Nobelova nagrada za književnost

**Nobelova nagrada za književnost** (šved. *Nobelpriset i litteratu*), kategorija Nobelove nagrade koju od 1901. Švedska akademija dodjeljuje za književnost. Nagrada se dodjeljuje piscu iz bilo koje zemlje koji je, prema riječima Alfreda Nobela, stvorio "na polju književnosti najbolje djelo idealističkih tendencija" (švedski: *den som inom litteraturen har producerat det mest framstående verket i en idealisk riktning*). Iako su ponekad, kao izrazito hvalevrijedna, navođena i pojedina djela, termin "djelo" u ovom kontekstu odnosi se na autorov cjelokupni opus. Švedska akademija odlučuje tko će, ako će uopće netko, dobiti nagradu za pojedinu godinu. Ime dobitnika objavljuje se početkom listopada svake godine. Nagrada za književnost jedna je od pet nagrada utemeljenih oporukom Alfreda Nobela iz 1895. godine.

Nobelova odluka da naglasi "idealističke tendencije" kao glavni kriterij izbora dobitnika, redovito je dovodio do kritika usmjerenih prema Akademiji. Na švedskom, termin *idealisk* označava ili "idealistički" ili "idealni". Početkom XX. stoljeća, komitet je riječi iz oporuke interpretirao odviše doslovno. Iz ovog razloga, neki renomirani autori poput Jamesa Joycea, Lava Tolstoja, Henrika Ibsena, Antona Čehova, Marcela Prousta i Henryja Jamesa, nisu dobili nagradu. Nedavno, ipak, oporuka je interpretirana puno slobodnije. Tako dolazi do toga da je nagrada dodjeljivana i za trajni literarni trud kao i za dokaze konzistentnog idealizma na određenoj razini. Kako se u novije vrijeme taj idealizam odnosi na ljudska prava, nagrada je postala znatno više politizirana nego ranije.

Posljednjih godina, Švedska akademija izložena je sve većim kritikama zbog svog izbora dobitnika. Jedni kritičari ističu kako velik broj uglednih autora nije dobio niti je ikada bio nominiran za Nobela, dok drugi ističu kako jedan broj uglednih dobitnika nagradu nije niti zaslužio. Postojalo je i nekoliko kontroverzi vezanih uz navodne političke interese povezane s procesom nominacije i samog izbora, u konačnici, kandidata. Neki, poput Sabaree Mitre, profesorice na JNU-u, smatraju da, iako je Nobelova nagrada značajna i ima tendenciju zasjeniti sve druge nagrade, nije jedini kriterij književne izvrsnosti.

## Pozadina

Alfred Nobel je u svojoj oporuci naznačio da se njegov novac iskoristi kako bi se ustanovila serija nagrada za one koji daju "najveći doprinost čovječanstvu" na polju fizike, kemije, mira, fiziologije ili medicine i književnosti. Iako je Nobel za života napisao nekoliko oporuka, ova posljednja je napisana malo više od godinu dana prije smrti te potpisana u Švedsko-norveškom klubu u Parizu, 27. studenog 1895. godine. Nobel je 94% svoje imovine, vrijednosti 31,000,000 švedskih kruna (c. US$186,000,000/€135,000,000), ostavio u svrhu utemeljenja navedenih 5 nagrada. Zbog visoke razine skepse koja je pratila oporuku, norveški ju je Storting potvrdio tek 26. travnja 1897. godine. Izvršitelji Nobelove posljednje volje bili su Ragnar Sohlman i Rudolf Lilljequist, koji su osnovali Nobelovu fundaciju, preuzeli novac i organizirali nagrade.

Nedugo nakon odobravanja oporuke, imenovani su članovi Norveškog Nobelovog komiteta, čija je zadaća bila dodjela nagrade za mir. Ubrzo su osnovane institucije koje dodjeljuju ostale nagrade: *[[Karolinska Institutet]]* (7. lipnja), Švedska akademija (9. lipnja) i Kraljevska švedska akademija znanosti (11. lipnja). Fundacija je tada usuglasila kriterije prema kojima se nagrade dodjeljuju. Godine 1900., švedski kralj Oscar II. objavio je novostvorene statute Fundacije. Prema Nobelovoj oporuci, nagradu za književnost trebala bi dodjeljivati Kraljevska švedska akademija.

