open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ride in the Whirlwind

***Ride in the Whirlwind*** (), u Jugoslaviji prikazivan pod naslovom ***Obuzdaj vjetar***, je američki vestern-film snimljen u režiji Montea Hellmana i premijerno prikazan 1966. godine.

Scenario za film je napisao Jack Nicholson, djelomično inspiriran vlastitim istraživanjem historijskih izvora o Divljem Zapadu. Nicholson se u filmu također pojavljuje i ulozi jednog od trojice protagonista - kauboja koji sticajem okolnosti pronalaze prenoćište u kući vođe razbojničke bande (čiji lik tumači Harry Dean Stanton) koja je opljačkala poštansku kočiju. Radnja pokazuje kako kauboji zbog toga postaju optuženi za zločin, odnosno mete vigilantske potjere koja ih namjerava linčovati, te su zbog toga prisiljeni prolijevati krv kako bi ostali na životu.

*Ride in the Whirlwind* je sniman 1965. godine u pustinji države Utah, na lokacijama koje su kasnije potopljene kada je stvoreno akumulacijsko jezero. Hellman je film snimio uz pomoć svog mentora Rogera Cormana, te je raspolagao sa izuzetno niskim budžetom; kako bi maksimalno uštedio novac, film je snimao istovremeno sa svojim kasnije nešto poznatijim vestern-filmom *[[The Shooting]]* (sa kojim je dijelio dio glumačke postave, uključujući Nicholsona). Film je karakterizirao izuzetno mračni i ne-romantični prikaz Divljeg Zapada kao oporog, neugodnog i pustog mjesta na kome su carevali nasilje, odnosno gdje su nedužni ljudi igrom slučaja postajali žrtve. Zbog toga se često navodi kao jedan od primjera revizionističkog trenda u američkim vesternima svog doba.

*Ride in the Whirlwind* je bio premijerno prikazan na filmskom festivalu u San Franciscu 1966. godine. Iako je tamo, kao i na drugim festivalima, uspio dobiti niz pohvala od strane kritike, nije imao redovnu kino-distribuciju sve do 1968. godine u Francuskoj, gdje je oduševljenje tamošnje kritike dosta podiglo Hellmanovu reputaciju u krugovima američkih sineasta; u SAD je, pak, iste godine premijerno prikazan na televiziji.

## Vanjske veze
*
Hidraulična žbuka

**Hidraulična žbuka** je vodonepropusni građevinski materijal korišten u antici za oblaganje cisterni za vodu.

Spravljan je na način da su u klasični mort (vapno i pijesak u dobrom omjeru) dodavane različite vodonepropusne tvar poput stučene opeke, krupnijeg pijeska, sitnog šljunka i slično, a nanosio se na zid obično u tri sloja.

U prvim godinama Rimskog Carstva hidraulična žbuka kojom su oblagane cisterne rimskih vila na istočnoj obali Jadrana debela ja oko 5&nbsp;cm, dok se sa dekadansom zamjetnom u svim segmentima života, do četvrtog stoljeća prosječna debljina hidraulične žbuke cisterni spala na svega na oko 2&nbsp;cm.

## Napomene

## Literatura
*Suić 1976 - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 106, 109, 111
Feston

**Feston** (tal. *festone*, od lat. *festum*: svečanost, fešta), ukras načinjen od zelena granja, cvijeća i plodova te isprepleten u dugi dekorativni lanac, često dodatno ukrašen vrpcama koje ga ujedno učvršćuju i povezuju.

Danas se izrađuje na način da se oko tanjeg konopa nanižu grane (npr. na Hvaru grane grma *martine*) koje ga zaklanjaju, stvarajući tako dugu kontinuiranu zelenu traku.

Feston se kao dekorativni motiv u likovnom umjetnostima javlja početkom helenističke epohe, u početku na manjim spomenicima (žrtvenici, sarkofazi), a kasnije i na hramovima (npr. na hramu Atene Polias u Pergamu).

U rimskoj umjetnosti feston je jedan od najčešćih motiva uopće. Javlja se u zidnom slikarstvu, mozaiku, štuku, te kao skulpturalni ukras na vazama, žrtvenicima, sarkofazima, no najprije u arhitekturi.
 
U početku festoni vise obješeni s bukranija, a kasnije ih nalazimo u kombinaciji s erotima, kazališnim maskama, svijećnjacima i dr. U njih, radi veće slikovitosti, mogu katkada biti upleteni i manji predmeti poput teatarskih maski i glazbenih instrumenata.

Motiv festona postaje ponovno popularan u renesansi, baroku i klasicizmu, posebice u arhitekturi.

Od 18. st. nadalje festonima se ukrašava i pokućstvo, tapiserije, lusteri i dr.

U istom značenju ponekad se koristi i pojam girlanda.

## Literatura
* Anđelka Stipčević Despotović: Feston, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 2, Zagreb, 1962., str. 265.

## Vanjske veze
Palmeta

**Palmeta** (prema francuskoj riječi *palmette* – palmin list) je naziv za lepezast ukrasni motiv koji se sastoji od stiliziranih listova palme. Kod palmetnih ukrasa koji rese središte nekog arhitektonskog elementa (npr. zabata) ili skulpture, ili slikarskoga djela, u simetrali ukrasa se nalazi najduži, srednji list, a bočni, kraći listovi su skladno raspoređeni s lijeve i desne strane, dok su palmete koje imaju ulogu rubnih ukrasa arhitekture, skulpture ili slikarstva obično „prelomljene“ pod kutem od 90 stupnjeva (tako da je jedna njihova polovica jasno vidljiva s prednje, a druga s bočne strane ruba), te se njihova simetričnost jasno vidi jedino onda kada ih se gleda pod kutom od 45 stupnjeva.

Palmeta se najprije javila u staroegipatskoj i kretsko-mikenskoj umjetnosti, no u grčkoj i etrušćanskoj umjetnosti postaje gotovo neizostavnim uresom sakralnih i profanih građevina.

Palmete nalazimo u antičkom slikarstvu i skulpturi kao pojedinačni element (npr. palmetni antefiks od terakote ili akroterij), ili kao dio friza. 

Palmete također rado koriste sva razdoblja koja se ugledaju na klasičnu antiku, a osobito renesansa i klasicizam.

Složeni razvoj palmetnog ukrasa, iz provtno solarnoga motiva ka vegetabilnom ornamentu, prvi je ozbiljnije počeo istraživati Alois Riegl svojoj knjizi *[[Stilfragen]]* iz 1893.

## Izvori
Antefiks

**Antefiks** (prema latinskoj riječi „antefixus“) je naziv za reljefno ukrašenu ploču (najčešće je ukrašena motivom palmete ili ljudske protome), izrađenu uglavnom od terakote, koja se koristila kao ukras krovnog vijenca, na kojem je prikrivala krajnji izdanak krovnog žlijeba. 

Kameni hramovi Magnae Graecije (Sicilija i južna Italija), najčešće su imali mramorne antefikse.

Danas se antefiksi koriste vrlo rijetko, u pravilu jedino kod rekonstrukcija ili imitacija klasične arhitekture.

