open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Roura

**Roura** je grad i općina u Francuskoj Gvajani od 3,436 stanovnika koji se nalazi na sjeveru zemlje u Arondismanu Cayenne.

## Geografija
Roura se nalazi južno od glavnog grada Cayenna, na mjestu gdje počinje estuarij Rijeke Mahury. udaljena od općine Montsinéry-Tonnegrande 38,7&nbsp;km.

## Historija
Mjesto su osnovali jezuitski misionari 1675. Od 1725. je sjedište parohije, a od 1991. kad je izrađen most preko rijeke ima status grada.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mairie de Roura''
Marajó

**Marajó** (portugalski *Ilha de Marajó*) je otok u Delti Amazone na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.
To je najveći riječni otok na svijetu, nastao od sedimenata donešenih Amazonom.
## Karakteristike
Glavni tok rijeke Amazone teče sjeverno od otoka, dok ga na jugu od kopna razdvaja Rukavac Pará i estuarij Rijeke Tocantins. 
Marajó ima površinu od 40,100 km², dug je 295 km i širok 200 km. 

Po savanama na istočnoj strani otoka slobodno pasu goveda i vodeni bivoli, koji su se na otoku slučajno zadesili, nakon brodoloma nekog francuskog broda koji ih je prevozio iz Indije
Tu se nalaze i brojna arheološka nalazišta sa polikromnom keramikom iz pretkolumbovskih vremena.
Za kišne sezone polovicu otoka poplavi voda.

Na otoku živi oko 250.000 stanovnika, najveći grad je Breves sa 52,290 stan. na jugozapadu, velik je i Soure na istoku ljetovalište prekoputa Beléma, sa kojim je povezan trajektom.

Stanovnici se bave stočarstvom, ribarstvom i šumarstvom (kaučuk).

Predpostavlja se da su Portugalci doplovili do otoka još 1498., ali je moreplovac *Duarte Pacheco Pereira* mislio da on na osnovi 
Sporazuma iz Tordesillasa pripada Španjolskoj, pa ga nije ni pokušao kolonizitrati, kao ni njegovi kasniji sljedbenici, pa je skoro do kraja 18. vijeka ostao gotovo netaknut.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Marajó Island'' (na portalu Encyclopaedia Britannica)
Remire-Montjoly

**Remire-Montjoly** je grad i općina u Francuskoj Gvajani od 25,793 stanovnika koji se nalazi na sjeveru zemlje u Arondismanu Cayenne.
četvrti po veličini u zemlji.
## Geografija
Remire-Montjoly se nalazi 5 km istočno od glavnog grada Cayenna, pa je zapravo samo predgrađe toga grada, iako se nominalno vodi kao četvrti po 
veličini grad.
Općina se prostire do estuarija Rijeke Mahury gdje se nalazi luka i termoelektrana.

## Historija

Prvi francuski kolonisti bili su misionari koji su došli da evangeliziraju domorodačke Karibe i 1652. osnovali naselje *Armire*. Već slijedeće 1653. napali su ih i masakrirali domorci, pa su preživjeli napustili naselje.
U njihovo naselje naselili su se 1656. nizozemski Židovi, koji su pobjegli iz brazilskog Pernambuca gdje su ih progonili Portugalci.
Oni su podigli plantažu šećerne trske sa šećeranom, drvenu utbrdu, a staru crkvu pretvorili u sinagogu.

Kraljevina Francuska istjerala je Nizozemce iz tog kraja 1664. tad je većina Židova otišla u nizozemsku Koloniju Surinam .
Tri godine kasnije - 1667. engleski pirati opljačkali su Rémire.

Jezuiti koji su došli u Francusku Gvajanu 1666., da pomognu rad nove parohije Rémire, - 1668. su podigli svoje naselje Loyola.
Oni su oko 1730. osnovali plantažu sa šećeranom na terenu od 1000 hektara, na vrhuncu je na njoj radilo 500 robova.
Raspuštanje Jezuita 1765. i zapljena njihove imovine bila je udar za Rémire, koji je cijeli vijek živio u njihovoj sjeni.

Oporavak je nastupio nakon 1830-ih kad su obnovljene utvrde Rémire, Dégrad des Cannes i Diamant na ulazu u Mahury.
Robovlasništvo je definitivno ukinuto 1848., oslobođeni robovi postali zanatlije i mali farmeri.

Kažnjeničke kolonije Rémire proradila je 1852.
Općina Rémire je osnovana 1879., a prvi gradonačelnik je izabran 1880.

Nakon erupcije vulkana Pelée na Martiniku 1902. u Rémire je stiglo 317 izbjeglica, oni su smješteni u novom naselju Montjoly na parceli od 94 hektara. Iz tog naselja je izrastao grad *Montjoly*.

Dotadašnji gradovi Rémire i Montjoly ujedinili su se 1969. u općinu Rémire-Montjoly. Između 1971. - 2007., podignuti su novi stanbeni kvartovi i industrijska zona u luci *Dégrad-des-Cannes*.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mairie de Rémire-Montjoly'' (službene stranice)
Comté (rijeka)

**Comté** (znana i kao **Oyak**) je rijeka na sjeveru Francuske Gvajane, duga 170 km.

## Hidrologija
Comté izvire na padinama brda Balenviens, visokog 464 metra, 100&nbsp;km zračne linije od oceana. Od tamo teče uz velike meandre prema 
sjeveru.
Kad primi pritoku *Orapu* sa desne strane, mjenja ime u *Oyak* i teče do grada Roura, gdje prima potok *Ourikorou* sa lijeve strane i mjenja ime 
u Mahury koji je estuarij kojim uvire u Atlanski ocean pored grada Remire-Montjoly.

Porječje rijeke prostire se po površini od 1,760 km² po Arondismanu Cayenne.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Comté (le)''
Guajará (zaljev)

**Guajará** (portugalski: *Baía do Guajará*) je zaljev u Delti Amazone, na sjeveru Brazila, pored grada Beléma.

## Geografija
Zaljev formiraju rijeke Acará i Guamá, duž njegove istočne obale prostire se grad Belém, a duž zapadne otoci i otočići kojih ima 55, od kojih je većina nenaseljena.

Guajará je dug nekih 30 km (sjever-jug)  i širok (istok-zapad) od 3,4 na početku do 15 na kraju kad se pretapa u Zaljev Marajó.
Iako je Zaljev Guajará udaljen 120 km od Atlantskog oceana, plimni val se penje uzvodno do 100 km.

Veliki utjecaj na kvalitet voda Zaljeva Guajará ima metropolitanski Belém u kom živi 1,35 miliona stanovnika i njegova kanalizacija, koja završava u zaljevu.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Baía do Guajará'' (na portalu Mapcarta)
Acará (rijeka)

**Acará** je rijeka na sjeveru Brazila duga 383 km koja zajedno sa rijekom Guamom formira Zaljev Guajará kod grada Beléma.

## Hidrologija

Acará izvire pedesetak km južnije od grada Tailândia, Od tamo teče uz velike meandre prema sjeveru po Saveznoj državi Pará do ušća Zaljev Guajará kod grada Beléma.