## Nominacija

Svake godine, Švedska akademija šalje upite za nominacije za Nobela za književnost. Članovi Akademije, članovi literarnih akademija i društava, profesori književnost i jezika, bivši nobelovci, kao i predsjednici udruga pisaca, mogu nominirati kandidate. Ipak, nitko ne smije nominirati samoga sebe.

Svake godine pošalje se oko tisuću zahtjeva, dok ih se, kako je objavljeno 2011., vrati njih oko 220. Akademija mora prijedloge dobiti do 1. veljače, nakon čega ih pregledava Nobelov komitet. Do travnja, Akademija izrađuje uži izbor u kojem se nalazi oko 20 kandidata. Do svibnja, Komitet odobrava pet glavnih kandidata. Sljedeća četiri mjeseca, Akademija čita i analizira opuse petorice autora. U listopadu, članovi Akademije glasuju, a kandidat koji dobije više od polovice glasova dobiva nagradu. Nitko ne dobiva nagradu ako na popisu nije barem dva puta, što dovodi do toga da su neki autori bili kandidati godinama i da se njihov rad redovito ocjenjivao. Akademija barata s 13 jezika, ali ako se pojavi kandidat koji piše na "nepoznatom" jeziku, Akademija poziva prevoditelje i stručnjake pod prisegom da dostave primjerke tog autora. Ostali dijelovi su slični kao i kod drugih kategorija.

## Nagrade

Dobitnik Nobela za književnost dobiva zlatnu medalju, diplomu s izjavom i novčanu nagradu. Iznos novca ovisi o prihodima Nobelove fundacije za tu godinu. Ako je nagrada uručena većem broju dobitnika iste godine, novčani iznos se dijeli ovisno o broju dobitnika i o tome jesu li nagradu primili kao dva individualca li zajednički.

Od uvođenja novčane nagrade, iznosi su varirali da bi 2012. taj iznos bio 8,000,000 kr (oko US$1,100,000), s tim da je prije iznosio 10,000,000 kr. To nije bio prvi put da je suma smanjivana te je novčani iznos od 1901. redovito varirao. Najniža suma dodijeljena je 1945. te je iznosila 2,370,660 kr (prema standardima iz 2011. godine), a najveća 2011., koja je iznosila 11,659,016 kr.

Dobitniku se uručuje i medalja i diploma te ga se poziva da održi predavanje tokom "Nobelova tjedna" u Stockholmu, vrhunac kojeg je ceremonija dodjela nagrade i banket koji se održavaju 10. prosinca. Nobelova nagrada za književnost je, prema svim kriterijma, daleko "najbogatija" književna nagrada u svijetu.

### Medalje

Medalje Nobelove nagrade, koje se kuju u Myntverketu u Švedskoj i u Norveškoj od 1902. godine, registrirani su simboli Nobelove Fundacije. Svaka medalja na prednjoj strani prikazuje lijevi profil Alfreda Nobela. Medalje za fiziku, kemiju, fiziologiju ili medicinu i književnost imaju isti dizajn prednje strane s Nobelovim profilom i godinama rođenja i smrti, dok mir i ekonomija također imaju Nobelov portret, ali je dizajn nešto drugačiji. Slika na poleđini varira ovisno o instituciji koja dodjeluje nagradu, s tim da su poleđine medalja za kemiju i fiziku identične. Poleđina medalje za književnost, koju je dizajnirao Erik Lindberg, prikazuje mladića koji, očaran, sluša i zapisuje pjesmu Muze.

### Diplome

Dobitnicima Nobela, aktualni Kralj Švedske direktno uručuje službenu Diplomu. Svaka Diploma posebno je dizajnirana za svakog pojedinačnog dobitnika. Diploma sadrži fotografiju i tekst koji imenuje dobitnika i citirano objašnjenje dodjele nagrade.

## Laureati

### Potencijalni kandidati

Potencijalne dobitnike Nobelove nagrade za književnost teško je predivdjeti jer su nominacije tajne 50 godina od godine nominiranja, nakon čega su dostupne na Bazi nominacija Nobelove nagrade za književnost. Trenutno, javno su dostupne samo nominacije iz razdoblja 1901. do 1963. godine. Ova tajnost dovela je do spekulacija oko novog dobitnika.