## Izvori
Opus incertum

**Opus incertum** je latinski naziv za staru građevinsku tehniku kod koje se zid podiže na način da se oba lica zida podižu od poligonalnih, priklesanih kamenih blokova koji se međusobno vežu mortom ili rimskim betonom (opus caementicium), i jedan od ta dva materijala uz manje kamenje, čini i ispunu zidne mase.

## O tehnici
Vitruvije o toj tehnici piše: „Kod nepravilnog zidanja (opus incertum) lomljeno kamenje sjedi jedno na drugo i međusobno se zahvaća. 
Takvo zidanje nije lijepo, ali je čvršće od mrežastog (opus reticulatum). 
Za oba oblika treba upotrebljavati vrlo malo kamenje da bi zidovi dobili dosta vapna i pijeska i duže se održavali. 
Kad je kamenje meko i porozno, zid se osuši, jer kamen izvuče iz njega vlagu iz maltera. 
Ako prevlada i pretegne obilje vapna i pijeska, to se zid, zato što ima dosta vlage, ne će brzo osušiti, nego se dobro drži. 
Čim pore u kamenu iz maltera upiju vlagu, to se i vapno od pijeska odijeli i otpadne; onda i kamenju popuste veze pa se s vremenom zidovi ruše. 
To također možemo vidjeti na nekim spomenicima oko Rima, koji su građeni od mramora ili klesana kamena i unutra po sredini ispunjeni takvim građevnim materijalom. …“

U tehnici se rabi neklesano kamenje nepravilna oblika ili blokovi tufa veličine šake koje se umeće u jezgru rimskog betona (opus caementicium).

Opus incertum se od poligonalnog zidanja razlikuje prvenstveno po tome što se kod njega koristi vezivo (mort, *opus caementicium*), dok se kod poligonalnog zidanja zidovi dižu „u suho“, tj. bez vezivnog sredstva.

Osim toga, kod poligonalnog zidanja kameni blokovi korišteni u gradnji su u pravilu veći i bolje obrađeni, jer zbog izostanka vezivnog materijala moraju bolje nalijegati jedan na drugoga.

Opus incertum se u različitim inačicama često koristi i danas, ali se podizanje zidova tom tehnikom danas kao vezivo uglavnom koristi suvremeni beton s portland cementom, a ne više mort, ni opus caementicium.

## Povezano
*Opus spicatum
*Opus mixtum
*Opus isodomum
*Opus caementicium
*Opus quadratum
*Opus reticulatum
*Opus lateritium
*Kiklopsko zidanje
*Poligonalno zidanje

## Napomene

## Izvori
*Marcus Vitruvious Pollio: Deset knjiga o arhitekturi, preveo Matija Lopac, Sarajevo, 1990., str. 41.

## Literatura
*Suić 1976 - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 108.-109.
Edikula

**Edikula** (od lat. * aedicula*  – kućica, mali hram) je naziv za maleno svetište u grčkoj i rimskoj arhitekturi. Neke edikule bile su samostojeće, poput Spomenika nereida u Xantosu ili Hrama penata na reljefu s prikazom Enejine žrtve na Augustovoj Ara Pacis u Rimu. 

Edikula su mogle biti i u formi zidne niše obrubljene (polu)stupovima i zabatom, u kojoj se nalazio kipić božanstva (lara, penata i dr.) ili maleni oltar, pa je primjerice u Pompejima takva imala funkciju kućne kapelice. Takve su se edikule mogle nalaziti i u sklopu većih hramova.

Kasnije se takve edikule apliciraju i na slavoluke, gradska vrata i druge javne objekte, kako to odlično očituje glasovito pročelje Celzove biblioteke u Efezu.

Od renesanse nadalje, pojam edikule se koristi za arhitektonski okvir otvora (npr. vrata ili niše) koji sastoji od dva stupa koji drže entablaturu i zabat.

Umjetnost klasicizma iznova koristi edikulu kao nadgrobni spomenik, što je bila jedna od njezinih najranijih funkcija.

## Literatura
*Nenad Cambi: Edikula, u: Antika, Zagreb, 369.
*Jadranka Damjanov; Ksenija Radulić: Edikula, u: Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967., str. 65.
*Enciklopedija likovnih umjetnosti, Edikula, sv. 2, Zagreb, 1962., str. 169.-170.
*John Summerson: The Classical Language of Architecture, London, 1991., str. 122. (s. v. Aedicule)

## Veze
* Hram
* Grčki hram
* Rimski hram
Les Sept Péchés capitaux (film, 1962)

***Les Sept péchés capitaux*** () je francusko-italijanska crno-bijela omnibus filmska komedija snimljena 1962. godine u režiji Philippea de Broce, Claudea Chabrola, Jacquesa Demyja, Sylvaina Dhommea, Maxa Douya, Jean-Luc Godarda, Edouarda Molinaroa i Rogera Vadima. Sastoji se od sedam kratkih priča u kome se na humorističan način prikazuje svaki od sedam smrtnih grijeha u suvremenom svijetu. Film se stilski nastojao uskladiti sa estetskim i drugim načelima tada popularnog Novog vala.

## Uloge
*La Colère* (Bijes, rež. Sylvain Dhomme & Max Douy) :
* Dominique Paturel : le mari
* Marie-José Nat : la jeune femme
* Perrette Pradier : la speakerine
* Nane Germon : Une dame au café
* Jean-Marc Tennberg : Le gendarme
* Claude Mansard : L'homme à la pipe
* Henri Guégan : Un bagarreur

*L'Envie* (Zavist, rež. Edouard Molinaro) :
* Claudine Auger : la nouvelle servante
* Paulette Dubost : Madame Jasmin
* Claude Brasseur : Riri
* Jacques Monod : Monsieur Jasmin
* Dany Saval : Rosette, la servante
* Jean Murat : Monsieur Duchemin
* Geneviève Casile : Rita Gerly, l'actrice
* Paul Demange : Monsieur Verdier
* Yves Gabrielli
* Gilles Guillot
* France Anglade
* Colette Dorsay

*La Paresse* (Lijenost, rež. Jean-Luc Godard):
* Eddie Constantine : lui-même
* Nicole Mirel : la starlette

*La Luxure* (Oholost, rež. Jacques Demy):
* Jean-Louis Trintignant : Bernard
* Jean Desailly : le père de Bernard
* Micheline Presle : la mère
* Laurent Terzieff : Paul
* Nicole Berger

*L'Orgueil* (Ponos, rež. Roger Vadim):
* Jean-Pierre Aumont : le mari
* Marina Vlady : Catherine
* Sami Frey : l'amant
* Michèle Girardon : La maîtresse
* Berthe Granval : Une vendeuse
* Max Montavon : Henri, un employé

*La Gourmandise* (Proždrljivost, rež. Philippe De Broca):
* Paul Préboist : Alphonse, le facteur
* Henri Virlogeux : Antonin
* Georges Wilson : Valentin
* Marcelle Arnold : L'épouse de Valentin
* Magdeleine Bérubet : La belle-mère
* Albert Michel : Le « Suisse » à l'église

*L'Avarice* (Pohlepa, rež. Claude Chabrol):
* Danièle Barraud : Suzon
* Jeanne Pèrez : La vestiaire
* Claude Berri : André
* Jean-Claude Brialy : Arthur
* Jean-Pierre Cassel : Raymond
* Claude Rich: Armand
* Jacques Charrier : Antoine
* Claude Chabrol : Le pharmacien
* Sacha Briquet : Harry
* Jean-Claude Massoulier : Pierre
* André Josselin : Yvan
* Bernard Papineau : Albert
* Michel Benoist : Georges
* André Chanal : Jacques
* Serge Bento : Jean