Porječje rijeke prostire se po površini od 13,536 km², po Saveznoj državi Pará.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Acará River'' (na portalu Mapcarta)
Soure, Pará

*'Soure* je grad od 23,530 i općina od 24,204 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Soure se nalazi u Delti Amazone na jugozapadu otoka Marajó, na ušću Rijeke Paracauari u Zaljev Marajó. 
Prostire se duž sjeverne obale rijeke, prekoputa rivalske Salvaterre, udaljen 65 km zračne linije od svog administrativnog centra Beléma.

Zbog lijepih plaža zovu ga *Biser Maraja*, ali i *Prijestolnica [[vodeni bivol|vodenih bivola]]*, koji su simbol tog dijela otoka, i još i danas se koriste za vuču zaprežnih kola.

## Historija

Kad su prvi misionari došli do tog kraja, zatekli su indijansko selo, koje je sredinom 18. vijeka postalo sjedište parohije Božjeg djeteta (*Menino Deus*). 
U to mu je vrijeme. u želji da učvrsti portugalsku vlast na otoku, tadašnji kolonijalni guverner i kapetan general *Francisco Xavier de Mendonça Furtadomu* - 1757. dodjelio status gradića (ville).

Kako je ostao beznačajan, status mu je oduzet 1833., i ubrzo vraćen 1847. Sve do 1859. bio je dio općine *Monsarás*, a nakon tog vlastite.  
Status grada dobio je za Brazilskog Carstva - 1890.

Ime je dobio po portugalskom gradu Soure pored Coimbre, koji se za rimskih vremena zvao *Saurium-Jacaré*.

Soure je danas trgovački centar stočarsko kraja i izletište građana Beléma sa kojim je povezan trajektom.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Soure'' (službene stranice)
Paracauari (rijeka)

**Paracauari** je rijeka na sjeveru Brazila, u Delti Amazone na otoku Marajó duga oko 45 km.

## Hidrologija

Paracauari izvire na sjeveru otoka Marajó. Od tamo meandrira prema jugu do ušća u Zaljev Marajó kod grada Soure.

Porječje rijeke prostire se po površini od 608 km².

## Reference

## Vanjske veze
* ''Paracauari River'' (na portalu Mapcarta)
Arhipelag Marajó

**Arhipelag Marajó** (portugalski: *Arquipélago do Marajó*) se nalazi u Delti Amazone na sjeveru Brazila u Saveznim državama Pará i Amapá.

To je najveći riječno-morski arhipelag na svijetu u kom se nalazi oko 3,000 otoka i otočića.
## Karakteristike
Prostire se na površini od 599,857 km², između rijeka Amazone (sjever), Tocantins (jug) i  Atlantskog oceana (zapad).

Najveći otoci tog arhipelaga su; Marajó (najveći riječni otok na svijetu), Grande de Gurupá, Franco, Brique, Flautino, Curuá i Caviana.  

U njegovih 12 općina; Afuá, Anajás, Bagre, Breves, Cachoeira do Arari, Chaves, Curralinho, Gurupá, Melgaço, Muaná, Ponta de Pedras, Portel, Salvaterra, Santa Cruz do Arari, São Sebastião da Boa Vista i Soure - 2018. živjelo je 405, 690 stanovnika.

Arhipelag Marajó ima tropsku klimu, prosječna godišnja temperatura je 30 °C, i zbog toga veliku bioraznolikost.
Kuriozum je da je pored velikog broja domicilnih životinja, danas simbol arhipelaga vodeni bivol.
Oni su prema usmenoj predaji na arhipelag dospjeli slučajno, jer je brod kojim su se prevozili iz Indije u Francusku Gvajanu, potonuo pored obale otoka Marajó. Oni su na tom poplavnom otoku pronašli idealno stanište za život.

Arhipelag je poznat kao mjesto u kom se dnevo mjenjaju pejsaži i uvjeti, za plime vode postanu bočate i tirkizne, a ne kao dotad slatke i muljevite amazonske vode.
Za kišne sezone od januara do maja, dobar dio otoka biva poplavljen.

Od 1989. arhipelag je proglašen zaštićenim područjem.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Arquipélago de Marajó''
Breves, Pará

**Breves** je grad od 52,290 i općina od 106,968 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Breves se nalazi u Delti Amazone na jugozapadu otoka Marajó. Prostire se duž sjeverne obale istoimenog rukavaca Pare, udaljen 231 km zračne linije od svog administrativnog centra Beléma.

## Historija

Breves je nastao početkom 18. vijeka na imanju istoimene porodice, po kojoj je dobio ime *Lugar de Santana dos Breves*. 
Taj feud (sesmeriu) dodjelio im je kapetan general 1738. i potvrdio portugalski kralj u martu 1740.

Za Brazilskog Carstva postao je dio općine Melgaço, a nakon tog Portel. 
Zakonom br. 172 iz 1850. uzdignut je u status parohije, a u oktobru sljedeće 1851 dobio je status grada..

## Privreda i transport
Breves je financijsko-trgovački centar stočarsko ratarskog kraja.
Kako je prometno vrlo izoliran ima aerodrom (IATA: BVS, ICAO: SNVS)

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Camara Municipal de Breves'' (službene stranice)
São Sebastião da Boa Vista

**São Sebastião da Boa Vista** je naselje od 11,800 i općina od 25,643 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
São Sebastião da Boa Vista se nalazi u Delti Amazone, na južnoj obali otoka Marajó.
Od svog administrativnog centra Beléma je udaljen oko 120 km zračne linije.

## Historija

Selo São Sebastião je 1755 postalo sjedište istoimene parohije, od 1833. je dio općine Muaná, koja se u to vrijeme bila sjedište parohije *São Francisco de Paula*, pa joj je ukinuta parohija. Od 1868. ponovno je sjedište parohije São Sebastião, negdje u to vrijeme dodano joj je *Boa Vista* (Lijep pogled).

Zakonom br. 707 iz 1872. dodijeljen mu je status grada, a nakon tog je u januaru 1873. osnovana i općina. 
Ona je ukinuta 1879. kao i status grada.
Dekretom br. 4505/30 iz 1945. vraćen je status općine, tad je izgrađena gradska vijećnica koja postoji i danas.

Između 1963. - 1967. izgrađena je gimnazija i policijska stanica.
Bolnica koja se počela graditi 1970., dovršena je 1974..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal São Sebastião da Boa Vista'' (službene stranice)
Univerzitet u Regensburgu

**Univerzitet u Regenzburgu** () je javni istraživački univerzitet u Regenzburgu u Nemačkoj. Univerzitet je osnovan 18. jula 1962. godine od strane Landtaga Bavarske kao četvrti punopravni univerzitet u Bavarskoj. Univerzitet je zvanično otvorio vrata u zimskom semestru akademske godine 1967–1968.

Univerzitet aktivno učestvuje u programu SOCRATES Evropske unije, kao i u okviru Compostela-Groupe. Njegov najpoznatiji akademik, bivši papa Benedikt XVI, bio je profesor do 1977. godine i zvanično je zadržao svoju katedru za teologiju nakon toga.