## Kritike

### Kontroverze oko izbora

Od 1901. do 1912., Komitet je Nobelovu sintagmu "idalistički pravac" interpretirao kao "uzvišen i zvučni idealizam". To je dovelo do toga da Lav Tolstoj (koji je od 1902. do 1906. predložen čak 16 puta), Henrik Ibsen (predložen tri puta - 1902., 1903. i 1904.), Émile Zola (predložen 1901. i 1902.) i Mark Twain (koji nikada nije ni predložen) budu odbijeni. Isto tako, neki smatraju kako je dugogodišnji animozitet Švedske prema Rusiji razlog zašto su Tolstoju i Čehovu (koji nikada nije ni predložen) uskraćene nagrade. Tokom i neposredno nakon Prvog svjetskog rata, Komitet je zauzeo neutralni stav i preferirao autore iz zemalja koje nisu sudjelovale u sukobima. Komitet je redovito zaobilazio Augusta Strindberga, koji nikada nije niti nominiran, ali autor je zapisan u povijesti kao jedini dobitnik Anti-Nobelove nagrade, koju mu je 1912. godine uručio kasniji premijer Hjalmar Branting. Kontroverzan izbor bio je i onaj Selme Lagerlöf, prve žene dobitnice Nobela za književnost. Među kritiziranim izborima našli su se i Theodor Mommsen, njemački romanist i povjesničar, te švedski pjesnik Carl Gustaf Verner von Heidenstam.

Akademija je roman *[[Válka s mloky|Rat s daždevnjacima]]* češkog pisca Karela Čapeka smatrala odviše uvredljivim za njemačku vladu. Čapek je odbio predložiti neko drugo, manje kontroverzno djelo kao primjerak svoga rada, izjavivši: "Hvala Vam na dobroj volji, ali već sam napisao svoju doktorsku disetraciju." Zbog toga mu nagrada nije uručena, unatoč sedam nominacija.

Nagrade uručene francuskom filozofu Henriju Bergsonu, čija je filozofija okosnica u razvoju moderne estetike, kao i britanskom premijeru Winstonu Churchillu naišle su na velike kritike jer dvojica autora uopće nisu pisala *lijepu književnost*, već filozofska i povijesno-politička djela.

Prema dokumentima Švedske akademije koje je, povodom otvaranja 2008., proučavao francuski časopis *[[Le Monde]]*, francuski pisac i intelektualac André Malraux je bio jedan od glavnih kandidata za Nobela tokom 50-ih godina. Malraux se natjecao upravo s Camusom, ali je nekoliko puta odbijen, posebice 1954. i 1955., i to "sve dok se ne vrati romanu." Camus je nagradu dobio 1957. godine, a prilikom primanja, izjavio je: "Smatram da je nagradu trebao dobiti Malraux." Malraux je od 1947. do 1963. predložen čak 32 puta (od 1954. pa do 1963. čak svake godine uzastopno).

Smatra se kako pjesnik W. H. Auden, predložen tri puta, nije dobio nagradu zbog njegovog krivog prijevoda *Osvrta* Daga Hammarskjölda, dobitnika nagrade za mir 1961., kao i zbog izjava koje je Auden dao tokom skandinavske turneje predavanja, kojima je sugerirao da je Hammarskjöld, kao i on, homoseksualac. Među kandidatima (1938., 1939., 1955., 1959. - 1961., 1963.) bio je i Aldous Huxley, autor *[[Brave New World|Vrlog novog svijeta]]*, ali nikada nije dobio nagradu. Također, 1935. godine, za nagradu je nominiran i Gilbert K. Chesterton, koji je (moguće) jedini autor krimića nominiran za Nobelovu nagradu. Edward Morgan Forster za nagradu je nominiran čak 18 puta, ali ju nije dobio. Ukupno četiri nominacije zaradio je i Herbert G. Wells, ali nije nagrađen.