## Vanjske veze
*
Les Godelureaux

***Les Godelureaux*** () je francusko-italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. godine u režiji Claudea Chabrola. Po žanru je drama, a predstavlja adaptaciju istoimenog romana Erica Olliviera. Radnja se događa u miljeu mladih buržuja koji se okupljaju u pariškoj kavani Flore. Protagonist, čiji lik tumači Jean-Claude Brialy je slučajno uvrijeđen od strane mladića (čiji lik tumači Charles Belmont, te mu se nastoji osvetiti tako što "namješta" djevojku lakog morala (čiji lik tumači Bernadette Lafont). *Les Godelureaux* je Chabrol snimio u stilu Novog vala. Iako ga je Jean-Luc Godard, guru novovalnog pokreta, njime bio toliko oduševljen da ga je u svojoj recenziji proglasio jednim od najboljih francuskih filmova nakon Oslobođenja, danas se smatra jednim od opskurnijih naslova Chabrolove kinamtografije.

## Uloge
* Jean-Claude Brialy ... Ronald
* Bernadette Lafont ... Ambroisine
* Charles Belmont ... Arthur
* Jean Galland ... Arthurov stric
* Pierre Vernier ... Bernard 2
* Sacha Briquet ... Henri
* Stéphane Audran ... Xavière

## Reference

## Vanjske veze
*
Hram Herkula Viktora

**Hram Herkula Viktora** (lat.: *Hercules Victor*, Herkula Pobjednika, tj. Herkula koji daje pobjedu) je rotonda tj. hram kružnoga tlocrta koji se nalazi na Forumu Boariumu u Rimu. 

Izvorno bio posvećen grčko-rimskom diviniziranom heroju Herkulu (grč. Heraklu), te je najstariji i jedan od najbolje sačuvanih hramova iz vremena Rimske Republike.

Po svojoj konstrukciji, riječ je o korintskom monopteru, tj. o hramu s kružnom kultnom prostorijom (celom), okruženom izvorno s dvadeset, a danas s devetnaest korintskih stupova. Kamena trabeacija hrama – arhitrav, friz i vijenac – nažalost nisu sačuvani i nije sigurno kako su točno izgledali.

Hram je podignut potkraj 2. vijeka pne., od strane trgovca koji se obogatio trgovinom uljem, pa ga je stoga dao sagraditi blizu trgovačke luke na Tiberu te ga je, kako je pokazao sačuvani natpis, posvetio bogu zaštitniku uljara (olearii) Herkulu. 

Hram je podignut od penteličkog mramora. Vjerojatno ga je projektirao grčki arhitekt Hermodor (Hermodoros) iz Salamine, koji je krajem 2. vijeka pne. radio u Rimu. Statuu Herkula Olivarija (Hercules Olivarius), izradio je kipar Skopas mlađi, također Grk.

Sadašnji izgled hrama plod je restauracije iz vremena cara Tiberija iz prve polovice 1. vijeka, kada je devet stupova i jedanaest kapitela od penteličkog, zamijenjeno stupovima i kapitelima od kararskog mramora, koji se u rimsko vrijeme nazivao mramorom iz Lune.

Zbog sličnosti svoje kružne konstrukcije s Hramom Veste na rimskom Forumu, ovaj hram je često bio pogrješno nazivan Hram Veste.

U 12. stoljeću hram je posvećen u crkvu sv. Stjepana „od kola“, a 1475. godine je oslikan je freskom iznad glavnoga oltara. U 17. vijeku posveta crkve je promijenjena u sv. Mariju „od Sunca“.

Hram je privukao pozornost arhitekata renesanse, osobito Bramantea, koji je po uzoru na njega i Hram Veste u Tivoliju, projektirao glasoviti Tempietto.

## Povezano
* Umjetnost starog Rima
* Rimski hram

## Literatura
* All of Ancient Rome, Firenca, 1988., str. 94.
* Ezra Nahmad: The archaeological Center of Rome, Firenca, 1982., str. 27.

## Vanjske veze

* Fotografije i opis unutrašnjosti hrama (engl.)
Bukranij

**Bukranij** (prema grčkim riječima *bus* – vol i *kranion* – lubanja) je naziv za reljefno izvedenu ili naslikanu  volovsku lubanju koja predstavlja glavu žrtvene životinje. 

Često je ukrašena dugim girlandama koje su prebačene preko bukranija postavljenih u nizu. 

Kao dekorativni motiv javlja na metopama hramova dorskoga reda, te na frizovima, žrtvenicima i nadgrobnom spomenicima, osobito u rimskoj umjetnosti.

Sporadično se pojavljuje i u srednjem vijeku (npr. bukraniji kapitela portala katedrale u Fidenzi, 12. st.).

Motiv je baštinila i renesansa, ali ga češće upotrebljava na crtežima i grafikama nego li kao stvaran ukras arhitekture ili skulpture.

## Literatura
*Jadranka Damjanov; Ksenija Radulić: Bukranij, Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967., str. 47.
*Enciklopedija likovnih umjetnosti, Bukranij, sv. 1, Zagreb, 1959., str. 536.

*John Summerson: The Classical Language of Architecture, London, 1991., str. 123. (s. v. bukrania)
L'Œil du Malin

***L’Oeil du malin*** () je francusko-italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1962 u režiji Claudea Chabrola. Protagonist, koga tumači Jacques Charrier, je mladi francuski fotoreporter koji dolazi u München kako bi pratio Oktoberfest, te mu smještaj pruža ugledni pisac (koga tumači Walter Reyer), u čiju se mladu i privlačnu suprugu (koju tumači Stephane Audran) zagleda. Radnja prikazuje kako ga žena odbija, a na što je on počinje pratiti i uhvati u preljubničkoj vezi, poslije koje će je podvrgnuti ucjeni. *L'Oeil du malin* se često naziva jednim od prvih Chabrolovih filmova u kojima je prikazivao razne oblike društvene ili psihološke patologije kao naličje "pristojnog" građanskog društva, a što će postati omiljeni motiv njegove filmografije.

## Uloge
* Jacques Charrier : Albin Mercier
* Walter Reyer : Andreas Hartmann
* Stéphane Audran :  Hélène Hartmann
* Daniel Boulanger : le commissaire de police
* André Badin : un inspecteur de police
* Erika Tweer
* Michael Munzer
* Claude Romet
* Louis Le Pin
* Jean Davis
Timpan (arhitektura)

**Timpan** (od grčke riječi „timpanon“) ili **zabatno polje** je za naziv za trokutnu površinu između vodoravne i dviju kosih greda vijenca grčkog i rimskoga hrama kvadratične osnove. 

Pojam timpan označava i trokutasto polje zabata koji se nalaze iznad niša, prozora i vrata, kojim završavaju edikule, stele i oltarne pregrade.

Timpan ili zabatno polje često je ukrašeno skulpturama ili reljefima, premda može biti i prazno.

