Helsinški dogovor

**Helsinški dogovor** / **Helsinška deklaracija** ili kako ga još zovu **Završni akt iz Helsinkija** (engleski: *Helsinki Accords*, ruski: *Хельсинкская декларация*) naziv je za značajni diplomantski sporazum, kog su 1. augusta 1975. u finskom Helsinkiju potpisali najviši predstavnici svih evropskih država (osim Albanije, koja ga je ratificirala tek u septembru 1991), te uz njih i predstavnici Sjedinjenih Američkih Država i Kanade, na kraju Prve konferencije za evropsku bezbjednost i saradnju, iz koje se kasnije rodila Organizacija za evropsku bezbjednost i saradnju.

Helsinški dogovor bio je kulminacija napora da se smanje narasle napetosti između sovjetskog i američkog bloka nakon Drugog svjetskog rata, osiguravajući njihovo obostrano prihvaćanje statusa quo u Evropi.

Dogovorom je priznata nepovredivost granica nakon Drugog svjetskog rata u Evropi, a 35 država potpisnica se obavezalo da će poštovati ljudska prava i temeljne slobode te da će surađivati na ekonomskim, naučnim, humanitarnom i drugim područjima.

Ipak treba naglasiti da Helsinški dogovor pravno nema status ugovora i ne obavezuje (osim moralno) njegove potpisnice da ga se doista i drže.

## Historija i karakteristike Helsinške deklaracije
Na sporazumu takvog karaktera inzistirao je Sovjetski Savez još od 1950-ih, a 1966. Varšavski pakt predložio je održavanje Evropske konferencije za bezbjednost i saradnju. Na taj izazov NATO je, nakon otezanja, načelno pristao pa su 1972. u Helsinkiju počeli pripremni razgovori na razini ambasadora. Tokom sljedećih nekoliko mjeseci pripremljen je program rada konferencije, koji se sastojao od tema podijeljenih u četiri grupe, naknadno nazvanih košare: 
# pitanja evropske sigurnosti
# pitanja vezana uz suradnju na području ekonomije, nauke i tehnologije i zaštite okoline
# problemi vezani uz humanitarnu i kulturnu suradnju
# problemi pod razno, koji će se pojaviti tokom i nakon konferencije

Nakon sastanka ministara vanjskih poslova u Helsinkiju u julu 1973, počeli su sastanci komiteta u Ženevi, koji su radili na izradi nacrta sporazuma. Njihov rad se protegao od septembra 1973. do jula 1975. Glavni interes Sovjetskog Saveza bio je dobivanje implicitnog priznanja svoje poslijeratne hegemonije u Istočnoj Evropi, preko garancija o nepovredivosti granica i nemiješanja u unutrašnje poslove država. U zamjenu za to formalno priznanje, Sjedinjene Američke Države sa svojim zapadnoevropskim saveznicima tražile su i pritisnule Sovjetski Savez da pristane na poštivanje ljudskih prava, slobodan protok ljudi i njihovih ideja (knjiga, novina, medija) između Istočne i Zapadne Evrope.

Na taj način je Završni akt, potpisan na sastanku u Helsinkiju, postao kompilacija oba stajališta. Sporazum ​​je na svoj način bio i formalni kraj Drugog svjetskog rata jer su konačno potvrđene i priznate sve granice evropskih država, nastale nakon tog rata, uključujući i podjelu Njemačke na dvije zemlje. Završna deklaracija je u suštini imala deset ključnih točaka, takozvani dekalog:
# jednakost suverenih država
# suzdržavanje od upotrebe i prijetnje sile
# nepovredivost granica
# teritorijalni integritet evropskih država
# miroljubivo rješavanje sporova
# nemiješanje u unutrašnje poslove drugih država
# poštovanje ljudskih prava i temeljnih sloboda, uključivo slobodu mišljenja, savjesti, vjere i uvjerenja
# jednakopravnost naroda uz pravo na samoodređenje
# suradnja među državama
# poštovanje pravila međunarodnog prava, uz maksimalnu dozu dobre vjere
Set pitanja vezanih uz ljudska prava, takozvana treća košara, se u kasnijoj zapadnoj liteteraturi tumačio kao "lukavo zapakirani Trojanski konj Henryja Kissingera, odnosno kao sredstvo kojim su na mala vrata postupno legitimizirani pokreti i inicijative koje će krajem 1980-ih i početkom 1990-ih dovesti do Pada komunizma.
To je vremenom postao glavni razlog za smutnju, i politička natezanje između Istoka i Zapada i nakon potpisivanja Helsinške deklaracije 1975. Brojne sovjetske afere vezane uz disidente i političke probleme s kraja 1970-ih i početka 80-ih uvijek su dočekivane na nož od strane zapadnih zemalja, koje bi optuživale Sovjete da krše ljudska prava, uz komentar da su sporazum potpisali s figom u džepu, dok su Sovjeti i nadalje inzistirali da se radi isključivo o pitanjima unutrašnje politike u koju se nitko nema prava miješati.

