumjeru. Predstavlja granicu crne jame. Odgovara valnom frontu svjetlosti kojoj upravo ne
uspijeva pobjeći prema beskonačnosti. Ipak, ostaje lebdeći pri Schwarzschildovom polumjeru: 
:r_\mathrm{S} = \frac{2 G M}{c^2} \approx M \cdot1{,}485\cdot10^{-27}\frac{\mathrm{m}}{\mathrm{kg}},
pri čemu je:
G - Newtonova konstanta gravitacije,
M - masa zvijezde,
c - brzina svjetlosti.

## Svojstva

Horizont događaja razdvaja prostor na dva dijela između kojih je nemoguća komunikacija: prostor **unutar** i **izvan** horizonta događaja.

# **Gibanje u prostoru izvan horizonta događaja**: Ako promatramo svemirski brod koje pada prema crnoj rupi, na njemu opažamo vremensku dilataciju uzrokovanu gravitacijskim zakrivljenjem prostora oko crne rupe. Drugim riječima, nama kao udaljenom promatraču se čini kao da vrijeme na svemirskom brodu sve sporije i sporije teče. Kada svemirski brod dođe do horizonta događaja, nama se čini kao da je na svemirskom brodu vrijeme stalo, tj. bilo koji konačni interval vremena na svemirskom brodu beskonačno traje za udaljenog promatrača.
# **Gibanje u prostoru unutar horizonta događaja**: Bilo koje tijelo koje se nađe unutar horizonta događaja nužno prije ili kasnije završava u središnjoj singularnosti. To znači da je nemoguće izaći izvan horizonta događaja.

## Izvori

## Poveznice

* Crna rupa
* Schwarzschildov polumjer
Paradoks blizanaca

**[[Paradoks]] blizanaca** predstavlja pokušaj da se metodom svođenja na protivrečnost ospori pojava dilatacije (produženja) vremena iz Ajnštajnove Specijalne teorije relativnosti.

U skladu sa ovom pojavom, ritam rada standardnih merača vremena (časovnika) trebalo bi da se usporava kada se oni nalaze u ravnomernom pravolinijskom kretanju u odnosu na nepokretnog posmatrača (posmatrača iz nekog drugog inercijalnog sistema referencije koji smatramo stacionarnim). Slično tome, vreme ili starenje jednog blizanca koji se nalazi na ultrabrzom kosmičkom putovanju (kreće se brzinom bliskom brzini svetlosti) trebalo bi da izgleda usporeno za njegovog brata blizanca koji je ostao na Zemlji. Samim time, „putujući“ blizanac kada se sa svoga putovanja vrati na Zemlju trebalo bi da izgleda mnogo mlađi od drugog blizanca koji je ostao na Zemlji, odnosno nije se kretao tako velikom-relativističkom brzinom. S druge strane, pošto je kretanje relativno, sasvim je ispravno reći da je blizanac koji je putovao po kosmosu u stvari mirovao, a da se drugi blizanac zajedno sa planetom Zemljom kretao u odnosu na njega velikom-relativističkom brzinom. U tom slučaju, iz istih, prethodno navedenih razloga, blizanac koji je sve vreme bio čvrsto vezan za Zemlju (ostao na Zemlji) treba da na završetku putovanja izgleda i da bude mlađi od svoga brata blizanca, što je u očiglednoj kontradikciji sa prethodnim zaključkom, i što čini suštinu ovog relativističkog paradoksa.

Paradoks je prvi formulisao Lanžven 1911. godine i od tada je više puta osporavan počevši od Ajnštajna lično. Danas preovlađuje mišljenje da paradoksa nema. Ekvivalenciju između blizanaca uklanja ubrzanje kojem se izlaže putujući blizanac pri zaokretu za povratak na Zemlju. Prilikom zaokreta putujući blizanac se izlaže dodatnom ubrzanju koje se, saglasno opštoj teoriji relativnosti, može smatrati ekvivalentnim gravitacionom polju. A u gravitacionom polju tok vremena zavisi od potencijalne energije. Pošto je potencijalna energija putujućeg blizanaca znatno niža to je i tok vremena sporiji od toka vremena na Zemlji, dakle, blizanac na Zemlji brže stari.

