Fanny Elssler

**Fani Elsler** (; Gumperdorf, 23. jun 1810 − 27. novembar 1884) je bila austrijska plesačica.

## Biografija

Fani Elsler je rođena 23. juna 1810. godine u Gumperdofu blizu Beča. Kao mlada upisala je školu baleta i bila je redovna do 1818. godine. Proglašena za jednu od najbonjih plesačica, Fani odlazi u Berlin 1830. zatim u Pariz 1834. godine, gde Marija Taljoni balerina iz ere romantičnog baleta i centralana ličnost u istoriji evropskog plesa u njoj pronalazi pravog rivala. Nakon što je blistala u ulozi Zoloe -{(Le Dieu et la Bayadère)}- i Lise -{(Le Diable boiteux)}-, Fani nastavlja da učestvuje u nizu predstava koje joj daju još veću popularnost.

Od svojih najranijih godina bila je obučavana za balet, a pojavila se u Kerntnertorteatru u Beču pre nego što je imala 7 godina. Gotovo uvek je plesala sa svojom sestrom Terezom, koja je bila 2 godine starija od nje; sestre su učile ples sa Žan-Pjer Omerom i Fridrihom Horšeltom, počevši od vremena kada je Elsler imala 9 godina, takođe su putovale u Napulj, Italija, da bi studirali kod Gaetana Đoje. Posle nekoliko godina zajedničkog iskustva u Beču, sestre su otišle 1827. u Napulj. Dok je bila tamo, Fani je imala aferu sa Leopoldom, princom od Salerna, sinom kralja Ferdinanda I od dve Sicilije, što je rezultiralo rođenjem sina Franca.

Njihov uspeh u Napulju, kome je Elsler doprinela više od njene sestre, doveo je do angažmana u Berlinu 1830. Ovo je bio početak niza trijumfa Elslerove lične lepote i veštine u plesu. Nakon što je osvojila srca u Berlinu i Beču i inspirisala Fridriha fon Genca izuzetnom strašću, posetila je London, gde je ljubazno primljena od strane Džordža i Harijet Grot, koji su praktično usvojili devojčicu koja je rođena tri godine. meseci nakon majčinog dolaska u Englesku.

Septembra 1834, Elsler se pojavila sa baletom Kraljevske muzičke akademije (danas poznatim kao balet Pariske opere), što je korak koji je očekivala sa mnogo strepnje zbog nadmoći Marie Taglioni na toj sceni. Međutim, Elsler i Taglioni su bile izuzetno različiti plesači, i uprava Opere je to videla kao priliku da podstakne kontroverzu angažovanjem Elsler. Taglioni je bila poznata kao  plesač, predstavljena lakoćom njenih odskoka i skokova. Elsler je, pak, njen ples odlikovao preciznošću u kojoj je izvodila male, brze korake. Elslerov tip plesa bio je poznat kao . Rezultati njenih nastupa su, međutim, bili još jedan trijumf za Elsler, i privremeno zasenčenje Taglioni. Taglioni, iako finiji umetnik od njih dve, u to vreme nije mogla da se takmiči sa ličnom fascinacijom pridošlice. To je bilo upadljivo u njenom izvođenju španske *[[Cachucha|Kačuče]]* (iz Korali/Gideovog baleta Le Diabl boto iz 1836) da je Elsler nadmašila sve rivale. Elsler nije bila Špankinja, ali njene izvedbe Kačuče bile su ispunjene vatrom i senzualnim životom. Pesnik Teofil Gotje nazvao ju je „paganskom“ plesačicom zbog njenih nastupa u Kačuči, poredeći je sa Taglioni, „hrišćanskom“ igračicom. Eslerov uspeh i Kačuča doveli su do široke potražnje za koreografiranim baletskim igrama specifičnog nacionalnog ukusa. Ove vrste plesova postale su veoma popularne, a sama Elsler je svom repertoaru dodala poljsku ** (Krakovjak) i italijansku tarantelu. Njen imidž se često poistovećivao sa ružičastim satenom i crnom čipkom kao mesnata, senzualna španska plesačica, u oštroj suprotnosti sa prikazima Taglioni kao skromnog silfa u belom. Elsler nije posedovala samo tehnički dar, njena sposobnost da dramatično izvede bila je izuzetna. Njene predstave velikih romantičnih baleta, uključujući *[[La Sylphide|La Silfidu]]*, *[[Giselle|Žizel]]* i *[[La Esmeralda (ballet)|La Esmeraldu]]*, oslikavale su pojačane aspekte njihovih bivših likova. Ovo je donelo Elsler mesto među najtalentovanijim i najistaknutijim balerinama perioda romantičnog baleta.

Godine 1840. otplovila je sa svojom sestrom za Njujork na turneju koju je organizovao Henri Vikof, i nakon dve godine neponovljivog uspeha vratili su se u Evropu. Dok je bila u Njujorku, Elsler je ugošćavao i pratio je Džon Van Buren, sin predsednika Sjedinjenih Država Martina Van Burena. U Vašingtonu je jednom prilikom Kongres zatvoren tako da niko ne bi propustio nastup Elslerove. Lilijan Mur smatra da je Elsler bila „najslavnija Silfida koja je ikada igrala tu ulogu u Americi“, a poslednja scena je mnoge članove publike dovela do suza. U Sent Čarls teatru u Nju Orleansu, Elsler je dobila ugovor na dve nedelje za 1.000 dolara za svako veče koje je plesala.

Nakon prelepe turneje u Americi 1840. godine, koja je odvodi čak do Havane, vraća se u Evropu i izvodi prvi put u Londonu uligu Žizele koja je bila predstavljena dve godine ranije u Parizu od strane Karolite Grisi. Fani napušta scenu 1851. godine i povlači se u Hamburg a zatim se ponovo vraća u Beč gde pomno prati pozorišni i umetnički život.

Danas je poznata kao majstor romantičnog plesa, očarala je savremenike svojom senzualnošću i sposobnošću da stvori i najdramatičnije situacije. Imala je dve sestre: Terezu (1808—1878) i Herminu (1811—1898) koje su takođe bile plesačice.

## Reference

## Literatura

* Lettres à une artiste, Bruxelles, Meline, Cans et Compagnie, 1841
* Auguste Ehrhard, Une vie de danseuse. Fanny Elssler, Paris, Plon, 1909
* Ilse Linden, Fanny Elssler, die Tänzerin des Biedermeier, Berlin, Ullstein, 1921
* Cyril W. Beaumont, Fanny Elssler (1810-1884), Londres, Beaumont, 1931
* Emil Pirchan, Fanny Elssler. Eine Wienerin tanzt um die Welt, Vienne, W. Frick, 1940
* Au, Susan, *Ballet and Modern Dance*, Third Edition, Thames and Hudson Ltd, London (2012)
* Ivor Forbes Guest, *Fanny Elssler* (Wesleyan University Press, Middletown, Connecticut, 1970)
* 
* Ann Hutchinson, *Fanny Elssler's Cachucha*, Dance Books (2008) 
* 
* 
* 

## Vanjske veze

* 
* Ladies of the Rose: Fanny Elssler, by Louisa Young