## Historija
Već 1487. godine, vojvoda Albreht IV. Bavarski, tadašnji vlasnik finansijski ugroženog carskog grada Regenzburga, zajedno sa gradskim većem, uputio je peticiju papi kojom se zalaže za osnivanje univerziteta u Regenzburgu. Uprkos saglasnosti pape, njihov plan nije proveden zbog tadašnjih ograničenih ekonomskih mogućnosti i proterivanja bavarskog vojvode od strane cara. Plan osnivanja univerziteta ostao je tokom narednih vekova samo želja s obzirom na veoma usporen razvoj grada nakon srednjeg veka. Konačno osnivanje univerziteta započelo je tek mnogo kasnije odlukom Bavarskog Landtaga od 10. jula 1962. godine. Odluci o osnivanju prethodile su procene kako nakon završetka Drugog svetskog rata univerziteti u Minhenu, Erlangenu i Würzburgu zbog ratnih šteta i smanjenog broja zaposlenih nisu mogli obezbediti dovoljne univerzitetske kapacitete.

## Povezano
* Lista univerziteta u Njemačkoj
* Obrazovanje u Njemačkoj

## Izvori
Univerzitet u Augsburgu

**Univerzitet u Augsburgu** () je javni univerzitet u Augsburgu u Nemačkoj. Osnovan je 1970. godine i organizovan je u 8 fakulteta. Univerzitet u Augsburgu je relativno mlad univerzitet koji je 2012. godine na kampusu imao oko 18.000 studenata. Otprilike 14% studenata dolazi iz inostranstva, što je procenat veći od sličnih nemačkih univerziteta. 20% nemačkih studenata u grad dolazi van Bavarske.

## Historija
Inicijativa za osnivanje novog univerziteta u Augsburgu pojavila se 1948/49 akademske godine kada je deo bivši profesora nemačkog Univerziteta Karla Ferdinanda u Pragu, koji su nakon završetka rata proterani iz Čehoslovačke u Bavarsku, lobiralo za nastavak delovanja njihovog univerziteta u Augsburgu. Vrhunac i istovremeno kraj ovih nastojanja bili su "Augzburški univerzitetski dani" tokom leta 1949. godine. Gradski planovi za osnivanje univerziteta preusmereni su zatim na osnivanje Medicinske akademije, koju je bavarski Landtag konačno odobrio 1962. Taj zaključak ipak nikada u praksi nije sproveden jer je umesto toga osnovana drugi medicinski fakultet u Minhenu.

Kao svojevrsna kompenzacija, a s obzirom na predstojeće pokrajinske izbore, bavarski ministar kulture Ludwig Huber je umesto toga podržao osnivanje Ekonomskog i Društvenog fakulteta u gradu. Ovaj plan podržao je i promovisao *Schwäbisches Hochschulkuratorium*, koje se sastojalo od Augzburžana i švapskih uglednih ličnosti. Reorjentacija bavarske visokoškolske politike kasnih 1960-ih godina, koja je imala za cilj regionalizaciju visokog obrazovanja kako bi se omogućile jednake obrazovne šanse za stanovnike svih administrativnih okruga, takođe je pogodovala planu. Postojala je i potreba da se rastereti fakultete, a naročito pravni, na velikom Univerzitetu Ludwiga Maximiliana u Münchenu.

18. decembra 1969. godine Bavarski Landtag doneo je zaključak o osnivanju Univerziteta Augzburg koji je stupio na snagu 1. januara 1970. godine.

## Povezano
* Lista univerziteta u Njemačkoj
* Obrazovanje u Njemačkoj

## Izvori
Muaná

**Muaná** je naselje od 15,360 i općina od 41,454 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Muaná se nalazi u Delti Amazone, na jugu otoka Marajó, na lijevoj (zapadnoj) obali rukavca Rijeke Atuá *Muaná*, udaljena 10 km od Estuarija Para.
Od svog administrativnog centra Beléma je udaljena oko 84 km zračne linije.

## Historija
Točan datum kad je Muaná osnovana se nezna, ali se zna da je 1757. postala sjedište parohije *São Francisco de Paula*, iste godine postala je administrativni centar istoimenog distrikta.

Razvojem stočarstva i ratarstva mjesto je toliko napredovalo da je 1833. dobilo status ville, a sljedeće godine i općine. Povelju o pravima Muaná je dobila 1895.

Između 1922. - 1943. u njenom sastavu bila je i današnja općina São Sebastião da Boa Vista..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Muaná'' (službene stranice)
Atuá

**Atuá** je rijeka na sjeveru Brazila, u Delti Amazone na otoku Marajó duga oko 58 km. 
 
## Hidrologija

Atuá izvire na sjeveru otoka Marajó. Od tamo teče prema jugu, prvu pritoku *Paritu* prima sa desna, nakon tog prima lijevu pritoku *Anabiju* i razdvaja se u dva rukavca.

Desni rukavac *Muaná* dug 28&nbsp;km protiče pored mjesta Muaná i nakon desatak km uvire u Estuarij Pará. Lijevi glavni rukavac prima posljednju pritoku *Inembu* sa desne strane zatim se neposredno prije ušća razdvaja u dva rukavca i sa malom deltom uvire u Paru.

Porječje rijeke prostire se po površini od 3,971 km².

## Reference

## Vanjske veze
* ''Rio Atuá'' (na portalu Mapcarta)
Salvaterra, Pará

**Salvaterra** je naselje od 10,190 i općina od 24,392 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Salvaterra se nalazi u Delti Amazone na jugozapadu otoka Marajó, na južnoj obali estuarija Rijeke Paracauari u Zaljev Marajó.  
Prekoputa estuarija nalazi se grad Soure, od svog administrativnog centra Beléma udaljena je oko 64 km zračne linije .

## Historija

Prvi evropski kolonisti koji su došli u taj kraj plemena Sacaca (potomaka Arawaka) u 18. vijeku bili su jezuitskih fratri.
Salvaterra je sve do 1961. bila selo u Općini Soure, tad je toliko narasla da je zakonom br. 2460 proglašena općinom.

Danas je poznata kao najveći proizvođač ananasa u Državi Pará, koji se uzgaja na 443 hektara i kao izletište građana Beléma sa kojim je povezana trajektom.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Camara Municipal Salvaterra''
Nemanja Ilić

**Nemanja Ilić** (ćirilica: Немања Илић; Beograd, 11. svibnja 1990.), srpski rukometaš i reprezentativac koji igra na poziciji lijevog krila. Od 2013. godine igra za francuski Toulouse. Aktualni je kapetan reprezentacije Srbije.

Karijeru započinje u Partizanom, s kojim je osvojio titulu prvaka Srbije 2011. i 2012. godine te Kup Srbije 2012. godine. Superkup je osvajao 2011. i 2012. godine. Prije odlaska u Francusku, bio je na posudbi u Radničkom iz Kragujevca. Godine 2019. bio je na posudbi u Barceloni, s kojom je bio prvak Španjolske.

S kadetskom reprezentacijom sudjelovao je na Europskom prvenstvu 2008., a s juniorskom 2010. na europskom i 2011. na svjetskom prvenstvu. Sa seniorskom reprezentaciijom sudjelovao je na nizu natjecanja od svog debija 2012. godine. 