Nakon klasičnog razdoblja antike, timpan se često javlja u sakralnoj arhitekturi od romanike nadalje iznad glavnih, a često i iznad bočnih ulaznih vrata crkava. 
Takvi timpani, u pravilu skulpturalno ili reljefno ukrašeni, umjesto dviju kosih greda koje su u klasičnoj arhitekturi slijedile rub krova, iznad vodoravne grede imaju lučnizavršetak, te se nazivaju lunete.

Središnji dio njihova dvoslivnog gređa zabata ponekad može biti prekinut, čineći tako površinu timpana djelomično neomeđenom, što stvara mjesto za reljefnu dekoraciju koja se, osobito u baroku, širi znatno izvan zabatnoga polja.

## Literatura
*Jadranka Damjanov; Ksenija Radulić: Timpan, Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967., str. 255.
*Aleksandar Stipčević: Timpan, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 4, Zagreb, 1966., str. 423.
Opus quadratum

**Opus quadratum** je prastara tehnika zidnoga veza od obrađenih, kvadratnih kamenih blokova, često jednake visine, a ponekad i slične jednake dužine.

U Evropi ta se tehnika najprije javlja na tlu današnje Grčke, te je često i rado bila korištena, osobito prigodom gradnje fortifikacija.

Riječ je zapravo o tehnici koja nasljeđuje kiklopsko zidanje gotovo posve neobrađenim masivnim kamenim blokovima, te poligonalno zidanje koje je njegov neposredni slijednik.
 
Najraniji zidovi u opusu reticulatumu u pravilu su podignuti od masivnih, „megalistkih“ kamenih blokova.
U početku pojedini blokovi nemaju do kraja dorađen kvadratni oblik. Sljubnice su često kose, pa mnogi blokovi imaju gotovo trapezoidni oblik. Stoga često pojedini blokovi unutar istog reda ne naliježu do kraja jedan uz drugi. Redovi su obično približno jednake visine, što je posljedica uslojenosti kamenih sedimenata u obližnjim kamenolomima, iz kojih je „bran“ kamen. Zato često nije bilo potrebno obrađivati gornju i donju površinu kamenih blokova.
Ukoliko je ovakav zid imao dva lica, ona su u početku, dok su se zidovi gradili u suho, gradili *diatonima*, masivnim dugim poprečno postavljenim kamenim blokovima.

U kasnijim fazama razvoja ove tehnike sljubnice bivaju sve pravilnije, i na koncu posve ravne, okomite. 
S vremenom blokovi bivaju sve pomnije obrađeni, pravilniji i manji. Tokom 4. vijeka pne. je, na primjer, na tlu istočne obale Jadrana, odnos visine i dužine pojedinačnih kamenih blokova često 1:5, dok je do Trajanovog vremena kod većine blokova taj odnos 1:1.

Tokom naprednijih faza razvitka ove tehnike, „manira“, obično se detaljno obrađuju samo rubovi pojedinog kamenog bloka, tehnikom anatiroze, koja blokovima s ispupčenom, rustičnim središnjim dijelom daje efekt, grubosti i snage, osobito prikladan za gradnju fortifikacija.

U gradnji najreprezentativnijih zdanja, korištena je međutim u pravilu tehnika gradnje savršeno oblikovanim, posve pravilnim kamenim kvadrima, koju Vitruvije spominje pod nazivom opus isodomum.

## Napomene

## Izvori
*Vitruvije - Marcus Vitruvious Pollio: Deset knjiga o arhitekturi, preveo Matija Lopac, Sarajevo, 1990., str. 41.-46.

## Literatura
*Stipčević 1964. - Aleksandar Stipčević: Opus, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 3, Zagreb, 1964.,  str. 597.
* Müller/Vogel 1999. - Werner Müller; Gunther Vogel: Atlas arhitekture 1, preveo Milan Pelc, Zagreb, 1999., str. 31., 60., 61.
*Suić 1976 - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 106.-110.
Opus spicatum

**Opus spicatum** (od lat. *Spica* – klas) je latinski naziv za gradnju u opeci slaganoj „na nož“ koja tvori motiv „riblje kosti“.

Vrlo se često primjenjivao u zidanju podova ili dna piscina (bazena za vodu).

Čest je i u srednjem vijeku, osobito u Bizantu, a korišten je i kasnije, primjerice, od Filippa Brunelleschija prigodom gradnje Firentinske katedrale.

## Napomene

## Literatura
*Suić 1976. - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 111.

## Veze
*Opus lateritium
*Opus mixtum
*Opus isodomum
*Opus caementicium
*Opus quadratum
*Opus reticulatum
*Opus incertum

## Vanjske veze
*Postavljanje opeka u tehnici opus spicatum
Opus mixtum

**Opus mixtum** je latinski naziv za građevinsku tehniku često korištenu u arhitekturi Rimskoga Carstva u kojoj zidnu masu sačinjavaju naizmjenični horizontalni redovi kamena (uglavnom složenog u tehnici opus quadratum) i opeke (opus lateritium).

Često je korišten u gradnji Dioklecijanove palače u Splitu.

Vitruvije ga pretkraj osmog poglavlja svoje druge knjige „O arhitekturi“ usputno spominje kao čvrst i pouzdan način gradnje višekatnica u samom Rimu.

## Napomene

## Veze
*Opus isodomum
*Opus caementicium
*Opus quadratum
*Opus reticulatum
*Opus incertum
*Opus lateritium
*Opus spicatum

## Izvori i literatura
*Vitruvije - Marcus Vitruvious Pollio: Deset knjiga o arhitekturi, preveo Matija Lopac, Sarajevo, 1990., str. 45.
*Suić - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 108., 111.
Opus reticulatum

**Opus reticulatum** je latinski naziv za građevinsku tehniku široko korištenu u arhitekturi Rimskoga Carstva.

U toj tehnici mort ili rimski beton (opus caementicium) se nalijevao između vanjskog i unutarnjeg lica zida, kojeg su sačinjavali manji kamen blokovi klesani u formi piramide kojoj je osnovica imala oblik kvadrata. 

Ta se baza postavljala s vanjske strane zida i to tako da joj je dijagonala tekla po vertikali, čime je nastala mreža romboidnih fuga koje su stvarale zanimljivu strukturu zidnoga lica.

Takav način gradnje osobito se proširio od Augustovog vremena nadalje, no na tlu Hrvatske je vrlo rijedak.

Vitruvije na početku osmog poglavlju svoje druge knjige *O arhitekturi* o ovom načinu gradnje navodi sljedeće: „Ovo su vrste zidanja: mrežasto (reticulatum) kojim se danas svi služe, i staro koje se zove (incertum). Od tih vrsta ljepše je mrežasto, ali lako puca, jer na sve strane ima nevezana ležišta i fuge.

Grubi oblik ovog načina građenja, koji je srodan i tehnici opus incertum, zove se **opus quasi reticulatum**.

## Napomene

## Veze
*Opus isodomum
*Opus caementicium
*Opus quadratum
*Opus incertum
*Opus lateritium
*Opus spicatum
*Opus mixtum

## Izvori i literatura
*Vitruvije - Marcus Vitruvious Pollio: Deset knjiga o arhitekturi, preveo Matija Lopac, Sarajevo, 1990., str. 41., 43.
*Suić - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 108.-110.
Opus latericium

**Opus latericium** je latinski naziv za tehniku zidanja opekama, koje su u zidnu masu bile vezane mortom ili betonom (opus caementicium). Tehnika je, naravno, mnogo starija od Rimljana, a u različitim se, osuvremenjenim inačicama očuvala sve do danas.

