open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Franjo Marija Appendini

**Franjo Marija Appendini** (Poirino, u Pijemontu 1768. - Zadar, 30. siječnja 1837.) (tal. oblik *Francesco Maria Appendini*) bio je svećenik iz reda pijarista. Bio je među prvim je hrvatskim životopiscima,  i jezikoslovcima. Pisao je pjesme, životopise, govore i nekrologe te biobibliografske i historiografske prinose.

Rodio se je 1768. u mjestu Poirinu u Pijemontu. Školovao se u Torinu i Rimu, gdje je 1787. stupio u red pijarista. Među profesorima bio mu je i Dubrovčanin Marko Faustin Galjuf koji ga je 1791. nagovorio otići u Dubrovnik. U gradu u kojem će ostati preko četrdeset godina, Appendini se je 1792. zaredio za svećenika. Dugi niz godina radio je kao profesor retorike u pijarističkom Collegiumu Ragusinumu (gdje je od 1795. predavao i njegov brat Urban, tal. *Urbano*), a 1808. postao je upraviteljem novoosnovanog Liceum–convictuma. Licej je nakon dolaska austrijskih vlasti pretvoren u gimnaziju, a Appendini je postao njenim prefektom te profesorom zemljopisa i povijesti.

U Dubrovniku je razvio svestranu kulturnu aktivnost; organizirao je školske literarne akademije, sudjelovao je u radu Prosvjetiteljskog društva, pisao je prigodne pjesme na talijanskome i latinskome jeziku, održavao bliske odnose s kulturnim djelatnicima i znanstvenicima u Gradu i inozemstvu, a bio je poznat i kao vrstan pedagog i govornik. Naučivši hrvatski jezik, bavio se i jezikoslovljem, iako su neki njegovi radovi s tog područja, primjerice *Dell’ analogia della lingua antichi popoli...*, puni neznanstvenih i proizvoljnih tumačenja.

Autor je hrvatske gramatike i rječnika hrvatskog jezika *Grammatica della lingua Illirica compilata dal padre Francesco Maria Apependini delle scuole pie proffesore di eloquenza nel collegio di Ragusa* koja je njegovo najvrjednije djelo. Objavljena je u Dubrovniku, a koja se je pojavila u četirima izdanjima: 1808., 1828., 1848. i 1850. godine. Recenzija na hrvatskom jeziku koja se je odnosila na ovu knjigu bila je prva takva u povijesti hrvatskog novinstva, a izašla je u Kraljskom Dalmatinu br. 38 iz 1808. godine.

Njegovi povjesničarski doprinosi su rasprave o ubikaciji Epidaurusa te o podrijetlu Sv. Jeronima, dvotomne *Notizie istorico–critiche sulla antichitŕ storia e letteratura de’ Ragusei* (Dubrovnik 1802.–1803.), iscrpan pregled političke i kulturne povijesti Dubrovnika. Od iznimna je značaja njegov dnevnik događaja u svezi s rusko–crnogorsku opsadom Dubrovnika 1806. godine, a za njega je javnost doznala tek 1906. godine.

Godine 1835. F. M. Appendini preselio je u Zadar gdje je postao upraviteljem tamošnjeg liceja i generalni ravnatelj dalmatinskih gimnazija, preuzevši tako dužnosti koje je od 1824., do smrti, 1834., imao njegov brat **Urban**. Obnašao ih je, međutim, samo nepune dvije godine; umro je 30. siječnja 1837. godine.

## Izvori
Marko Bijač

**Marko Bijač** (Dubrovnik, 12. siječnja 1991.), hrvatski vaterpolski vratar. Počeo je seniorsku karijeru 2002. u VK Jugu. Nakon odlaska Frana Vićana u Primorje u sezoni 2012./13. nametnuo se kao prvi vratar Juga. U toj je sezoni osvojio naslov hrvatskog prvaka i pokazao se perspektivnim vratarom. Stoga je dobio poziv izbornika Tucka za nastup na Mediteranskim igrama i Svjetskom prvenstvu 2013. Visok je 200&nbsp;cm i teži 81&nbsp;kg. Bio je na posudbi u splitskom Mornaru. Proglašen je najboljim vratarem Jadranske lige 2013./14.

## Izvori
Adnan Aganović

**Adnan Aganović** (Dubrovnik, 3. listopada 1987. ) hrvatski je nogometaš koji trenutačno nastupa za rumunjski Brasov.

Aganović igra na obje strane veznoga reda ili na poziciji tradicionalnog broja 10. Aganović je započeo svoju profesionalnu karijeru nastupajući za hrvatske klubove Dubrovnik 1919, GOŠK Dubrovnik i Trogir.
U Prvoj hrvatskoj nogometnoj ligi igrao je za Međimurje i Varteks, nastupajući za Varteks u kvalifikacijama za Europsku ligu u sezoni 2011/2012, u trećem pretkolu kvalifikacija bio je strijelac i asistent u utakmici protiv Dinamo Bukurešta. Poslije Varteksa igrao je za slovenskog prvoligaša Koper, gdje se je afirmirao u jednog od najboljih ofenzivnih veznih igrača u tom dijelu Europe. U idućoj sezoni vratio se u Prvu hrvatsku nogometnu ligu u redove Istre 1961 gdje je nastavio svoj napredak. U sezoni 2013/2014. prešao je u redove rumunjskog prvoligaša Brasova.