Izbor Ive Andrića 1961. godine izazvao je velike kontroverze na području SFR Jugoslavije. Savez književnika Jugoslavije Andrića je, zajedno s Miroslavom Krležom, predložio još u veljači 1958. godine. Dok je Andrić u užem izboru bio još 1959. i 1960. godine, kada su nagradu dobili Salvatore Quasimodo i Saint-John Perse, Krleža je uzastopce nominiran svake godine od 1958. do 1963., ali nagradu nije dobio, iako je govorio da ju ne bi ni primio, čak i da jest. Godine 1961., kada je ona uručena Andriću, kog se naziva "jugoslavenskim piscem", u užem izboru bili su još i John Steinbeck, dobitnik nagrade 1962., talijanski romanopisac Alberto Moravia (nominiran ukupno 11 puta, ali bez pobjede) te engleski pisci Lawrence Durrell (nominiran i 1961., 1962. te 1963.) i Graham Greene (predložen minimalno 12 puta, ali bez pobjede). Izbor Andrića ispred Krleže izazvao je brojne polemike u SFR Jugoslaviji, ali i književnoumjetničke debate oko kvalitete dvojice autora, a sve to u sjeni ne baš prijateljskog odnosa između dvojice pisaca.

Sličnu polemiku imao je i Japan, a vrtila se oko velikog Yukija Mishime, koji je za nagradu bio nominiran nekoliko puta. Prvi put je to 1963. godine,. Godine 1965. je objavljeno da je Mishima u užem izboru, ali je nagradu dobio Mihail Šolohov, što je uvelike razočaralo Mishimu. Tada je nominiran bio i Junichiro Tanizaki, još jedan japanski pisac. Godine 1967., Mishima je ponovo bio u užem izboru, zajedno s Nerudom, Malrauxom i Samuelom Beckettom, ali je nagradu, iznenađujuće i neočekivano, dobio gvatemalski pisac Miguel Ángel Asturias. Godine 1968. bilo je gotovo sigurno da nagrada ide japanskoj književnosti, a uz Mishimu, koji je bio najizgledniji kandidat, spominjao se i mladi Kenzaburo Oe (koji će nagradu dobiti 1994.) i Yasunari Kawabata. Kada je objavljeno da je nagradu dobio Kawabata, Mishimin je put prema Nobelu završio.
 
Godine 1962., nagradu je dobio američki pisac John Steinbeck. Izbor je naišao na velike kritike, a jedne švedske novine išle su toliko daleko da su ga nazvali "Akadamijinom najvećom pogreškom". *[[The New York Times|New York Times]]* je objavio čuđenje zašto je nagrada dodijeljena piscu čiji je "ograničeni talent, u njegovim najboljim djelima, razvodnjen nižerazrednim filozofiranjem", dodavši: "nama je interesantno kako nagrada nije dodijeljena piscu... čiji je značaj, utjecaj i sam korpus djela već ostavio dublji trag na književnost našega doba." Sam Steinbeck je, kada su ga na dan objave pitali zaslužuje nagradu, izjavio: "Iskreno, ne." Godine 2012. (50 godina kasnije), Akademija je otvorila svoje arhive u kojima je otkriveno kako je Steinbeck bio kompromisni izbor između popisa na kojemu su još bili britanski pisci Robert Graves (nominiran ukupno 5 puta) i Lawrence Durrell, francuski dramatičar Jean Anouilh (nominiran uzastopno od 1961. do 1966.) i danska spisateljica Karen Blixen (nominirana čak 12 puta). Objavljeni popis otkriva kako je Steinbeck izabran kao najbolji među lošima. Henry Olsson, član Komiteta, napisao je: "Nema jasnih kandidata za Nobelovu nagradu i izborni komitet je u nezavidnom položaju."

Godine 1964., Jean-Paul Sartre je dobio nagradu, ali ju je odbio, napisavši pismo Akademiji u kojem, između ostalog, piše: "Nije isto ako ja potpisujem svoje tekstove kao Jean-Paul Sartre ili kao Jean-Paul Sartre, dobitnik Nobelove nagrade. (...) Pisac dakle treba odbiti da ga pretvore u instituciju, čak i kad se to dogododi na najčasniji mogući način, kao u ovom slučaju."

