Neuspjeh vlade

U javnom izboru, **neuspjeh vlade** je pandan neuspjehu tržišta u kojem vladine regulatorne akcije stvaraju ekonomsku neefikasnost.  Do neuspjeha vlade dolazi ako troškovi intervencije nadmašuju njene koristi. Neuspjeh vlade često proizlazi iz pokušaja rješavanja neuspjeha tržišta. Ideja neuspjeha vlade povezana je s političkim argumentom da, čak i ako određena tržišta možda ne ispunjavaju standardne uvjete savršene konkurencije potrebne za osiguranje društvene optimalnosti, vladina intervencija može pogoršati stvari umjesto poboljšati.

Kao i kod tržišnog neuspjeha, vladin neuspjeh nije neuspjeh u ostvarivanju određenog ili favoriziranog rješenja, već problem koji sprječava efikasan ishod. Problem koji treba riješiti ne mora biti tržišni neuspjeh; vlade mogu djelovati u pravcu stvaranja neefikasnosti čak i kada je efikasno tržišno rješenje moguće.

Do neuspjeha vlade (po definiciji) ne dolazi kada vladine akcije stvaraju pobjednike i gubitnike, dovodeći neke ljude u bolji, a druge u gori položaj nego što bi bili bez vladine regulacije. Do toga dolazi samo kada vladine akcije stvaraju neefikasan ishod tamo gdje bi efikasnost inače postojala. Definirajuća karakteristika neuspjeha vlade je situacija u kojoj bi pod drugačijim regulatornim okruženjem bilo moguće da svi budu u boljem položaju ( Paretovo poboljšanje ).

Primjeri neuspjeha vlade uključuju regulatorno zarobljavanje i regulatornu arbitražu. Neuspjeh vlade može nastati zbog nepredviđenih posljedica vladine intervencije ili zato što je neefikasan ishod politički izvodljiviji od Paretovog poboljšanja. Neuspjeh vlade može biti i na strani potražnje i na strani ponude . Neuspjesi na strani potražnje uključuju probleme otkrivanja preferencija te nelogičnosti glasanja i kolektivnog ponašanja. Neuspjesi na strani ponude uglavnom su rezultat problema principal-agent.  Neuspjeh vlade može nastati na bilo koji od tri načina kojima se vlada može uključiti u područje društvene i ekonomske aktivnosti: opskrba, oporezivanje ili subvencije, te regulacija. 

Fraza "vladin neuspjeh" pojavila se kao stručni termin početkom 1960-ih s porastom intelektualne i političke kritike regulatornih aktivnosti vlade. Vodeći se pretpostavkom da je jedini legitimni razlog za vladinu regulaciju tržišni neuspjeh, neki ekonomisti u javnom izboru razvili su nove teorije o tome kako vlade mogu poduzimati skupe, potencijalno neuspješne ili nepromišljene intervencije na tržištima, stvarajući ishode gore od samog tržišnog neuspjeha. 

Jedan od ranih primjera upotrebe termina "vladin neuspjeh" bio je od strane Ronalda Coasea (1964.) prilikom poređenja stvarnog i idealnog sistema industrijske regulacije: 

: Zamišljanje optimalnog sistema može pružiti tehnike analize koje bi inače bile propuštene i, u određenim posebnim slučajevima, može uveliko doprinijeti pronalaženju rješenja. Ali općenito, njegov utjecaj je bio štetan. Skrenuo je pažnju ekonomista s glavnog pitanja, a to je kako će alternativni aranžmani zapravo funkcionirati u praksi. Naveo je ekonomiste da iz proučavanja apstraktne tržišne situacije izvode zaključke za ekonomsku politiku. Nije slučajno da u literaturi... nalazimo kategoriju "tržišni neuspjeh", ali ne i kategoriju "vladin neuspjeh". Dok ne shvatimo da biramo između društvenih aranžmana koji su svi manje-više neuspjesi, vjerovatno nećemo daleko otići.

Roland McKean je koristio ovaj termin 1965. godine kako bi ukazao na ograničenja pojma "nevidljiva ruka" o ponašanju vlade.  Uslijedile su formalnije i općite analize  u područjima kao što su razvojna ekonomija,  ekološka ekonomija,  političke nauke,  politička ekonomija,  teorija javnog izbora,  i ekonomija transakcijskih troškova .  Kasnije, zbog popularnosti teorije javnog izbora 1970-ih, neuspjeh vlade privukao je pažnju akademske zajednice.

## Uzroci neuspjeha vlade

### Nesavršene informacije
Dok savršeno informirana vlada može uložiti napore da postigne društvenu ravnotežu putem regulacije kvalitete, kvantitete, cijena ili tržišne strukture, vlada teško pribavlja informacije (kao što su troškovi proizvodnje) potrebne za donošenje ispravnih odluka. Ovaj nedostatak može rezultirati pogrešnom regulacijom kvantitete kada se proizvede previše ili premalo robe ili usluge, što posljedično stvara ili višak ponude ili višak potražnje. Nesavršene informacije mogu se pojaviti u mnogim oblicima, uključujući: nesigurnost, nejasnoću, nepotpunost i nepreciznost. Sve to stvara nedostatke u vladinim politikama i stoga zauzvrat stvara neefikasnost unutar ekonomije. 