Njegov mlađi brat, Vanja, također je rukometaš i reprezentativac.
Vanja Ilić

**Vanja Ilić** (ćirilica: Вања Илић; Beograd, 25. veljače 1993.), srpski rukometaš i reprezentativac. Igra na poziciji lijevog krila. Njegov stariji brat Nemanja također je rukometaš.

## Karijera
Ilić je prošao mlađe kategorije Partizana, zatim je igrao u Sinđeliću, a pažnju na sebe je skrenuo igrama za PKB iz Padinske Skele, odakle se u lipnju 2011. godine vratio u Partizan. Igrač beogradskih *crno-belih* je bio do 2015. godine; stigao je do kapetanske trake i osvojio jednu titulu prvaka Srbije i po dva Kupa i Superkupa. U ljeto 2015. godine potpisao je jednogodišnji ugovor s ekipom Rabotničkog. U kolovozu 2016. vratio se u Partizan, ali već u listopadu iste godine vraća se u Makedoniju, ali ovoga puta u Metalurg iz Skoplja. Nakon dvije sezone u Metalurgu, u ljeto 2018. priključuje se španjolskom Logroñu, odakle nakon jedne sezone prelazi u francuski Chartres.

Bio je član mlađih reprezentativnih selekcija, a prvi put poziv seniorske reprezentacije Srbije dobio je 2017. godine. S nacionalnim timom igrao je na nekoliko međunarodnih natjecanja.

## Trofeji
### Partizan
* Prvenstvo Srbije (1) : 2011/12.
* Kup Srbije (2) : 2011/12, 2012/13.
* Superkup Srbije (2) : 2011, 2012.

## Reference

## Vanjske veze
* Profil na sajtu EHF
Marajó (zaljev)

**Marajó** (portugalski: *Baía do Marajó*) je zaljev u Delti Amazone, na sjeveru Brazila, koji se proteže duž otoka Marajó i kopna na istoku.

## Geografija
Zaljev je prirodni nastavak južnog rukavca Amazone - Pare, estuarija Rijeke Tocantins i Zaljeva Guajará 
koji se proteže do Atlantskog oceana.

Zaljev Marajó je dug nekih 120 km (jugozapad-sjeveroistok)  i širok (istok-zapad) od 18 na početku do 56 km na kraju kad se spaja sa oceanom.
Obično se uzima da je njegova južna granica pored Beléma gdje Rijeka Guamá uvire u Paru. 
Prostire se na površini od 4,500 km², a maksimalno je dubok  do 30 metara.

Brojni poluotoci i otoci karakteriziraju istočnu obalu pored ušća. 

Obale su obrasle mangovom šumom, a fauna je većinom oceanska.
Za visokog vodostaja od maja do jula vode su mu uglavnom slatke, ali za niskog postanu boćate jer plima donese morsku vodu 80 km uzvodno.

Velika količina sedimenata koju donose Para i Tocantins rezultira time da su vode zaljeva uvjek žućkaste i blatne.

Zaljev je trgovačka ruta brodova za sliv Amazone, i zona za ribarske brodove.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Marajó Bay''
Vlado Šola

**Vlado Šola**, punim imenom **Vladimir Šola** (Prisoje, 16. studenog 1968.), bivši hrvatski rukometni vratar i reprezentativac te bivši izbornik crnogorske reprezentacije.

Ponikao u Budućnosti iz Sesvetskog Kraljevca, a kasnije je igrao za Medveščak i otišao u inozemstvo. Roditelji, Ile i Matija, doselili su se u Kraljevec iz Prisoja između Tomislavgrada i Livna početkom 1970-ih. Sada živi u Dugom Selu.

S reprezentacijom je osvojio zlatne medalje na Olimpijskim igrama 2004., Svjetskom prvenstvu 2003. te na Mediteranskim igrama 1993. u Languedoc-Roussillonu. Srebrne medalje osvojio je s reprezentacijom na Svjetskim prvenstvima 1995. i 2005. godine, a brončanu na Europskom prvenstvu 1994.

Kao trener vratara u stručnom stožeru reprezentacije pod vodstvom izbornika Slavka Goluže, osvojio je brončane medalje na Olimpijskim igrama i Europskom prvenstvu 2012. godine. Trenerskim poslom bavi se od 2011. godine. 

Kao član Hrvatske rukometne reprezentacije 2004. dobitnik je Državne nagrade za šport "Franjo Bučar".

Tijekom 2009. godine, bio je zvijetda emisije RTL Televizije *[[Pobijedi Šolu]]*, u kojem se protiv izazivača natjecao u različitim igrama i izazovima. 

## Reference

## Vanjske veze
* ''Oni pobjeđuju'': Vlado Šola, Al Jazeera Balkans, 24. ožujka 2023.
Ispaša u Alpama

**Ispaša u Alpama**, sa svojim brojnim varijacijama i lokalnim specifičnostima, u Švicarskoj vuče svoje korijene još od kasnog srednjeg vijeka. Odnosi se na period između maja i oktobra, kada se goveda, ovce i koze tjeraju na visoke pašnjake (između 600 i 2900 m) kako bi iskoristili dodatnu stočnu hranu. Za to vrijeme farmeri brinu o životinjama, održavaju pašnjake, ograde i zgrade, prerađuju mlijeko u sir i druge proizvode i dočekuju posjetioce. Ova praksa doprinosi i očuvanju prirodnih pejzaža.

Znanje, vještine i običaji sezone alpskih ispaša, uključujući poljoprivredu i proizvodnju sira, prvenstveno se prenose neformalno, unutar porodica i njihovih sezonskih radnika. Drugi način je kroz  alpska društva i zadruge.

Ispaša u Alpama dovela je i do raznih društvenih i vjerskih običaja kao što su rituali, molitve i blagoslovi, tradicionalna odjeća, takmičenja u stoci i lokalne svečanosti.

### Nematerijalna svjetska baština
U Švicarskoj, oko 380.000 goveda, uključujući 130.000 krava muzara, kao i 200.000 ovaca ljeti je na visokim pašnjacima. Od kravljeg mlijeka ovdje se obično prave lokalni specijaliteti od sira, ručno izrađeni tradicionalnim metodama i alatima. Alpski pašnjaci čine 35 posto švicarskog poljoprivrednog zemljišta i 13 posto cijele zemlje. Ukupna populacija planinskih farmera smanjena je na oko 43.000 (1980.) sa 160.000 (1910. godine). Poljoprivrednici koji se bave planinskom poljoprivredom čine samo oko 15% ukupnog poljoprivrednog stanovništva u Švicarskoj.

Ispaša u Alpama ima snažan utjecaj na proizvodnju sira, osiguravajući da krave, ovce i koze proizvode visokokvalitetno aromatično mlijeko, takozvano *Heumilch - mlijeko od trave*, na osnovu ishrane prirodnim livadskim travama. Upotreba mlijeka od trave u proizvodnji sira doprinosi prepoznatljivom ukusu koji određuje više od 30 alpskih sireva. Glavni pastir zadužen za Alpe i odgovoran za proizvodnju sira poznat je kao Senn.