## Vanjske veze

* Usenet Physics FAQ Twin Paradox 
* The role of acceleration and locality in the twin paradox
* Animirana verzija objašnjenja 'paradoksa' blizanaca koja koristi i specijalnu i opštu relativnost 
* Zgodno grafičko objašnjenje
* Zgodno grafičko objašnjenje
Einsteinove jednadžbe polja

**Einsteinove jednadžbe polja** sustav su tenzorskih parcijalnih diferencijalnih jednadžbi u općoj teoriji relativnosti koje opisuju dinamiku prostorvremena. Dane su sa:

R_{\mu \nu} - \tfrac{1}{2}R \, g_{\mu \nu} +  \Lambda g_{\mu \nu} = \frac{8 \pi G }{c^4} T_{\mu \nu}

Pri čemu je R_{\mu \nu} Riccijev tenzor, R Riccijev skalar, g_{\mu \nu} metrički tenzor, \Lambda kozmološka konstanta, a T_{\mu \nu} tenzor energije-impulsa. Lijeva strana opisuje lokalnu geometriju prostorvremena, odnosno njegovu zakrivljenost, dok desna strana opisuje raspodjelu materije u prostorvremenu, odnosno gustoću energije, gustoću impulsa i tlakove.
Gravitacijski crveni pomak

**Gravitacijski crveni pomak** ili **Einsteinov pomak** je pojam iz astrofizike pojava prividnog smanjenja frekvencije elektromagnetskog zračenja koje odašilje izvor u gravitacijskom polju, promatrano s položaja u slabijem gravitacijskom polju.

Ovo je relativistički učinak promatran u elektromagnetskom zračenju pomicanjem iz gravitacijskih polja. Smanjenje valne duljine naziva se plavim pomakom, a općenito ga se vidi kad se objekt koji odašilje zračenje pomiče prema promatraču ili kad se elektromagnetsko zračenje pomiče prema gravitacijskom polju. Crveni pomak je uobičajeniji izraz, pa se često umjesto pojma plavi pomak koristi naziv negativni crveni pomak.

Izravna je posljedica gravitacijske vremenske dilatacije. Kako se objekt pomiče od izvora gravitacijskog polja, stopa po kojoj vrijeme prolazi raste u odnosi na slučaj kad je objekt blizu izvora. Budući da je frekvencija obrnuto proporcionalna vremenu, vremenu potrebnom za dovršenje jedne valne oscilacije, frekvencija elektromagnetskog zračenja je smanjena u području višeg gravitacijskog potencijala (primjerice, ekvivalentno, nižeg gravitacijskog polja).

## Povezano
*Dopplerov efekt

## Izvori
Gravitaciono rastezanje vremena

**Gravitaciono rastezanje vremena** (ili **gravitacijska vremenska dilatacija**) oblik je rastezanja vremena, stvarne razlike vremena koje je prošlo između dvaju događaja prema mjerenjima promatrača koji se nalaze na promjenljivim udaljenostima od gravitacijske mase. Što je snažniji gravitacijski potencijal (bliži sat prema izvoru gravitacije), vrijeme sporije prolazi. Albert Einstein izvorno je predvidio ovaj efekt u svojoj teoriji relativnosti i poslije su ga potvrdila testiranja opće teorije relativnosti.

Ovo je pokazano tako što su atomski satovi na različitim visinama (i prema tome na mjestima drukčijeg gravitacijskog potencijala) pokazali drukčija vremena. Efekti otkriveni u takvim pokusima su krajnje mali. Razlike su izmjerene tek u nanosekundama.

Gravitacijsku vremensku dilataciju prvi je opisao Albert Einstein 1907. godine kao posljedicu posebne relativnosti u ubrzanim referentnim okvirima. U općoj teoriji relativnosti, prolazak vlastitog vremena na različitim položajima opisan je metričkim tenzorom prostorvremena. Postojanje gravitacijske vremenske dilatacije prvi je put izravno dokazao pokus Pounda i Rebke.

Izravna posljedica gravitacijske vremenske dilatacije je gravitacijski crveni pomak. Kako se objekt pomiče od izvora gravitacijskog polja, stopa po kojoj vrijeme prolazi raste u odnosi na slučaj kad je objekt blizu izvora. Budući da je frekvencija inverzna vremenu, točnije, vremenu potrebnom za dovršenje jedne valne oscilacije, frekvencija elektromagnetskog zračenja je smanjena u području višeg gravitacijskog potencijala (primjerice, ekvivalentno, nižeg gravitacijskog polja).

## Povezano
*Vremenska dilatacija
*Planck-Einsteinova jednadžba
*Planckov zakon

## Izvori
Schwarzschildova metrika

**Scwarzschildova metrika** (Scwarzschildov vakuum, Scwarzschildovo rješenje) je pojam iz Einsteinove teorije opće teorije relativnosti koji označava rješenje Einsteinovih jednadžbi polja. Opisuje gravitacijsko polje izvan sferne mase, uz pretpostavku da električni naboj mase, kutna količina gibanja mase i univerzalna kozmološka konstanta su jednake ništici. Rješenje je korisno zaokruženje za opisivanje sporo rotirajućih astronomskih objekata kao što su mnoge zvijezde i planeti, među njima Zemlja i Sunce. Rješenje se zove prema Karlu Schwarzschildu koji je prvi objavio rješenje 1916. godine.