Sovjetski disident Aleksandar Solženjicin, dobitnik nagrade 1970. godine, nije prisustvovao uručenju nagrada u Stockholmu od straha da se više neće moći vratiti u Sovjetski Savez ukoliko to učini. Nakon što je švedska vlada odbila uručiti nagradu Solženjicinu u svojoj ambadasi u Moskvi, Solženjicin je odbio nagrad u cijelosti, komentirajući kako su zahtjevi Švedske (koja preferira privatnu ceremoniju) "uvreda samoj nagradi". Solženjicin nagradu i novac nije prihvatio sve do 10. prosinca 1974., nakon što je prognan iz Sovjetskog Saveza.

Godine 1974., među kandidatima su bili Graham Greene, Vladimir Nabokov, Saul Bellow i utjecajna honduraška spisateljica Argentina Díaz Lozano, ali svi su odbijeni u korist anonimnih švedskih autora i članova Komiteta, Eyvinda Johnsona i Harryja Martinsona, što do danas ostaje jedan od najkontroverznijih izbora. Dok će Bellow nagradu ipak dobiti 1976. godine, Díaz Lozano, Greene i Nabokov, koji je prvi put predložen još 1963. godine, ju nikada nisu dobili.

Argentinski pisac Jorge Luis Borges nekoliko je puta nominiran za Nobela, a prvi put 1956. godine, ali je svaki put odbijen zbog, kako kaže njegov biograf Edwin Williamson, izražavanja podrške određenim argentinskim i čileanskim desno orijentiranim diktatorima, poput Pinocheta, što je, prema Tóibínovoj analizi Williamsonove *Borges: A Life*, imalo kompleksne socijalne i osobne konotacije. Ovakvo odbijanje kontrastno je određenim odlukama Komiteta, koji je nagrade dodijelio piscima koji su podržavali ljevičarske diktature, poput one Josifa Staljina, u slučaju Nerude i Sartrea.

Godine 1988., Nobelova komisija je namjeravala uručiti nagradu kineskom piscu Shen Ts'ung-wenu, čime bi ovaj postao prvi kineski pisac nagrađen Nobelom za književnost. Shen je umro 10. svibnja 1988., prije nego je dobitnik službeno objavljen tako da je nagrada uručena egipatskom piscu Nagibu Mahfuzu.

Kada je 1997. godine nagrada uručena talijanskom piscu i glumcu Dariju Fou, kritičari su taj potez smatrali lakim jer se na Foa gledalo kao na izvođača, a ne i pisca, a katoličke organizacije su izbor smatrale kontroverznim jer je Fo ranije bio cenzuriran od strane Rimokatoličke crkve. Vatikanske novine, *L'Osservatore Romano*, komentirao je ovaj izbor sljedećim tekstom: "Davanje nagrade nekome tko je istovremeno autor nekih upitnih djela je izvan svake mašte." Salman Rushdie i Arthur Miller bili su također veliki favoriti za nagradu, ali Akademija je kasnije izjavila kako bi takav ishod bio "previše predvidljiv, previše popularan."

Camilo José Cela se dobrovoljno ponudio Francu kao informant te se dobrovoljno preselio iz Madrida u Galiciju kako bi se pridružio pobunjenicima. Članak *Između straha i nekažnjavanja*, čiji je autor Miguel Angel Villena, koji donosi kompilaciju komentara španjolskih pisaca o znakovitoj šutnji starije generacije španjolskih pisaca o frankističkoj prošlosti javnih intelektualaca, pojavio se ispod slike Cele tokom ceremonije u Stockholmu 1989. godine.

Izboru Elfride Jelinek 2004. godine oštro se protivio Knut Ahnlund, koji nije imao aktivnu ulogu u Akademiji još od 1996. godine. Nakon izbora, Ahnlund je podnio ostavku i komentirao kako je takav izbor nanio "nepopravljivu štetu" nagradi.

Izbor Harolda Pintera 2005. odgođen je na nekoliko dana, navodno zbog Ahnlundove ostavke, što je dovelo do novih spekulacija o "političkim elementima" u Akademijinim izborima. Iako Pinter, zbog lošeg zdravlja, nije bio u mogućnosti osobno održati svoje kontroverzno predavanje, održao ga je u televizijskom studiju te je prijenos prikazan na ekranima koje je gledala publika u zgradi Akademije u Stockholmu. Njegovi komentari potakli su mnogo komentara i debata. Pitanje "politiziranosti" također je isplivalo prilikom dodjeljivanja nagrade Orhanu Pamuku i Doris Lessing, 2006. i 2007. godine.