Ispaša u Alpama se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Švicarskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 5. do 8. decembra 2023. u Cresta Mowani u Bocvani

## Izvori
Afuá

**Afuá** je naselje od 10,790 i općina od 39,910 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Afuá se nalazi na sjeverozapadu Arhipelaga Marajó, na otočiću u delti Rijeke Cajari, 8 km od njena ušća u sjeverni glavni rukavac Amazone, koji je tu širok 50&nbsp;km.
Od svog administrativnog centra Beléma je udaljena 258 km zračne linije.

## Historija
Nukleus današnje općine bilo je provizorno šatorsko naselje *Santo Antônio* nastalo 1854. za koloniste koji su išli u Amazonu.

Crkva je podignuta 1871., oko nje je izraslo selo, koje je 1874. zakonom br. 811, proglašeno parohijom - *Mariana Cândida de Almeide.*
Ona je ukinuta 1878. i spojena sa Parohijom Chaves, obnovljena je 1880., ali je već 1882. ponovno ukinuta, to stanje potrajalo je do 1889. kad je zakonom obnovljena.

Kad je Brazil proglašen republikom dekretom br. 170 iz 1890. proglašena je vilom i općinom Afuá..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Afuá'' (službene stranice)
Cajari (rijeka)

**Cajari** je rijeka na sjeveru Brazila na otoku Marajó, duga oko 52 km.

## Hidrologija

Cajari izvire na sjeverozapadu otoka kod bifurkacije, tako da lijevi rukavac *Furo Charapucu* teče na sjeverozapad do ušća u rukavac Delte Amazone - *Bahia do Veira Grande*. Desni rukavac *Cajari* teče na sjeveroistok do mjesta Afuá, gdje sa deltom uvire u isti rukavac Amazone

Porječje rijeke prostire se po površini od 5,002 km².

Čitavo porječje je 1990. proglašeno *[[Zaštićeno područje|Zaštićenim područjem]] Rio Cajari* 

## Reference

## Vanjske veze
* ''Rio Cajari'' (na portalu Mapcarta)
Cavaglio

**Cavaglio** ima više značenja:

* Cavaglio San Donnino, Verbano-Cusio-Ossola
* Cavaglio-Spoccia, Verbano-Cusio-Ossola
* Cavaglio D'Agogna, Novara
Goran Perkovac

**Goran Perkovac** (Slatina, 16. rujna 1962.), bivši jugoslavenski i hrvatski rukometaš i reprezentativac. Kao igrač, igrao je na poziciji lijevog vanjskog.

Igračku karijeru započeo je 1979. godine u RK Medveščaku, s kojim je osvojio tri Jugoslavenska rukometna kupa. Godine 1989. odlazi u Luzern, s kojim je 1993. godine postao prvak Švicarske. Godine 1996. mijenja klub i prelazi u TV Suhr, s kojim je dva puta bio prvak Švicarske, a zadnji klub za kojeg je igrao je Pfadi Winterthur, u koji je prešao 2001. godine. Već 2002. godine odlazi u igračku mirovinu.

Za reprezentaciju Jugoslavije debitirao je 1988. godine, kada osvaja i brončanu medalju na Olimpijskim igrama u Seoulu. Nakon raspada Jugoslavije postaje reprezentativac Hrvatske, s kojom osvaja dva zlata na Mediteranskim igrama, broncu na Euru (1994.), srebro na Svjetskom prvenstvu (1995.) i olimpijsko zlato (1996.).

Trenerskim poslom bavi se već od 2000. godine, isprva kao trener-igrač, a od 2002. godine samo kao trener. Kao trener Kadetten Schaffhausena, nekoliko je puta bio prvak Švicarske. Vodio je i reprezentacije Grčke i Švicarske, a od 2023. do 2024. godine bio je izbornik Hrvatske.

Uz hrvatsko, ima i švicarsko državljanstvo. Njegova kći, Korina, profesionalna je odbojkašica i reprezentativka Švicarske.

## Reference

## Vanjske veze
*Profil
Sedef

**Sedef** (turski/arapski: ṣadaf) je unutrašnji sloj ljušture nekih mekušaca: školjki, puževa i nekih glavonožaca (*[[Nautilus (mekušac)|Nautilusa]] i Spirula*). To je kompozitni materijal napravljen od neorganskih slojeva kalcijevog karbonata razdvojenih organskim polimerima kao što je *hitin*. Ova struktura čini ga otpornim na oštećenja, a njegovu površinu valovitom, što dovodi do interferencije (prelamanja) svjetlosti na njenim neravninama u nijansama duginih boja, dajući joj prepoznatljivi i jedinstveni sedefasti sjaj.

Kada unutar ljušture dospijee strano tijelo koje ozleđuje meko tkivo mekušca (zrno pijeska, parazit i sl.) oko njega se, radi zaštite, stvara sloj sedefa. Višegodišnjim izlučivanjem sedefa na mjestu ozljede nastaje patološka zrnasta tvorevina, kod bisernih školjki poznata kao biser. Biseri su pretežno sastavljeni od tankih, koncentričnih slojeva sedefa. Zato se sedef drugim imenom naziva i "majka bisera".
## Upotreba
Sedef se upotrebljava za izradu nakita dugmadi. Intarzija (italijanski: intarsio) od sedefa ili umetanje ornamenata od sedefa je ukrašavanje proizvoda stolarske zanatske umjetnosti kao što su kutije za knjige, vrata, stolovi, škrinje, stolice, ogledala, kutije za dragulje i muzički instrumenti.
 
  
Postupak intarzije zanatlije počinju rezanjem unutrašnjih školjki mekušaca u različite oblike. Crtaju motive na komadu drveta, izrezuju obrise i oblikuju sedefne komade, koji se potom umetnu u drvo. Na kraju se površina polira brusnim papirom, drži kratko na blagom plamenu i lakira rastopljenom smolom.
Koristi se debelo drvo poput oraha, ebanovine i mahagonija, preferirajući tamne boje u kontrastu s bijelom sedefom.

Za ukrašavanje se često koriste geometrijski, cvjetni i kaligrafski motivi. Postupak intarzije prenosi se kroz učenje na zanatima i na univerzitetima, javnim obrazovnim centrima i radionicama.
### Nematerijalna svjetska baština
Ukrašavanje sedefom se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Azerbejdžanu i Turskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 5. do 8. decembra 2023. u Cresta Mowani u Bocvani

## Izvori
Chaves, Pará

**Chaves** je naselje od 2,790 i općina od 20,757 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Chaves se nalazi na sjeverozapadu Arhipelaga Marajó, na otoku Marajóu Delti Amazone, udaljen 220 km zračne linije od svog 
administrativnog centra Beléma.

## Historija
Orginalno je bio selo indijanskog plemena Aruana (Karibi), u kom su kapucini osnovali misiju za evangelizaciju.
Guverner Provincije Pará *Francisco Xavier de Medonça Furtado* - dekretom iz 1757. mu je dao status ville., a od kraja 18. vijeka postao je garnizon.