### Političko miješanje
Političke odluke mogu se donositi radi kratkoročne koristi kao odgovor na uplitanje interesnih grupa. Uplitanje može dovesti do tržišnih neuspjeha. 

### Politički osobni interes
Sebični interesi političara mogu potkopati pravedno upravljanje. To bi moglo izgledati kao neprimjerena raspodjela sredstava ili vremena. Javna sredstva bi se mogla koristiti za utjecaj na birače ili bi se vrijeme moglo dodijeliti za rješavanje osobnih nejednakosti umjesto stvarnih tržišnih neuspjeha.  Kada političari daju prioritet svojim ličnim interesima nad potrebama svojih birača, riskiraju otuđenje upravo onih birača koji su ih podržali. Ova erozija javnog povjerenja ne samo da smanjuje njihovu popularnost, već i potkopava efikasnost upravljanja. U konačnici, takvo sebično ponašanje odvlači pažnju od rješavanja kritičnih društvenih pitanja, ostavljajući građane razočaranima, a zemlju ranjivom.

### Kratkovidnost politike
Još jedan uzrok neuspjeha vlade, kako tvrde mnogi kritičari vladine intervencije, jest to što političari imaju sklonost traženju kratkoročnih rješenja s trenutnim i vidljivim rezultatima koji ne moraju trajati, za teške ekonomske probleme, umjesto da provedu temeljitu analizu za nalaženje dugoročnih rješenja.  

### Vladina intervencija i izbjegavanje
Vjeruje se da kada vlada pokuša uvesti veće poreze na robu poput alkohola, koja se naziva i roba s lošom ocjenom, to može dovesti do povećanja pokušaja ilegalnih aktivnosti poput izbjegavanja poreza, utaje poreza ili razvoja sivog tržišta, gdje ljudi mogu pokušati prodati robu bez poreza. Također, legalizacija i oporezivanje nekih droga može dovesti do brzog širenja ponude droga, što može dovesti do prekomjerne potrošnje, a to može značiti smanjenje blagostanja. 

Vladine subvencije mogu dovesti do viška potražnje, što se može riješiti na dva načina. Ili vlada odlučuje zadovoljiti svu potražnju, što dovodi do veće potrošnje od društveno efikasne, ili, ako zna društveno efikasnu količinu, može odlučiti tko će dobiti koliko od te količine, cilj koji se postiže ili kroz čekanje u redu i liste čekanja, ili delegiranjem odluka birokratima. Oba rješenja su neefikasna: čekanje u redu prvo zadovoljava potražnju ljudi na početku reda, koji možda nisu oni kojima je proizvod ili usluga najpotrebniji ili ih najviše žele, već najsretniji ili oni s pravim vezama. Delegiranje odluka birokratima uzrokuje probleme s ljudskim faktorom i osobnim interesima. 

### Visoki administrativni i troškovi sprovođenja zakona
Do tržišnog neuspjeha može doći kada troškovi projekta nadmaše koristi. Tu su uključeni troškovi: naplata poreza putem vladinih odjela, provođenje zakona i kreiranje politika. Sve ove alokacije troškova su prilično široke, međutim, mnogo ljudi je potrebno za vođenje sigurnog i efikasnog sistema. Troškovi u sistemu se klasifikuju kao troškovi vjerodostojnosti jer kupac ne može reći količinu koju je kupio čak ni nakon što ih kupi. To znači da administrativni i troškovi provođenja za projekat mogu biti precijenjeni ili podcijenjeni, te se stoga tržišni neuspjeh može lako odbaciti ili precijeniti (međutim, koristi također mogu biti koristi od vjerodostojnosti). 

### Regulatorno zarobljavanje
Regulatorno zarobljavanje je problem koji se javlja prilikom pokušaja implementacije propisa u odabranoj industriji. Budući da se vladini regulatori obično moraju sastati s predstavnicima industrije, oni imaju tendenciju da formiraju osobni odnos, što ih može dovesti do toga da budu obzirniji prema zahtjevima i potrebama date industrije, što posljedično čini propise povoljnijima za proizvođače nego za društvo. 

## Primjeri

### Ekonomsko istiskivanje
Do istiskivanja dolazi kada vlada previše ispravlja tržišni neuspjeh, što dovodi do izmješanja investicija privatnog sektora. To uključuje prekomjernu potrošnju u javnom sektoru, prekomjerno povećanje kamatnih stopa ili prekomjerno povećanje poreza, što sve smanjuje potražnju javnog sektora za zaduživanjem od banaka. Cijela ova situacija uzrokuje neefikasnost u privatnom sektoru koji se stoga smanjuje, uzrokujući tržišni neuspjeh zbog vladinog neuspjeha. 