Ovaj način gradnje bio je vrlo često primjenjivan u vrijeme Rimskoga carstva, osobito u Italiji.

Na tlu Hrvatske znatno ga rjeđe srećemo, nešto češće u Istri nego u ostalim dijelovima.

Ako se primjenjivao, onda je to ponajprije bilo u instalacijama termalnih postrojenja ili hipokausta.

U svojem glasovitom djelu „O arhitekturi“, Vitruvije se dosta opsežno osvrnuo na ovaj način gradnje.

Njegovo je mišljenje o ovom načinu gradnje vrlo pohvalno, pa kaže: „zato se i može vidjeti da su u nekim gradovima javne zgrade, privatne kuće, pa čak i kraljevske palače građene od opeke…“

Za primjer navodi Mauzolovu palaču u Halikarnasu, koja je, premda je bila obložena prokoneškim mramorom, imala zidove od opeke. „Oni se i danas odlikuju izvrsnom čvrstinom, a fasada im je sjajna i glatka da izgleda kao da su od prozirna stakla. A taj kralj to nije radio iz siromaštva. On je imao nebrojenih dohodaka, jer je vladao cijelom Karijom.“

Stoga Vitruvije zaključuje: „Ako, dakle, zidove od opeke nisu odbacivali toliko moćni i vrlo bogati kraljevi koji su ih mogli imati ne samo od lomljena kamena ili klesana nego i od mramora, držim da se ne treba bojati zgrada, zidanih od opeke, ako su samo dobro pokrivene.“

Ipak na koncu upozorava: „O samoj opeki, da li je vrlo dobra ili slaba za građenje, ne može nitko odmah izreći sud, jer se u vremenskim nepogodama i ljeti kad se položi na krov tek pokaže da li je dobra. Ako nije od dobre gline ili je slabo pečena, pokaže se odmah da ne valja kad je takne led ili mraz.“
## Napomene

## Veze
* Opus spicatum
* Opus mixtum
* Opus isodomum
* Opus caementicium
* Opus quadratum
* Opus reticulatum
* Opus incertum

## Izvori i literatura
* Vitruvije - Marcus Vitruvious Pollio: Deset knjiga o arhitekturi, preveo Matija Lopac, Sarajevo, 1990., str. 42.-46.
* Stipčević 1964. - Aleksandar Stipčević: Opus, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 3, Zagreb, 1964., str. 597.
* Suić 1976. - Mate Suić: Antički grad na istočnoj obali Jadrana, Zagreb, 1976., str. 110.
Akvamanile

**Akvamanile** (prema latinskoj srednjevekovnoj riječi *aquamanile* od *aqua* – voda i *manus* - ruka) je naziv za vrč za lijevanje vode koji se obično koristio za pranje ruku od antike nadalje, te je u toj funkciji ušao i među kršćansko liturgijsko posuđe, zadržavši se i u kućanstvima, osobito onim imućnijim. Najčešće se radi o metalnome vrču (s obzirom na to da oni od keramike u pravilu nisu sačuvani) u obliku životinjske figure, uglavnom lava ili grifona koji je kao vrhunski izraz primijenjene umjetnosti osobito čest u srednjem vijeku, poglavito u romanici i gotici. 

## Literatura
*Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 1, Zagreb, 1959., str. 29.
*Jadranka Damjanov; Ksenija Radulić: Akvamanile, Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967., str. 14.
Akrolit

.

**Akrolit** (od grčke riječi *akros* – gornji, i *lithos* - kamen) je naziv za kip sazdan od dvije ili više vrsta materijala, od kojih je jedan kamen (najčešće se radi o glavi i udovima izrađenim od plemenite vrste kamena poput, primjerice, mramora), dok je drugi uglavnom pozlaćeno ili polikromirano drvo ili pak metal, najčešće bronca (ti materijali najčešće su bili korišteni za prikaz trupa tijela prekrivenog odjećom).

Ova je tehnika bila nešto jeftinija zamjena za hrizelefantinsku, u kojoj je za prikaze udova i draperije bila korištena bjelokost i zlato.

Korištena je već u antičkoj Grčkoj, ali i kasnije, osobito u Rimu, uglavnom za izradu hramskih statua.

## Primjeri
Najslavniji sačuvani primjer statue izrađene u akrolitskoj tehnici svakako je Konstantinov kolos koji se izbvorno nalazio u apsidi Maksencijeve bazilike na rimskom Forumu, 
Ostali poznati primjeri uključuju: Atenu Areiu Platejaca, Antinoja Mondragonea, Heru Farnese, te Augusta, Božicu Romu, Tiberija i Liviju iz Leptis Magne.

## Napomene

## Literatura
*Damjanov / Radulić 1967 - Damjanov, Jadranka; Radulić, Ksenija: Akrolit, Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967., str. 13.
*ELU 1959 - Akrolit, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 1, Zagreb, 1959., str. 27.
Tršlja

**Tršlja** () je vrsta dvodomne, zimzelene biljke iz roda *[[Pistacia]]*. To je mediteranska biljka koja raste na širokom području od Izraela, preko Turske i Grčke do Španjolske. U Hrvatskoj raste diljem Dalmacije, uključujući i otoke.

## Opis
Raste kao grm visok 1-3 metara, rijetko kao stablo visine 8 metara. Kožasti listovi su naizmjenično raspoređeni na stabljici, te su dugi oko 5 centimetara. Cvjetovi su vrlo maleni, dvodomni. Raspoređeni su u poprilično gustim cvastovima. Muški cvjetovi su tamnocrveni, dok su ženski zelenkasti. Plod je u obliku koštunice promjera 4 milimetra, ispočetka crvene, kasnije potamni. Plod cvjetanja traje od ožujka do travnja.

## Mastika
Najveća korist tršlje je smola dobivena zarezivanjem kore, sušena na suncu, koja se naziva . Najcjenjenija je ona s grčkog otoka Hiosa, gdje raste poseban varijetet koji proizvodi jako puno smole. Mastika ima široku primjenu kod osvježavanja daha (kao žvakaća guma, može se reći i najstarija), liječenja gingivitisa, te želučanih i dišnih tegoba. Često se koristi i u kulinarstvu.

Tokom vladavine Otomanskog carstva na Khíosu mastika je bila vrlo cijenjena, pa je čak i dosezala cijenu zlata, a sultan je za njezinu krađu naređivao smrtnu kaznu. Tijekom pokolja na Hios, stanovnici mjesta Mastichochoria morali su sultana i njegov harem opskrbljivati tom dragocjenom smolom. Tursko ime za taj otok, *Sakız Adası* znači "otok gume".

## Izvori
* Dankwart Seidel: *Blumen am Mittelmeer*. BLV Verlagsgesellschaft, München 2002. .
* Peter Schönfelder, Ingrid Schönfelder: *Was blüht am Mittelmeer?*. 4. Auflage. Kosmos, Stuttgart 2005. .
* Lucien F. Trueb, Ulrich Wyss: *Mastix von Chios - ein begehrtes Baumharz. In: Naturwissenschaftliche Rundschau*. 59, Nr. 6, 2006, ISSN 0028-1050, str. 297–302.