Chaves je 1833. prezvan u *Ekvador*, ime mu je vraćeno 1844.
Kad je Brazil proglašen republikom 1890., stvoren je distrikt Chaves..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Chaves'' (službene stranice)
Festival svetih četrdeset mučenika

**Festival svetih četrdeset mučenika** održava se svake godine 22. marta na brdu Isar pored Štipa, Sjeverna Makedonija. Posvećen je svetim četrdeset mučenicima u Sebasteji iz četvrtog vijeka i obeljižavanju prvog dana proljeća.
## Četrdeset mučenika
Godine 313. rimski car Konstantin Veliki je Milanskim ediktom proglasio slobodu vjeroispovijesti. Njegov suparnik Gaj Licinije još uvijek je bio protiv. U armenskom gradu Sebasti (sadašnji turski grad Sivas)u stacionirana je bila XII. legija, zvana *Legio fulminata Melitensis*, na čelu s vojskovođom Agrikolajem, i pod komandom Licinija. U legiji je bila grupa od četrdeset kršćanskih vojnika i svi su stradali mučeničkom smrću 9. marta 320. god.

U svijetu postoji dvadesetak crkava koje su posvećene mučeništvu sebastskih vojnika, a jedna je od njih armenska katedrala svete Četrdesetorice mučenika (Sourp Karasnitz Mangants) iz 17. stoljeća u Alepu (Sirija). Katedrala nema kupole, ali ima tri žrtvenika. Srušena je od strane ISIL-a 2015. god.
## Obilježavanje
Učesnici se okupljaju na ulicama i trgovima u Štipu, a zatim se penju na brdo Isar, na kome se nalazi istoimena srednjovjekovna tvrđava. Zaustavljaju se na putu kod crkve svetog Arhanđela Mihaila kako bi odali počast svetim četrdeset mučenika. Tokom uspona – po tradiciji – učesnici moraju pozdraviti četrdeset poznanika. Mladi takođe usput skupljaju četrdeset kamenčića. Po dolasku na vrh bacaju trideset i devet kamenčića u rijeku Bregalnicu, a posljednji prije spavanja stavljaju pod jastuk, vjerujući da će sanjati svog životnog saputnika. Drugi skupljaju četrdeset cvjetova ili grančica sa stabala badema koja rastu u blizini. Muzički sastavi sviraju na brdu tokom cijelog dana. 

Običaj se prenosi preko roditelja ili starijih rođaka i prijatelja koji predaju tradiciju mlađoj generaciji. Ova proljetna manifestacija zahtijeva nesebičnu saradnju mnogih ljudi svih starosnih grupa, društvenih slojeva i porijekla, promovišući i podstičući timski rad i solidarnost. Praznik je i način okupljanja različitih vjerskih i etničkih grupa koje žive u Štipu, čime se održava osjećaj pripadnosti gradu i njegovoj tradiciji.

### Nematerijalna svjetska baština
Festival svetih četrdeset mučenika se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Sjevernoj Makedoniji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 2. do 7. decembra 2013. u Bakuu u Azerbejdžanu

## Izvori
Paulo Pereira

**Paulo Jorge de Moura Pereira** (Amarante, 21. ožujka 1965.), portugalski rukometni trener te aktualni izbornik rukometne reprezentacije Portugala i trener Celja.

Paulo Pereira nije se profesionalno bavio rukometom, a u trenerske je vode ušao već tijekom 1980-ih, kada je bio trener juniora CD Portugala. Tijekom 1990-ih godina bio je mahom pomoćni trener, a prvi posao glavnog trenera dobio je u malom klubu CPN Porto, odakle je 1999. godine prešao u Porto, prvo kao pomoćni trener, a od 2002. i glavni trener. Na tom je mjestu naslijedio Branislava Pokrajca. Dok je Pereira boravio u klubu, Porto je osvojio tri naslova prvaka, jedan kup, dva liga kupa i jedan superkup. Godine 2006. potpisao je za španjolskog drugoligaša Cangasa, koji je vodio dvije sezone.

Godine 2008. odlazi u Angolu i posvećuje se ženskom rukometu, isprva kao trener kluba Atlético Sport Aviação, da bi već 2009. godine preuzeo žensku reprezentaciju, s kojom je 2010. godine postao prvak Afrike. Nakon toga preuzeo je i žensku momčad Primeiro de Agosta, s kojom je također ostvario značajne uspjehe. Nakon Angole ostaje u Africi, ali odlazi u Tunis, gdje prvo preuzima žensku reprezentaciju, s kojom 2014. postaje afrički prvak, a onda i mušku momčad Espérancea.

Godine 2016. vraća se u Portugal i postaje novi izbornik muške reprezentacije; na tom je mjestu naslijedio Rolanda Freitasa. Portugal je u to vrijeme bio jedna od lošijih europskih reprezentacija, ali momčad je pod Pereirom doživjela veliki procvat i postala respektabilan protivnik. Pereira je u momčad uveo agresivni, ofenzivni rukomet, koji je potpuno promijenio igru portugalske reprezentacije, a uz to je i značajan trud ulagao i u psihološku pripremu. Trud se isplatio jer je Portugal pod njegovim vodstvom osvojio šesto mjesto na EHF Euru 2020., što je bio njihov najbolji rezultat, te je prvi put nastupio na Olimpijskim igrama u Tokyu, gdje su završili na devetom mjestu. Za svoja postignuća osvojio je niz nagrada, uključujući i onu za trenera godine u Portugalu. Na Svjetskom prvenstvu 2025. godine odveo je momčad do polufinala, što je bio prvi put u historiji da je Portugal ušao u polufinale svjetskog prvenstva.

Od 2017. do 2019. paralelno je vodio rumunjski CSM București, a 2022. godine kratko je preuzeo klupu Al-Kuvajta, s kojim je osvojio AFC Ligu prvaka. Od 2024. godine, paralelno s reprezentacijom, vodi slovenski RK Celje.

## Reference

## Vanjske veze
* Paulo Pereira na stranicama EHF-a 
* Paulo Pereira na *zerozero.pt*
Glasoečko

**Glasoečko** (makedonski: гласоечко) je muško tradicionalno dvoglasno pjevanje vokalne muzike iz mjesta Donji Polog, kod Tetova, zapadni dio Makedonije. Pjesme se pjevaju polifonijski, dok se dronski glas proturječno kreće u odnosu na melodijski vodeći glas, često uz pratnju pastirske frule i gajda.

Naziv glasoečko potiče otud što se ove pjesme pjevaju glasno. U prošlosti je u ovim siromašnim oblastima bilo teško doći do muzičkih instrumenata, pa su pjevači, muškarci i žene, morali glasno da pjevaju (gotovo da viču) da bi se pjesma čula. U nekim oblastima sreće se i pod nazivom seosko pjevanje.

Glasoečko se izvodi spontano u grupama od dvoje ili troje, na proslavama, skupštinama, svadbama, večerama i drugim društvenim okupljanjima. Izvođenje ove muzičke baštine predstavlja simbol kulturnog identiteta za nosioce, integrisane u multietničko društvo.

Izvođači ove muzičke tradicije su istaknuti i talentovani individualni pjevači koji su svoja znanja sticali oponašajući tehnike i vještine svojih prethodnika.