Prema Birkhoffovom poučku, Schwarzschildova je metrika najopćenitije sferno simetrično, vakuumsko rješenje Einsteinovih jednadžbi polja. Scwarschildova crna rupa ili statična crna rupa je crna rupa koja nema električnog naboja niti kutnu količinu gibanja. Opisuje je Schwarzschilda metrika i ne može je se razlikovati od ikoje druge Schwarzschildove crne rupe osim po njenoj masi.

Karakterizira je sferna površina koja ju okružuje, zvana obzor događaja, koji se nalazi na Schwarzschildovom polumjeru, često zvanom polumjerom crne rupe. Svaka nerotirajuća i nenabijena masa koja je manja od njena Schwarzschildova promjera tvori crnu rupu. Rješenje Einsteinovih jednadžbi polja vrijedi za svaku masu M, tako da u načelu, prema općoj teoriji relativnosti, Schwarzschildova crna rupa bilo koje mase može postojati, ako uvjeti postanu dovoljno povoljni da bi dopustili njeno stvaranje.

## Povezano

* Crna rupa
* Horizont događaja
* Schwarzschildov polumjer
* Schwarzschildove koordinate
Kvantna gravitacija

**Kvantna gravitacija** je oblast u okvirima teorijske fizike koja ima za zadatak riješiti jedan od važnih fizičkih problema: objasniti kvantnomehaničku gravitaciju. Kvantna mehanika je potrebna da bi se fizika objasnila na vrlo kratkim rastojanjima i do sada su se uspjela objasniti tri od četiri fundamentalne interakcije uz pomoć kvantne teorije polja: elektromagnetske sile i
slaba i jaka nuklearna sila. Gravitacija se međutim opisuje uz pomoć klasične teorije (ne kvantno-mehaničke) već opća teorija relativnosti. Kada se pokuša formulirati kvantna teorija polja za gravitaciju, tj. kvantno-mehaničku verziju teorije na isti način kako je primjenjena na ostale sile, ne dobije se funkcionirajuća teorija. Vrijedno je napomenuti da kvantna mehanika kao početnu točku ima želju promijeniti gravitacijsku teoriju a ne obrnuto.

Kvantna gravitacija je potrebna da bi se dobio jasan opis svih prirodnih sila, a posebice u situacijama s velikim masama i energijama na vrlo kratkim rastojanjima, da bi se objasnio nastanak npr. crnih rupa i samog univerzuma.
Referentni okvir

**Referentni sustav** ili **referentni okvir** je dogovorno određen koordinatni sustav u kojem se određuju (definiraju) položaji fizikalnih tijela (objekata) te promatra i opisuje gibanje. Najčešće je referentni sustav inercijski, što znači da njegove koordinatne osi ne rotiraju i da se ishodište ne ubrzava (inercija). Referentni sustavi mogu se međusobno povezati Galileijevim ili Lorentzovim transformacijama. 

## Inercijski sustav

**Inercijski sustav** je koordinatni sustav u kojem vrijedi zakon tromosti ili inercije. Svi inercijski sustavi su jednakovrijedni ili ekvivalentni, a to se odražava u zakonima sačuvanja impulsa, momenta impulsa, energije i stanja gibanja središta masa za izolirani fizički sustav. Ti zakoni sačuvanja upravo i jesu kriterij po kojem se za opisivanje nekoga konkretnoga gibanja odabire inercijski sustav. 

U fizici, tijelo se jednoliko giba ako se na njega ne primjenjuje nikakva vanjska sila (Prvi Newtonov zakon gibanja). Kada se takvo stanje gibanja tijelo ekstrapolira na neko područje prostora tako da to područje obuhvaća sve druge moguće objekte u istom stanju gibanja, što se koristi da bi se definirao zajednički koordinatni sustav, takav zajednički sistem nazivamo referentni okvir ili sustav. Otuda se koordinatni sustav definiran jednolikim gibanjem objekata u zajedničkom smjeru i istom brzinom naziva inercijski referentni okvir. Ili, drugim riječima, kad se dva referentna sustava gibaju jedan u odnosu na drugi konstantnom brzinom zovemo ih inercijskim referentnim sustavima.

## Izvori
Antičestica

U fizici čestica, svaka čestica ima svoju antičesticu. Antičestice ima istu masu kao i čestica, ali ima obrnuto naelektrisanje. Izuzetak su čestice bez mase, bozoni, u koje spada na primer foton. Zanimljivo je, da čak i električno neutralne čestice, na primer neutron, nisu identične sa svojom antičesticom. U navedenom primeru, neutron je izgrađen od kvarkova, dok je antineutron izgrađen od antikvarkova.

Čestica i antičestica mogu da unište jedna drugu ukoliko se nalaze u odgovarajućem kvantnom stanju.
Mogu se proizveti u raznim procesima. Ovi procesi danas se koriste u akceleratorima čestica, u cilju stvaranja novih čestica i testiranju teorije fizike čestica.