Nakon Helsinške konferencije, održane su konferencije u Beogradu (1977-1978), Madridu (1980-1983) i kanadskoj Ottawi 1985. Nakon kolapsa socijalizma u Istočnoj Evropi (1989-1990), rušenja Berlinskog zida i Ujedinjenja Njemačke, organiziran je sastanak na vrhu Konferencije za evropsku bezbjednost i saradnju u Parizu, u novembru 1990, kako bi se i službeno završio Hladni rat.

## Države potpisnice

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*  Narodna Republika Bugarska
*  Narodna Republika Mađarska
*  Narodna Republika Poljska
* 
*  Njemačka Demokratska Republika
* 
* 
* 
*  Savezna Republika Njemačka
* 
* 
*  Socijalistička Republika Čehoslovačka
*  Socijalistička Republika Rumunjska
* 
*  
* 
* 
* 
* 

## Predsjednici država i premijeri vlada, sudionici konferencije
# Bruno Kreisky, kancelar Austrije
# Leo Tindemans, premijer Belgije
# Makarios III, predsjednik Cipra
# Gustáv Husák, predsjednik Čehoslovačke
# Anker Jørgensen, premijer Danske
# Urho Kekkonen, predsjednik Finske
# Valéry Giscard d’Estaing, predsjednik Francuske i suvladar Andore
# Konstantinos Karamanlis, premijer Grčke
# Liam Cosgrave, premijer Irske
# Geir Hallgrímsson, premijer Islanda
# Aldo Moro, premijer Italije
# Pierre Trudeau, premijer Kanade
# Walter Kieber, premijer Lihtenštajna
# Gaston Thorn, premijer Luksemburga
# Dom Mintoff, premijer Malte
# André Saint-Mleux, premijer Monaka
# Todor Živkov, predsjednik državnog savjeta Narodne Republike Bugarske
# János Kádár, predsjednik savjeta ministara Narodne Republike Mađarske
# Trygve Bratteli, premijer Norveške
# Joop den Uyl, premijer Nizozemske
# Edward Gierek, prvi sekretar Poljske ujedinjene radničke partije
# Francisco da Costa Gomes, predsjednik Portugala
# Helmut Schmidt, kancelar Savezne Republike Njemačke
# Erich Honecker, predsjednik državnog savjeta Njemačke Demokratske Republike
# Süleyman Demirel, premijer Turske
# Gian Luigi Berti, kapetan - regent San Marina
# Gerald Ford, predsjednik Sjedinjenih Američkih Država 
# Nicolae Ceauşescu, predsjednik Socijalističke Republike Rumunjske
# Leonid Brežnjev, generalni sekretar Komunističke partije Sovjetskog Saveza
# Josip Broz Tito, predsjednik SFR Jugoslavije
# Olof Palme, premijer Švedske
# Pierre Graber, predsjednik Švicarske Konfederacije
# Carlos Arias Navarro, premijer Španjolske
# Harold Wilson, premijer Ujedinjenog Kraljevstva
# Agostino Casaroli, kardinal sekretar Vatikana

### Odsutni
# Joan Martí Alanis, suvladar Andore i biskup Urgella
# Mehmet Shehu, premijer Narodne Republike Albanije

## Reference

## Vanjske veze

* ''The Final Act of the Conference on Security and Cooperation in Europe, Aug. 1, 1975, 14 I.L.M. 1292 (Helsinki Declaration)'' na portalu University of Minnesota 
* ''Helsinki Accords'' na portalu Encyclopædia Britannica