### Nematerijalna svjetska baština
Glasoečko se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Sjevernoj Makedoniji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 30. novembra do 4. decembra 2013. u Namibiji

## Izvori
Castiglione

**Castiglione** ima više značenja:

* Castiglione (Francuska)
* Castiglione, Alessandria
* Castiglione, Asti
* Castiglione, Biella
* Castiglione, Genoa
* Castiglione, Isernia
* Castiglione, L'Aquila
* Castiglione, Lecce
* Castiglione, Macerata
* Castiglione, Massa-Carrara
* Castiglione, Reggio Emilia
* Castiglione, Rieti
* Castiglione, Salerno
* Castiglione, Torino
* Castiglione, Treviso
* Castiglione, Verbano-Cusio-Ossola
* Castiglione, Verona
Mana (rijeka)

**Mana** je rijeka na sjeverozapadu Francuske Gvajane, duga 462 km.

## Hidrologija
Mana izvire u Gvajanskom štitu na padinama brda Galbao, visokog 717 metra. Od tamo teče uz meandre prema sjeveru i prima pritoke *Kokioko* (sa desna),  *Arouani* (sa lijeva) i potoke; *Lézard*, *Portal* i *Acarouany*. Na kraju uvire u Atlanski ocean sa estuarijem pored grada Mana.

Sliv rijeke prostire se po površini od 10,300 km² po Arondismanu Saint-Laurent-du-Maroni.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Mana''
Mana, Francuska Gvajana

**Mana** je grad i općina u Francuskoj Gvajani od 11,605 stanovnika koji se nalazi na sjeverozapadu zemlje u Arondismanu Saint-Laurent-du-Maroni.

## Geografija
Mana se nalazi na lijevoj obali estuarija Rijeke Mane 4-5 km od Atlanskog oceana, udaljena 41&nbsp;km jugoistočno od svog regionalnog centra Saint-Laurent-du-Maronija.

Teritorij općine je vrlo velik i uključuje 2/3 sliva Rijeke Mane i 46&nbsp;km obale, između ušća Mane na zapadu i rijeke Organaba na istoku.

Mana na prvi pogled izgleda bijedno, jer ima malo zidanih zgrada (većina je drvena), ali ima dom zdravlja, par škola, dva koledža i mali aerodrom.

## Historija
Mana je nastala polovicom 19. vijeka kad su se u drevno selo Galibi indijanaca naselili netom oslobođeni robovi sa okolnih plantaža.

Za emancipaciju robova, zaslužna je opatica Anne-Marie Javouhey koja je 1828. došla u Mani sa svojiih 36 redovnica i organizirala radnu koloniju u kojoj je živjelo i radilo preko 700 bivših robova. Pod njezinim vodstvom je do njezine smrt 1851. podiguta je škola, bolnica i crkva. Anne-Marie je znatno unaprijedila poljoprivredu.

Otkriće zlata u gornem toku Mane zlatne groznice 

Građanski rat 1980-e u Surinamu doveo je do vala izbjeglica. Za njih je francuska vlada organizirala kampove. Kad se situacija smirila, jedan dio se vratio, ali se zbog ekonomske situacije ponovno vratio u Manu, tako da na teritoriju općine ima oko 1,000 bespravno podignutih objekata.

Tih godina došlo je iz Surinama i dosta pripadnika Naroda Hmong koji su do uveli sadnju riže, pa se ona danas uzgaja u pojasu uz ocean.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mairie de Mana'' (službene stranice)
Organabo

**Organaba** je rijeka na sjeverozapadu Francuske Gvajaneu Arondismanu Saint-Laurent-du-Maroni, duga 17 km.

## Hidrologija
Organaba izvire nešto južnije od obalne ceste N 1. Od tamo teče prema sjeveru do ušća u Atlanski ocean, 36&nbsp;km zračne linije od grada Mana.

## Reference

## Vanjske veze
* ''Organabo, l' (riviere)''
Anne-Marie Javouhey

**Anne-Marie Javouhey** (Chamblanc, 11. novembar 1779. - Pariz, 15. jul 1851.) bila je osnivačica ženske kongregacije Sestre sv. Josipa od Clunya.
## Biografija
Redovnice njenog reda kog je osnovala 12. maja 1807. trebale su baviti odgojem djece i brigom za bolesne i siročad.
Djelokrug rada nove kongregacije je proširen 1819. na misionarstvo. Anne-Marie je 1822. osnovala prvu misiju u Senegalu. Ona je za cilj imala evangelizaciju domorodaca.

Na zahtjev francuske vlade 1828. otišla je u Francusku Gvajanu, sa 36 redovnica i 50 kolonista, i ubrzo je organizirala samostalnu koloniju, koja je unaprijedila život u naselju Mana.  U Francusku se vratila 1833., na zahtjev vlade ponovno je otišla U Francusku Gvajanu, 
ovaj put da preuzme brigu o 520 tek oslobođenih crnih robova i pomogne im da stanu na vlastite noge u novim okolnostima.

Blaženom ju je proglasio papa Pio XII 1950.
## Reference

## Vanjske veze
* ''Venerable Anne-Marie Javouhey'' (na portalu New Advent)
Cachoeira do Arari

**Cachoeira do Arari** je naselje od 8,760 i općina od 23,981 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Cachoeira do Arari se nalazi na jugu Arhipelaga Marajó, na otoku Marajó, na Rijeci Arari 
pedesetak km od Zaljeva Marajó.

Od svog administrativnog centra Beléma je udaljena 70 km zračne linije. Najbrži način prijevoza je hidrogliserom, koji traje oko 2 sata.

## Historija

Cachoeira je nastala 1747. kao parohija pod imenom *Nossa Senhora da Conceição da Cachoeira*.
Satus ville dobila je u maju 1833..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Cachoeira do Arari'' (službene stranice)
Arari (rijeka)

**Arari** je rijeka na sjeveru Brazila na otoku Marajó, duga oko 150 km.

## Hidrologija

Arari izvire 10&nbsp;km sjevernije od Jezera Arari. Protiče kroz jezero veliko 110 km² i skreće prema jugoistoku i uz brojne meandre dotiće do mjesta Cachoeira do Arari. Od tamo teče još pedesetak km do estuarija sa kojim uvire u Zaljev Marajó

Za visokog vodostaja plimni val iz Atlantika dotiče do izvora rijeke, pa Arari dijeli otok popola.

Porječje rijeke prostire se po površini od 7,221 km².

## Reference

## Vanjske veze
* ''Rio Arari'' (na portalu Mapcarta)
Camopi (rijeka)

**Camopi** (francuski: *Riviere Camopi*) je rijeka u Francuskoj Gvajani lijeva (zapadna) pritoka rijeke Oyapock duga 244 km.

## Hidrologija
Camopi izvire u Masivu Tumuk Humak, pored brazilske granice, od tamo teče prema zapadu do ušća u rijeku Oyapock kod mjesta Camopi.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Rivière Camopi'' (na portalu Mapcarta)
Peucetijska grobnica plesača

. 
**Peucetijska grobnica plesača** ili grobnica plesačica (italijanski - Tomba delle Danzatrici) je otkrivena 1833. god. na nekropoli Corso Cotugno, u naselju Ruvo di Puglia, Italija.  Datirana je na kraj petog stoljeća do sredine četvrtog stoljeća p.n.e, u vrijeme kada su na tom području živjeli pripadnici ilirskog plemena Peuceta.  