Procesi sa visokom energijom prirodno mogu da proizvedu antičesticu. Antičestice se mogu videtu u kosmičkom zračenju, kao i u određenim nuklearnim reakcijama. 
## Eksperiment
Godine 1932., ubrzo nakon pojave pozitrona (Pol Dirak), Karl D. Anderson je pronašao ove čestice u sudarima, u kosmičkom zračenju . Pronađene su pomoću Vilsonove kamere tj. detektora. U ovom detektoru čestica došlo je do pomeranja elektrona ili pozitrona, pritom se vizuelno može videti putanja kojom se kreću. Kada se u detektor uvede magnetsko polje, dolazi do specifičnog kretanja svake čestice, u upravo po toj putanji se prepoznaje o kojoj čestici je reč. U slučaju elektrona i pozitrona, došlo je do zakrivljenja putanje, ali u obrnutom smeru od smera kojim bi se elektron kretao. Tako je otkriven pozitron tj. elektronova antičestica.
Antiproton i antineutron je pronašao Emilio Segre i Oven Čamberlejn 1955. godine na Barkli univerzitetu u Kaliforniji.

Od tada, mnoge antičestice se koriste u akceleratorima čestica za velike eksperimente. Poslenjih godina ova grana fizike je veoma napredovala u istraživanju i detekovanju skoro svih postojećih antičestica.

## Vanjske veze
Gustina struje

U elektromagnetizmu i srodnim poljima, **gustina struje** je električna struja po jedinici površine poprečne sekcije. Ona se definiše kao vektor čija magnituda je električna struja po jedinici površine poprečnog preseka. U SI jedinicama, gustina električne struje se izražava u amperima po kvadratnom metru. Ona se obiležava sa J:
: J = I / S [A/m²]
Iz prethodne formule može se izvesti sledeći obrazac:
: J = I / r2π (kroz kružni poprečni presek)

Ovaj parametar je veoma značajan kod postavljanja i projektovanja električnih instalacija. Gustina struje obično je data standardom. Tako na primer:
* 1,5&nbsp;mm2 - su bakreni provodnici koji se koriste za manje struje kod električnih instalacija, uglavnom za rasvjetu. Maksimalna struja koja se može propustiti kroz ovaj provdnik je 20 A.
* 2,5&nbsp;mm2 - (Cu) koriste se takođe u kućnim instalacijama. Uglavnom za utičnice. Maksimalna struja koja se može propustiti kroz ovaj provodnik je 25 A. Kod aluminijumskih provodnika struja je do 20 A.
* 4,0&nbsp;mm2 - Cu 35 A, a Al do 25 A.

Kod transformatora situacija je nešto dugačija gustina struje je konstantna i iznosi J=2.5 A/mm2.

## Reference

## Povezano
* Gustoća električnoga naboja

## Vanjske veze
* A short explanation of the current density
Gustoća električnoga naboja

**Gustoća električnoga naboja** (oznake *λ*, *σ*, *ρ*) je fizikalna veličina koja opisuje električni naboj ili količinu elektriciteta po duljini *l*: 

: \lambda = \frac{Q}{l}\,\quad

ploštini *S*:

: \sigma = \frac{Q}{S}\,\quad

ili obujmu (volumenu): 

: \rho = \frac{Q}{V}\,\quad

Koristi se za potrebe proračuna kad se na naelektriziranom tijelu nalazi tako velik broj nepomičnih električki nabijenih čestica da nije moguće uzeti u obzir njihove pojedinačne električne naboje i položaje. Negativna je ako je električni naboj naelektriziranoga tijela negativan. 

Mjerna jedinica linearne gustoće električnoga naboja je kulon po metru (C/m), površinske gustoće električnoga naboja kulon po četvornom metru (C/m²) i volumne gustoće električnoga naboja kulon po kubnom metru (C/m³). Gustoću električki nabijenih čestica koje se gibaju opisuje gustoća električne struje. 

## Objašnjenje
Izvor silnica u elektrostatskom polju su električni naboji. Kako je gustoća silnica mjera za jakost električnog polja, to između jakosti električnog polja i gustoće električnog naboja mora postojati određeni odnos.

Gustoća električnoga naboja *σ* po ploštini je omjer između električnog naboja *Q* i ploštine *S* na kojoj se on nalazi, to jest:

: \sigma = \frac{Q}{S}\,\quad

Mjerenja su pokazala da je gustoća električnog naboja upravno proporcionalna s jakošću električnog polja *E*, gdje je *ε<sub>0</sub>* konstanta razmjernosti, koja se naziva dielektričnom konstantom vakuuma ili kraće dielektričnost vakuuma, pa je: 

: \sigma = \frac{Q}{S} = \varepsilon_{\text{0}} \cdot E 

## Izvori