## Vanjske veze
* Bonsai tršlja
;Ostali projekti
Pirkkala

**Pirkkala** (švedski: *Birkala*) je općina u sredini Finske od 18,689 stanovnika.

Pirkkala je zapravo samo predgrađe Tamperea i dio konurbacije Veliki Tampere koja ima 340 000 stanovnika.

## Geografija
Pirkkala  leži u Regiji Pirkanmaa duž obala jezera Pyhäjärvi, udaljena 10 km južnono od 
Tamperea i 181 km od Helsinkija.

Na drugoj obali prekoputa leži Nokia.

Na terenu općine leži Internacionalni aerodrom Tampere - Pirkkala, a pored grada ide autoput 3 Helsinki - Hämeenlinna - Tampere - Vaasa.

## Historija

Ime Pirkkala prvi put se pojavilo u pisanim izvorima 1374. u to vrijeme parohija Pirkkala zvana Velika Pirkkala (Suur-Pirkkala) prostirala se na teritoriju polovice današnje Regije Pirkanmaa.

Općina Pirkkala osnovana je 1922., kad se Velika Pirkkala podjelila na Sjevernu (Pohjois) i Južnu (Etelä) Pirkkalu, nakon tog je 1938. 
Sjeverna Pirkkala promjenila ime u - Nokia, dok je južna zadržala svoje ime.

Između 2008. - 2013. Općina Pirkkala bila je najbrže rastuća općina Finske.

## Općine prijatelji

* , Općina Solna
* , Općina Ski
* , Općina Gladsaxe
* , Općina Valjala
## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice Općine Pirkkala''
Raahe

**Raahe** (švedski: *Brahestad*) je lučki grad i općina na sjeverozapadu Finske od 25,383 stanovnika.

## Geografija

Raahe leži u Regiji Sjeverna Ostrobotnija, na obali Botnijskog zaljeva udaljen 77 km južno od 
administrativnog centra regije Oulua, i oko 600&nbsp;km sjeverno od Helsinkija.

Raahe je smješten između dvije industrijske regije Ylivieska i Oulu, odmah do obalne magistrale E8 i željezničke pruge, a ni aerodrom u Oulu nije daleko (75&nbsp;km).

Historijski centar ima najbolje očuvanu strukturu, orginalno izgrađenog naselja od drva.

## Historija

Raahe ima veliku pomorsku historiju, da ima odličnu prirodnu luku otkrio je grof Pehr Brahe Mlađi, guverner švedske kraljice Kristine u Finskoj. Pa je na tom mjestu 1649. osnovao grad pod imenom **Salo** i te iste godine mu dao status grada. 
Nakon tog je 1652. u njegovu čast gradu promjenjeno ime u **Brahestad**, a nakon odlaska Šveđana u *Raahe*.

Raahe se značajno uvećao 1973. kad su mu pripojena Općina Saloinen, nakon tog i u januaru 2003. kad je anektirao susjednu Općinu Pattijoki i konačno 2013. kad je anektirao Općinu Vihanti.

Zajedno sa susjednim općinama Pyhäjoki i Siikajoki, Raahe ima 33.000 stanovnika.

## Privreda i transport

Luka Raahe je jedna od najprometnijih u Finskoj, jer je u operativnoj upotrebi tokom cijele godine.

Sve do ranih 1960-ih trgovina i brodarstvo bile su glavni izvor prihoda stanovnika, tad je izgrađena čeličana 
Rautaruukki u kojoj se zaposlilo puno ljudi.

## Gradovi prijatelji

* , Skellefteå
* , Løgstør
* , Bergen
* , Čerepovec
* , Košice
* , Vårgårda
* , Kullamaa

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice Općine Raahe''
Na mlečnom putu

**Na mlečnom putu** je nadolazeći dramski film koji režira i za koji je scenarij napisao Emir Kusturica, a u kojem Kusturica i Monica Bellucci igraju glavne uloge. Film se sastoji od tri epizoda, od kojih svaki prikazuje život čovjeka i njegove države. Premijera se očekuje 2016. godine.

## Vanjske veze
*
Ghostbusters (film, 2016)

**Istjerivači duhova** (engleski *Ghostbusters*) američka je fantastična horor filmska komedija koju je režirao Paul Feig, a čiji su scenarij napisali Feig i Katie Dippold. Premijera je zakazana za ljeto 2016. Glavne uloge tumače Kristen Wiig, Melissa McCarthy, Kate McKinnon, Leslie Jones, Chris Hemsworth, Neil Casey i Andy García. To je svojevrsni *[[remake]]* legendarne komedije *[[Istjerivači duhova]]* iz 1984.

Nakon nastavka *[[Istjerivači duhova 2]]* 1989., producenti su dugo vremena htjeli snimiti i treći dio, ali je glavni glumac Bill Murray to stalno odbijao. Nakon što je jedan od izvorne četvorice istjerivača duhova, Harold Ramis, umro 2013., Murray se predomislio te napokon dao dozvolu za snimanje novog filma franšize. Odlučeno je da se snimi potpuni *reboot*, ovog puta sa obrnutim konceptom da četiri istjerivača duhova igraju ženske uloge. Izvorni režiser prva dva filma, Ivan Reitman, producira film. Izvorna postava prva dva filma (Murray, Dan Aykroyd, Sigourney Weaver, Ernie Hudson) imaju cameo nastupe u filmu.

## Glavne uloge
* Kristen Wiig - Erin Gilbert
* Melissa McCarthy - Abby Yates
* Kate McKinnon - Jillian Holtzmann
* Leslie Jones - Patty Tolan
* Chris Hemsworth - Kevin, sekretar istjerivača duhova
* Neil Casey - Rowan, zlikovac
* Andy García - gradonačelnik New Yorka
* Michael K. Williams - Hawkins
* Matt Walsh - Rourke
* Cecily Strong
* Pat Kiernan - TV spiker
### Cameo
* Bill Murray
* Dan Aykroyd
* Ernie Hudson
* Annie Potts
* Sigourney Weaver
* Ozzy Osbourne - on sam

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
* 
*
Živi spomenik

**Živi spomenik** je jedinstven prikaz uličnog aktivizma, ali i način komunikacije UDIK-a sa zajednicom u Bosni i Hercegovini u cilju izgradnje boljeg društva, ali i prihvatanje odgovornosti i solidarnosti za ratne zločine koji su počinjeni u Bosni i Hercegovini, ali i na prostorima bivše Jugoslavije..

Prva aktivnost Živog spomenika održana je 2013. povodom Međunarodnog dana borbe protiv fašizma, ispred katedrale Srca Isusova u Sarajevu. Najveći broj aktivnosti se održava u Sarajevu, ali i u drugim gradovima kao što su: Brčko, Zenica, Tuzla, Srebrenica, Beograd, Zagreb , Foča, Višegrad, Banja Luka, Podgorica...

Aktivisti su svojim prisustvom na određenim događajanima odali poštu žrtvama rata. To su najčešće bile sahrane ili dženaze žrtvama ekshumiranim iz masovnih grobnica u Bosni i Hercegovini.