Grobnica je dobila ime po plesačima koji se pojavljuju na freskama u grobnici. freske su  najstariji primjer figurativnog slikarstva u Apuliji. Peuceti su umjetnost slikanja grobnica preuzeli od Etruraca, koji su imali važan utjecaj na njihovu kulturu. Paneli s freskama sada su izloženi u napuljskom Nacionalnom arheološkom muzeju, inv. 9353. 

Grobnica je polukomornog dizajna. Šest oslikanih panela prikazuje trideset ili više žena koje plešu, krećući se s lijeva na desno sa isprepletenim rukama, kao da plešu krug oko unutrašnjosti grobnice. Obučene su u hitone i ogrtače, a na glavi imaju velove jarkih boja. U grupi su tri muškarca, koji se razlikuju po bijeloj odjeći. Jedan od njih drži liru.

Skeletni ostaci pokojnika u grobnici jasno su pripadali istaknutom muškom ratniku. Uz skelet je nađen šljem, štit, koplja i bodeži. Među grobnim prilozima su različite vrste keramičkih predmeta: posude, amfore, kantari i neke uljane lampe. Bili su raspoređeni na tlu ili obješeni na zidovima. Keramika je imala simbolički i pogrebni značaj.

## Izvori

## Literatura
:
:
Camopi

**Camopi** je naselje i općina u Francuskoj Gvajani od 2,146 stanovnika koji se nalazi na istoku zemlje u Arondismanu Saint-Georges.

## Geografija
Camopi se nalazi na brazilskoj granici na ušću rijeke Camopi u rijeku Oyapock, udaljen 200 km (zračne linije) od prijestolnice Cayenne i stotinjak od svog regionalnog centra Saint-Georges.

Kako je smješten u srcu Amazonske prašume, do njega ne vodi nijedna cesta, pa se može doći jedino avionom ili čamcem iz Saint-Georgesa. Vožnja traje od jedan do dva dana, što zavisi o vodostaju.

Teritorij općine zauzima cijeli jugoistočni dio zemlje, to je pačetvorina duga 200, široka 80&nbsp;km uz rijeku Oyapocu.

To je pogranični kraj, dio Nacionalnog parka Amazona u kom žive domorodački Emerillon i Oyampi indijanci, pa je za ulaz potrebno dobiti dozvolu.

## Historija
Camopi je izrastao kao indijansko selo, - 1970. je postao sjedište prefekture.

Camopi danas ima mali aerodrom (često neupotebljiv zbog travnate piste), mini termoelektranu (70 kWh), dom zdravlja, 3 škole i od 2008. koledž.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mairie - Camopi'' (službene stranice)
Santa Cruz do Arari

**Santa Cruz do Arari** je naselje od 5,140 i općina od 7,445 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Santa Cruz (Sveti Križ) na Rijeci Arari se nalazi na jugu Arhipelaga Marajó, u sredini otoka Marajó, na istoimenom jezeru. 
Od svog administrativnog centra Beléma je udaljen 110 km zračne linije.

## Historija
Santa Cruz je nova općina osnovana tek 1961.
Izrastasla je iz hacijende koju je brazilski car Pedro II 1868. darovao kao sesmeriu Plácidu Pamploni..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Santa Cruz do Arari'' (službene stranice)
Ponta de Pedras

**Ponta de Pedras** je naselje od 15,300 i općina od 32,007 stanovnika., na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.

## Geografija
Ponta de Pedras se nalazi na jugu Arhipelaga Marajó, na Otoku Marajó. Naselje se prostire duž desne obale estuarija Marajó-Açu u Zaljev Marajó. 
Od svog administrativnog centra Beléma je udaljen četrdesetak km zračne linije.

## Historija

Ponta de Pedras je izgleda nastao 1737. kao sjedište parohije *Nossa Senhora da Conceição* u naselju koje se u to vrijeme zvalo *Mangabeira*.

Za Brazilskog Carstva od 1833. je dio općine Cachoeira. To je bio sve do 1877., kad je proglašen villom i općinom sa svojim domorodačkim imenom *Itaguari*, što je značilo *Rijeka nagomilanog kamenja*, *Rijeka sa preprekama*.

Ime mu je promjenjeno 1938. u portugalski prijevod - Ponta de Pedras..

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal Ponta de Pedras'' (službene stranice)
Marajó-Açu

**Marajó-Açu** je rijeka (zapravo estuarij) na sjeveru Brazila na otoku Marajó, dug petnaestak km.

## Hidrologija

Marajó-Açu se formira  uvirom rijeka Fortaleza i Cachoeirinha, sjeverno od općine Ponta de Pedras. Od tamo teče na jug do estuarija kojim uvire u Zaljev Marajó.

Najveće pritoke su; Cachoeirinha, Fortaleza i São José.

## Reference

## Vanjske veze
* ''Rio Marajó-Açu'' (na portalu Mapcarta)
Peucetijska keramika

**Peucetijska keramika** bila je autohtona vrsta keramičkih proizvoda koje su pripadnici ilirskog plemena Peuceta izrađivali od početka 7. do 6. stoljeća p.n.e, na prostoru između Barija i Gnatije, u Apuliji, području južne Italije.

Porijeklo toponima Apulija (latinski Āpūlia, odakle potječe njegovo moderno talijansko ime Puglia) nije poznato. Grci su ovu regiju nazivali *Ἰαπυγία (Iāpygíā)* zbog prisustva tri ilirska plemena koja su naseljavala Apuliju tokom prvog milenijuma p.n.e.: Dauni na sjeveru, Peuceti u centru i Mesapi na jugu. U istoriografiji, za ova plemena, ustaljeno je zajedničko ime Japigi, jer su ih Grci dovodili u vezu sa Japodima.

Keramika iz kasne faze geometrijskog stila je oslikana samo u smeđoj i crnoj boji, a karakterizirali su je geometrijski ornamenti (prvenstveno rombovi), svastika, tačka te horizontalne i vertikalne linije.

Reprezentativni uzorak peucetanskog posuđa  je vaza visine 24,6 cm, sa ukrasima u vidu traka na vratu i ramenu. U osnovi je nanesena crna boja, preko koje su obojeni linearni ukrasi. Čak je i donji dio stopala ukrašen.

Druga faza keramike od 6. vijeka p.n.e. je pod jakim uticajem korintskog vaznog slikarstva. To se ogleda kako u ornamentima, ukrasima u obliku zračenja, tako i u promjeni figurativnog prikaza. 

Treća i posljednja faza donosi promjenu u proizvodnim metodama. Keramika je ručno oblikovana prije dolaska Grka na najjužniji vrh Italije, kada je uveden grnčarski točak. Na njima su prikazane ukrasne biljke poput bršljana i lovora i palmete. Rijetke slike uključivale su figurativne i mitološke figure.

## Izvori