Izbor Boba Dylana se pokazao jednim od najkontroverznijih izbora Švedske akadmije od utemeljenja nagrade. I dok su glazbeni krugovi bili oduševljeni odlukom i tvrdili kako je rock'n'roll priznat kao visoka umjetnička forma, književni krugovi su kritizirali odluku, smatrajući kako Dylanov opus nema takvu vrijednost da bi se mogao nazvati književnim; dapače, pokojni pisac Normaln Mailer je jednom prilikom izjavio: "*Ako je Dylan pisac, ja sam košarkaš*". Libanonski pisac Rabih Alameddine je na Twitteru napisao da je "Dylanovo osvajanje nagrade ravno tome da Mrs. Fields dobije 3 Michelinove zvjezdice", dok je francusko-marokanski pisac Pierre Assouline takvu odluku nazvao "prijezirnom prema piscima". Podijeljeno mišljenje imao je norveški pisac Karl Ove Knausgaard, koji je rekao kako mu je drago da se Akademija otvara prema različitim literarnim žanrovima, ali kako mu je jako teško prihvatiti odluku zbog činjenice da je Dylan pripadnik iste one generacije kojoj pripadaju nenagrađeni Thomas Pynchon, Philip Roth i Cormac McCarthy. Autor *[[Trainspotting (roman)|Trainspottinga]]*, Irvine Welsh, rekao je: "*Ja sam Dylanov fan, ali ovo je loše zamišljena nagrada nostalgiji iščupana iz upaljenih prostata senilnih, izgubljenih hipija.*" S druge strane, Salman Rushdie je pohvalio odabir, a pisac i komentator Will Self je dodao kako je nagrada "pojeftinila" Dylana u nadi da će "slijediti Sartrea i odbiti nagradu". Dylanov kolega, pjevač Leonard Cohen, rekao je kako nikakve nagrade nisu potrebne da bi se priznala veličina čovjeka koji je transformirao popularnu glazbu svojim hitovima.

### Eurocentrizam

Očit fokus na europske, a pogotovo švedske autore, bio je tema oštrih kritika, čak i od strane švedskih novina. Europljani zauzimaju apsolutnu većinu među dobitnicima, a samo je Švedska dobila više nagrada od cijele Azije i Latinske Amerike. Godine 2008., Horace Engdahl, tada permanentni tajnik Akademije, izjavio je da je "Europa još uvijek središte literarnog svijeta" te da su "Sjedinjene Države previše izolirane. Oni ne prevode dovoljno i ne sudjeluju zapravo u velikoj književnoj raspravi." Godine 2009., Engdahlov nasljednik Peter Englund odbacio je tvrdnje svog prethodnika i priznao eurocentričku narav nagrade, dodavši: "Ja smatram da je to problem. Nama je lakše povezati se s književnošću napisanom u Europi i u europskoj tradiciji." Američki su kritičari posebno naglašavali da neki njihovi poznati autori, poput Philipa Rotha, Cormaca McCarthyja i Thomasa Pynchona, još nisu dobili nagradu, dok neki manje poznati europski autori jesu. Kada je, 2009. godine, nagradu dobila Herta Müller, koja je bila relativno slabo poznata izvan (a čak i unutar) Njemačke, mada se godinama spominjala kao favorit za nagradu, kritike o pristranosti Komiteta i eurocentrizmu ponovo su postale aktualne. Ipak, 2010. godine, nagradu je dobio Peruanac Mario Vargas Llosa, mada autor živi u Španjolskoj i posjeduje španjolsko državljanstvo. Nakon što je 2011. nagradu dobio švedski pjesnik Tomas Tranströmer, kritike su ponovo bile oštre, na što je Peter Englund reagirao kako nagrada nije dodijeljena na političkoj osnovi te da takve insinuacije smatra "književnošću za budale".