### Regulativa
Regulatorna arbitraža je iskorištavanje razlike između njenog stvarnog (ili ekonomskog) rizika i regulatorne pozicije od strane regulisane institucije. 

Regulatorno zarobljavanje je kooptiranje regulatornih agencija od strane članova ili cijele regulirane industrije. Traženje rente i racionalno neznanje su dva mehanizma koji omogućavaju da se to dogodi. Traženje rente i racionalno neznanje su dva mehanizma koji omogućavaju da se to dogodi. Izvlačenje rente pozitivno korelira s veličinom vlade čak i u stabilnim demokratijama s visokim prihodima, robusnim mehanizmima vladavine prava, transparentnošću i slobodom medija. 

Regulatorni rizik je rizik s kojim se suočavaju firme privatnog sektora da će regulatorne promjene naštetiti njihovom poslovanju. 

### Distorzija tržišta
Oporezivanje može dovesti do distorzije tržišta . Oporezivanje može vještački mijenjati cijene, čime se iskrivljuju tržišta i poremeti način na koji tržišta raspoređuju oskudne resurse. Također, porezi mogu dati ljudima poticaj da ih izbjegavaju, što je nezakonito. Minimalna cijena također može rezultirati distorzijom tržišta (npr. alkohol, duhan). Potrošač bi trošio više na štetnu robu, stoga će manje njihovog prihoda biti potrošeno na korisnu robu. Subvencije također mogu dovesti do zloupotrebe oskudnih resursa jer mogu pomoći neefikasnim preduzećima štiteći ih od sila slobodnog tržišta.

Donje i gornje granice cijena također mogu dovesti do društvene neefikasnosti ili drugih negativnih posljedica. Ako se donje granice cijena, poput minimalne plate, postave iznad ravnotežne tržišne cijene, to dovodi do nedostatka ponude, a u slučaju minimalne plate do veće nezaposlenosti . Slično tome, gornje granice cijena, ako su postavljene ispod ravnotežne tržišne cijene, dovode do nedostatka ponude. Gornja granica rente, na primjer, može tada dovesti do nedostatka smještaja.  Drugi problemi često nastaju kao posljedice ovih intervencija. Crno tržište rada i veća nezaposlenost među neobrazovanim i siromašnim su moguće posljedice minimalne plate, dok propadanje stambenih zgrada može biti uzrokovano gornjom granicom rente i posljedičnim nedostatkom podsticaja za stanodavce da pruže najbolje moguće usluge.

### Državni monopoli
Većina državnih pružatelja usluga posluje kao monopoli (npr. pošte). Njihov status ponekad garantira vlada, štiteći ih od potencijalne konkurencije. Nadalje, za razliku od privatnih monopola, prijetnja bankrota je eliminirana, jer ove kompanije podržava državni novac. Kompanije se stoga ne suočavaju s mnogim pritiscima na efikasnost koji bi ih gurali ka minimiziranju troškova - što uzrokuje društvenu neefikasnost. 

I dalje postoje određeni pritisci na efikasnost menadžera državnih monopola. Oni uglavnom proizlaze iz mogućnosti da njihovi politički gospodari budu smijenjeni s dužnosti. Međutim, malo je vjerovatno da će ovi pritisci biti toliko efikasni kao tržišni pritisci, a razlozi su što se izbori održavaju prilično rijetko, pa čak su i njihovi rezultati često prilično nezavisni od efikasnosti državnih monopola. 

## EU politika ribarstva
Vodeći primjer vladinog neuspjeha mogu se vidjeti u posljedicama Zajedničke politike ribarstva (ZPR) Europske Unije . Osnovana da bi se suprotstavila zabrinutosti oko uravnoteženja prirodnih morskih resursa s komercijalnim profiterstvom, ZPR je zauzvrat stvorila politička previranja.  &#x5B; ** &#x5D;

## Prevazilaženje neuspjeha vlade
Kada se zemlja nađe u ovako složenoj situaciji, nije moguće odmah je preokrenuti. Međutim, postoje neki aranžmani koje vlada može poduzeti kako bi pokušala da je prevaziđe korak po korak.  Na primjer:

* Vlada bi mogla sebi postaviti neke buduće ciljeve i pokušati ih ispuniti
* Konkurentno tendersko poslovanje – davanje dobrih ponuda privatnom i javnom sektoru, što može dovesti do konkurencije među njima, što je dobro za napredak.
* Javno-privatna partnerstva – uključivanje privatnih stručnjaka u donošenje odluka o smanjenju neophodnih troškova ili za pomoć u donošenju nekih odluka. Jedan od ključnih koraka može biti i delegiranje ovlasti i odluka, što može osloboditi pritisak s vlade i pomoći joj da se koncentrira na važnije slučajeve.

## Vidi također
 

## Izvori