## Aktivnosti

## Izvori

## Vanjske veze
* Udruzenje za društvena istraživanja i komunikacije 
* Udruženje za društvena istraživanja i komunikacije Brčko distrikt BiH
Lempäälä

**Lempäälä** (švedski: *Lembois*) je općina u sredini Finske od 22,233 stanovnika.

Lempäälä je danas predgrađe Tamperea i dio konurbacije Veliki Tampere koja ima 340 000 stanovnika.

## Geografija
Lempäälä  leži u Regiji Pirkanmaa duž obala jezera Pyhäjärvi, udaljena 24 km južno od 
Tamperea i 132 km od Turkua i Baltičkog mora.

Preko terena općine prolazi autoput i željeznička pruga Tampere - Helsinki koji je udaljen 158&nbsp;km, a svega 15&nbsp;km od Lempääle leži 
Internacionalni aerodrom Tampere - Pirkkala.

## Historija

Lempäälä se prvi put spominje kao nezavisna parohija 1439. u vezi seljačke bune.

Na rast Lempääle veliki utjecaj imalo je produženje željezničke pruge Helsinki - Hämeenlinna do Tamperea 1876. i izgradnja Kanala Lempäälän od 1860.

Općina Lempäälä osnovana je 1866., nakon administrativne reforme, i razdvajanja  crkvene i svjetovne vlasti.

Industrijalizacija je započela nakon osnivanja tvornice papira Piippo Oy 1946.

## Znamenitosti
Najveća znamenitost grada je 500 godina stara Crkva Svete Brigite.

## Općine prijatelji

* , Ulricehamn
* , Øvre Eiker
* , Kerteminde
* , Tapolca

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice Općine Lempäälä''
Ogab

**Ogab** (, ili Oghab; dosl. orao) može se odnositi na:
* **[[Ogab (raketa)]]**, iranski raketno-artiljerijski sistem
* **[[Ogab-2]]**, iranska kontraobavještajna agencija
* **[[Ogab Teheran]]**, iranski nogometni klub iz Teherana
* **[[Ogab Širaz]]**, iranski nogometni klub iz Širaza
* **[[Ogab Afšan]]**, iranski proizvođač motornih vozila
* **[[Oghab Halva|Ogab Halva]]**, iranska prehrambena kompanija
* **[[Ogab Sahra]]** (Pustinjski orao), iranski film iz 2011.
* **[[IrAn-140|IrAn-140 Ogab]]**, iranski avion
Las Tunas (grad)

**Las Tunas** je grad i općina na Kubi, sjedište istoimene provincije te osmi najveći grad na otoku. Poznat i kao "Grad Skulptura" zbog velikog broja skulptura koje su raštrkane po centru, grad je jedan od najmanje posjećenih kubanskih gradova u turističkom smislu.

## Historija

Grad je osnovan 1796. godine oko župe San Jerónimo. Godine 1853., kraljevskim je dekretom dobio status grada, a 1869. godine je dobio ime **Victoria de Las Tunas**. Godine 1976., došlo je do promjene imena u sadašnji oblik, a grad je postao središte novoformirane, istoimene provincije.

## Promet

Las Tunas je jedna od glavnih željezničkih postaja na glavnoj pruzi Havana-Santiago de Cuba te na sporednoj, koja vozi za Manatí. Iako trenutno nije povezan ni sa jednom autocesta, planirano proširenje autoceste A1 trebalo bi uključiti i Las Tunas. Gradski aerodrom Hermanos Ameijeiras nalazi se u sjevernom predgrađu.

## Značajne osobe
*Vicente García González, general i predsjednik

## Pobratimljeni gradovi
* Arroyo Seco, Querétaro, Meksiko

## Vanjske veze

* [Las Tunas](http://www.ecured.cu/index.php/Las_Tunas_(Municipio)) on EcuRed
* Las Tunas on Guije website
* Las Tunas on YourCasaParticular website
Bayamo

**Bayamo** je grad i općina na Kubi, središte provincije Granma te osmi najveći grad na Kubi. U gradu se nalazi Sveučilište u Granmi, jedna od najznačajnijih obrazovnih institucija u regiji.

## Historija
Osnovan 5. studenog 1513. godine, Bayamo je bio drugi od sedam gradova što ih je osnovao Diego Velázquez de Cuéllar. Godine 1540., baskijski zemljoposjednik sa zapada Kube, Francisco Iznaga, izabran je za prvog gradonačelnika Bayama. Tokom XVI. vijeka, Bayamo je bio poljoprivredno i trgovačko središte Kube, a razvoj je tekao tako da je na početku XVII. vijeka bio vodeći grad na Kubi. Godine 1616., grad je pogodila velika poplava koja ga je odsjekla od mora, ali je trgovina nastavljena preko Manzanilla.

Godine 1827., Bayamo je službeno stekao status grada. Tokom Desetogodišnjeg rata, grad je bio poprište jedne od najvećih bitaka toga rata, tokom koje su ga Španjolci gotovo uništili. Nakon uspješnog osvajanja brata, u Bayamu je nastala pjesma "La Bayamesa", koja danas služi kao kubanska nacionalna himna.

## Geografija
Bayamo se nalazi na istoku temlje, na ravnici koja je nastala djelovanjem rijeke Bayamo. Općinu pogađa i iznimno snažan vjetar bayamo, koji puše iz smjera kopna prema južnoj obali otoka.

## Promet
U prometnoj smislu, Bayamo je nepriznati svjetski rekorder po broju nemotoriziranih prometala. Prema studiji Ujedinjenih naroda, oko 15% sudionika u prometu oslanja se na motorna vozila, dok njih 39% koristi čak 500 licenciranih kočija s konjima, koje uglavnom voze već utrvđenim rutama. Ostatak prometa odvija se pomoću bicikla ili taxi-bicikla.

## Značajne osobe
* Francisco Vicente Aguilera (1821–1877), revolucionar
* Conrado Roblejo Aguilera (born 1966), liječnik
* José Antonio Cedeño (born 1939), umjetnik
* Carlos Manuel de Céspedes (1819–1874), revolucionar
* Perucho Figueredo (1818–1870), kompozitor
* Pablo Milanés (born 1943), pjevač
* Tomás Estrada Palma (1832–1908), prvi predsjednik Kube
* Felo Ramírez (1921-), radijski voditelj
* Rolando Uríos (1971-), rukometaš
* Alexis Pantoja Perez (1969-), slikar
Ylivieska

**Ylivieska** (čita se *Ilivjeska*) je grad i općina na sjeverozapadu Finske od 14,976 stanovnika.

## Geografija

Ylivieska leži u Regiji Sjeverna Ostrobotnija, duž rijeke Kalajoki, udaljena 44 km istočno od Kalajokija i Botnijskog zaljeva i 130&nbsp;km južno od administrativnog centra regije Oulua.

## Historija

Tokom srednjeg vijeka  Ylivieska je selo u parohiji Salon (Saloisten), a od 1540. podpadala je pod  Parohiju Kalajoki. 
Od 1643. Ylivieska je samostalna parohija, a od 1867. nezavisna općina. 
Ylivieskinom rastu pomogla je izgradnja željezničke pruge 1886., nakon tog je toliko izrasla da je 1965. proglašena trgovištem, pa je status grada dobila 1971.