### Previđena ostvarenja

U povijesti Nobelove nagrade za književnost, mnoga književna ostvarenja su previđena ili nisu uopće priznata kao takva, često zbog političkih razloga, nedostatka prijevoda ili drugih razloga. Povjesničar književnosti Kjell Espmark priznao je da "kod ranijih nagrada, osuda loših izbora i eklatantnih propusta je uglavnom opravdana. Tolstoj, Ibesn i Henry James (predložen ukupno 4 puta) su trebali dobiti nagradu umjesto, primjerice, Sullyja Prudhommea, Euckena i Heysea." Dok je kontroverza oko ovakih previda opravdana, postoje neki propusti koji su izvan kontrole Nobelove komisije, kao preuranjena smrt autora, za što su primjeri Marcel Proust (koji nikada nije ni predložen), Italo Calvino, Roberto Bolaño, Jurij Trifonov (koji je praktički bio siguran dobitnik, ali je umro pa je nagrada uručena Canettiju), ali i Danilo Kiš, čije je ime navodno bilo u koverti, ali je umro prerano. Kako kaže Espmark, "glavna djela Kafke, Cavafyja i Pessose izdana su tek nakon njihove smrti, a prave dimenzije Mandeljštamove poezije otkrivene su tek u neobjavljenim pjesmama koje je njegova žena spasila od izumiranja i svijetu ih dala dugo nakon što je on umro u svom sibirskom egzilu." Britanski pisac Tim Parks pripisao je beskrajnu kontroverzu oko izbora Nobelovog komiteta "esencijalnoj bedastoći nagrade i našom vlastitom glupošću što ju uzimamo zaozbiljno" i dodao kako "osamnaest (ili šesnaest) Šveđana posjeduju određeni kredibilitet kad je u pitanju švedska književnost, ali koja bi to grupa uopće mogla ozbiljno ocijeniti beskrajno različita djela raznovrsnih tradicija. I zašto bi uopće tražili da takvo nešto i učine?"

### Kontroverze s članovima odbora

U pravilu, članstvo u osamnaesteročlanom odboru koji odlučuje o dobitniku je doživotno. Članovi odbora ne smiju ga napustiti, iako mogu odbiti sudjelovati u njegovom radu. Mjesta onih članova koji odbiju sudjelovati ostaju upražnjena do njihove smrti. Za kvorum je potrebno dvanaest aktivnih članova odbora.

Prvi skandal s članovima odbora dogodio se 1989. godine, kada su tri člana odbora podnijela ostavke jer je Komitet odbio podržati Salmana Rushdieja u trenutku kada je ajatolah Ruholah Homeini izdao *[[fatwa|fatwu]]* da ga se ubije. Nakon izbora Elfride Jelinek, član odbora Knut Ahnlund je podnio ostavku i komentirao kako je takav izbor nanio "nepopravljivu štetu" nagradi.

Novi, veći skandal dogodio se u travnju 2018. godine, kada je troje članova odbora podnijelo ostavke zbog istrage za seksualno zlostavljanje protiv pisca Jean-Claudea Arnaulta, koji je suprug Katarine Frostenson, jedne od članica odbora. Barem 18 žena je optužilo Arnaulta za seksualno zlostavljanje i napastvovanje, dok su i supruga i on optuženi da su u najmanje sedam navrata otkrivali imena pobjednika kako bi njihovi prijatelji mogli profitirati na kladionicama. Arnault je odbacio sve optužbe. Troje članova podnijelo je ostavku zbog odluke tajnice odbora, Sare Danius, o nepoduzimanju nikakvih pravnih radnji protiv Arnaulta. Dvoje bivših stalnih tajnika, Sture Allén i Horace Engdahl, nazvali su Daniusovu slabim vođom.

Dana 10. travnja, Daniusova je zamoljena da podnese ostavku na svoju poziciju, što je značilo da je odbor ostao bez četiri člana. Frostensonova se dobrovoljno povukla iz rada odbora, što je broj izostanaka povećalo na pet. Kako su dva mjesta ostala upražnjena još od 1989. i skandala s Rushdiejem, ukupan broj aktivnih članova pao je na 11, što je značilo da je tehnički nemoguće izabrati dobitnika za 2018. godinu. Daba 4. svibnja 2018., Švedska akademija objavila je kako će dodjela nagrade biti odgođena za 2019. godinu, kada će biti proglašena dva dobitnika. Mnogi novinari i komentatiri su prokomentirali kako je ovaj skandal uvelike naštetio kredibilitetu nagrade.

## Popis dobitnika

## Reference

## Vanjske veze

* Web stranica Nobelove nagrade za književnost