## Privreda i obrazovanje
Većina stanovnika radi u uslužnom sektoru - 73 %, njih 22% u industriji a 4% u poljoprivredi i šumarstvu.
Od industrije - Ylivieska ima drvnu, metalnu, elektroničku i opekarsku industriju, koja ima 
dugu tradiciju.

Ylivieska je jak obrazovni centar sa visokom školom.

## Gradovi prijatelji

* , Voss
* , Viimsi
* , Walden

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice Općine Ylivieska''
Kalajoki (rijeka)

**Kalajoki** (što prevedeno znači *Riblja rijeka*) je rijeka na zapadu Finske duga 110 km.

## Geografija

Kalajoki se formira spajanjem vodotoka Kuonanjoki i Kalajanjoki kod grada Haapajärvija, od tamo teče prema sjeverozapadu preko gradova Nivala, Ylivieska, Alavieska do ušća u Botnijski zaljev 
kod grada Kalajoki.

Kalajoki ima  sliv velik 4,247 km², od tog je najveći dio - 72,8 % pod šumama, daleko manji - 17,1 pod oranicama, 4,3 % terena je pod močvarama, a najmanji dio - 3,7 % je urbaniziran.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Kalajoen vesistöalue''
Dan evolucije

**Dan evolucije**, dan kojim se slavi i komemorira obljetnica inicijalna publiciranja *[[O porijeklu vrsta]]* (*On the Origin of Species*) Charlesa Darwina 24. novembra 1859. Ove proslave održavaju se više od jednog stoljeća, no poseban naziv za ovu obljetnicu, »Dan evolucije« (engl. *Evolution Day*), čini se da je neologizam skovan prije 1997. Ističući Darwinove doprinose znanosti, događanja u povodu ovog dana upotrebljavaju se za edukaciju o evolucijskoj biologiji. Sličan je poznatijem Darwinovu danu, koji se održava na obljetnicu njegova rođenja (12. februara 1809.). Ovaj dan nije ni u kakvoj vezi s kampanjom sekularizacije koju provodi Giordano-Bruno-Stiftung s ciljem da se njemački državni praznik Christi Himmelfahrt (njem.: Uzašašće Gospodinovo) preimenuje u »Evolutionstag« (njem.: Dan evolucije).

## Komemoracije

God. 1909. u povodu 50. obljetnice publiciranja *O porijeklu vrsta* i 100. obljetnice Darwinova rođenja održalo se nekoliko velikih događanja u čast proslave obiju obljetnica. Na Cambridgeu je održan naširoko popraćen događaj od javnog interesa na kojem je prisustvovalo više od 400 znanstvenika i dostojanstvenika iz 167 zemalja da bi odali počast Darwinovim doprinosima i diskutirali o posljednjim otkrićima i idejama u vezi s evolucijom, Njujorška akademija znanosti održala je proslavu u Američkom prirodoslovnom muzeju,
a Kraljevsko društvo na Novom Zelandu održalo je događaj s »vrlo velikom posjećenošću«.

U sklopu proslave stogodišnjice Darwinova djela (1859.) priređen je na Univerzitetu u Chicagu velik događaj izrazita publiciteta.

God. 2009. BBC je emitirao BBC Darwin Season, seriju televizijskih i radioprograma kojima je proslavljena dvjestota obljetnica Darwinova rođenja i 150. obljetnica publiciranja *Porijekla*.

## Povezano
* Evolucijska nedjelja

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Cienfuegos

**Cienfuegos** je grad i općina na Kubi te središte istoimene provincije na južnoj obali Kube. Grad se nalazi oko 250&nbsp;km od Havane te ima oko 150,000 stanovnika. Njegov nadimak je "La Perla del Sur" (srpskohrvatski: *Perla Juga*). Naziv grada doslovno znači "stotinu plamenova", gdje riječ *cien* znači "stotina", a *fuegos* "plamenovi".

## Historija

Španjolski konkvistadori su mjesto na kojemu se danas nalazi grad nazvali **Cacicazgo de Jagua**, a izvorno su ga naseljavali pripadnici indijanskog naroda Taíno. Kasnije, odnosno 22. travnja 1819. godine, Don Louis de Clouet je predvodio skupinu francuskih emigranata iz Bordeauxa i Louisiane koji su se naselili u gradu i preimenovali ga u **Fernardina de Jagua**, u čast španjolskog kralja Fernanda VII. Godine 1829., Cienfuegos je uspješno stekao status naselja (*villa*), a 1880. godine i status grada. Nedugo zatim je dobio današnje ime, Cienfuegos, a prema tadašnjem generalnom kapetanu, koji je imao isto ime.

Iako je luka u Cienfuegosu relativno mlada u odnosu na neke druge u zemlji, grad je ubrzo postao važno lučko središte te glavno prometno čvorište između Jamajke te južnoameričkih zemalja i Santa Clare na sjeveroistoku Kube. Dana 11. svibnja 1898. godine, nedaleko od Cienfuegosa se odvila značajna bitka Španjolsko-američkog rata.

U novijoj povijesti, grad je 5. rujna 1957. godine pretrpio bombardiranje zbog ustanka protiv diktatora Fulgencija Batiste. Tokom 1969. i 1970., sovjetski brodovi su posjetili grad, što je trebalo predstavljati kršenje dogovora između Hruščova i Kennedyja, međutim Sjedinjene Države nisu reagirale u navedenim slučajevima. Tokom 2005. godine, grad je pogođen uraganom Dennisom.

## Geografija

Grad se nalazi na južnoj obali Kube, a do njega se ulazi kroz istoimeni zaljev, u kojemu je izgrađena *[[Castillo de Jagua]]*, utvrda iz 1745. izgrađena radi zaštite od pirata. Sukladno svom položaju, grad je jedna od glavnih kubanskih luka te je centar trgovine šećerom te kavom i duhanom. Glavni gradski proizvod je šećerna trska, a lokalni farmeri uzgajaju i kavu.

Centar grada sadrži šest građevina iz razdoblja 1819. – 1850., 327 građevina iz perioda 1851. – 1900. te 1,188 građevina iz XX. vijeka. Nijedno drugo mjesto na Karibima nema tako bogato razvijenu neoklasicističku arhitekturu.

### Klima

## Svjetska baština

Godine 2005., UNESCO je historijski centar Cienfuegosa uvrstio na spisak mjesta svjetske baštine, navodeći ga kao najbolji primjer implementacije španjolskog prosvjetiteljstva ranog XIX. vijeka u urbanom planiranju.

## Značajne osobe
*Benny Moré, pjevač
*Cristóbal Torriente, bejzbolaš
*Gina Pellón, slikar, živi u egzilu u Parizu
*María Conchita Alonso, pjevač
*Luis Posada Carriles, antikastrovski aktivist kojega se smatra odgovornim za nesreću leta Cubana Flight 455
*Joe Azcue, bejzbolaš
*Yasiel Puig, bejzbolaš
*Yordany Álvarez, nogometaš
*José Abreu, bejzbolaš

## Reference

## Vanjske veze

*Podcast Radio Ciudad del Mar
*Hotel Cienfuegos 
*Guide of Cienfuegos 
*Photo collections with most the city's landmarks on Flickr
*Hotel Palacio Azul 
*Interesting Places