## Reference

## Vanjske veze
* Profil , hrsport.net
* Profil, hrnogomet.com
* Profil, transfermarkt.co.uk
Petar Bogašinović

**Petar Toma Bogašinović** (Dubrovnik, oko 1625.Dubrovnik, 1700.) je bio hrvatski barokni pjesnik iz Dubrovnika. Djed je hrvatske pjesnikinje Lukrecije Bogašinović.

Rodom je iz dubrovačke pučanske obitelji. Radio je kao brijač, bilježnik, liječnik, vicekancelar, kancelar i trgovac.

Pisao je u razdoblju baroka.
Najvažnije mu je djelo ep *Beča grada obkruženje od cara Mehmeta i kara-Mustafe velikoga vezjera*, u kojem je veličao Ivana Gundulića i carskog generala Gundulića te Ivana Sobieskog. Vremenski djelo obuhvaća Drugu opsadu Beča 1683. te zbivanja poslije opsade. Diplomatsko držanje odrazilo mu se i u djelu: hvali dubrovačke branitelje Beča, jer je u Beču prepoznao novog zaštitnika Dubrovnika, namjesto dotadašnjeg Osmanskog Carstva. Osmansku vojsku nije prikazivao samo u negativnom surječju, jer uvrštava i razumne i pomirljive likove s turske strane te u tekstu suosjeća s poraženim turskim vojnicima.

## Izvori
*Slavica Stojan: Osvrti i kritike. Lukrecija Bogašinović, Djela (priredila Lahorka Plejić Poje). Zadar: Thema, 2007. Anali Dubrovnik 46 (2008)
*Slavica Stojan: Osvrti i kritike. Lukrecija Bogašinović, Djela (priredila Lahorka Plejić Poje). Zadar: Thema, 2007. Anali Dubrovnik 46 (2008)
*Hrvatski plus - Zagrebačka slavistička škola  Davor Dukić: Osmanizam u hrvatskoj književnosti od 15. do sredine 19. stoljeća
*Marko Dragić: Književnost katoličke obnove i prvoga prosvjetiteljstva (hrvatska barokna književnost) , fakultetski priručnik, Split, 2006.,
Libertina

**Libertina** je dubrovački srebreni novac koje se kovao između 1791. do 1795. godine. Na novcu je bio ispisan moto Dubrovačke Republike: ***<tt>Libertas</tt>*** (sloboda) po čemu je novac i dobio ime.

Vrijednost mu je bila 2 dukata, odnosno 80 dinarića.

## Povezano
*dubrovački novac

## Vanjske veze
* http://www.hnb.hr/novcan/povijest/h-nastavak-3.htm  
* http://www.hnz.hr/proizvod_opsirno.asp?pageID=256&pID=343 
* 
* 
* 
*
Maro Balić

**Maro Balić** (Dubrovnik, 5. lipnja 1971.), bivši hrvatski vaterpolist i aktualni pomoćni trener Juga.

Maro Balić od početka do kraja svoje karijere igrao je samo za VK Jug iz Dubrovnika i to na poziciji vratara. S Jugom osvojio je 6 naslova 2001. je s Jugom osvojio i titulu prvaka Europe osvojenu na Final fouru u Dubrovniku. Kao član hrvatske reprezentacije osvojio je srebro na Olimpijskim igrama 1996. u Atlanti. Igračku karijeru je okončao 2005. i od tada obnaša dužnost pomoćnog trenera Juga i trenera Jugovih vratara.
Sabo Bobaljević Mišetić

**Sabo Bobaljević Mišetić Glušac** (Dubrovnik, 1529. ili 1530. – Dubrovnik, 1585.), hrvatski renesansni pjesnik, manirist.

Bio je potomak stare dubrovačke obitelji. Zvan je *Glušac*, jer je izgubio sluh. Vrlo buran život vodio je između državne službe, zatvora i progonstva. Imao je široku književnu izobrazbu, družio se s piscima svojeg vremena i osnovao je t.zv. Akademiju složnijeh. Pisao je na talijanskome i hrvatskome jeziku. Talijanski mu je kanconijer tiskan u Mletcima 1589., dok je hrvatski dio opusa sačuvan tek fragmentarno. Liriku mu obilježavaju uobičajene petrarkistički oblici i teme, kao i motivi iz vlastitoga životnog iskustva. Pisao je sonete, kancone i madrigale. Tematski su pjesme bile ljubavne. Djelo *Arijadna u odiljenju Tezeja* je plač. Prepjevao je Tassov *Amor fuggitivo*.

Mišetić je bio posjednik zemljišta, a neko vrijeme i kaštelan stonske utvrde Pozvizd.

Iz poslanica koje je slao mnogim hrvatskim i talijanskim pjesnicima, zna se kako je poznavao Mavra Vetranovića, Marina Držića, Maroja Mažibradića, Dinka Ranjine, Miha Monaldija, Mikše Pelegrinovića.

Mikša Pelegrinović napisao mu je poslanicu iz 1556. godine u osmeračkim katrenima, s komičnom tematikom o liječenju starosti (*Od jazavac vitno rebro, / i od hrta lijeve desni, / od komarca hrbat desni, / i sve stuci u prah dobro*).

Sabove pjesme na talijanskom objavljene su uz pomoć rođaka Marina Bobaljevića, koji je pomogao njegovoj braći posmrtno objaviti *Rime amorose e pastorale et satire*.

Bobaljevića je posmrtno opjevao Miho Bunić.

## Književnost
* Zbirka pjesama na talijanskomu jeziku (*Rime amorose e pastorali e satire*), koja je objavljena 1589. u Veneciji.

## Literatura

* *[[Opća i nacionalna enciklopedija]]*, Zagreb, 2005. - 2007.
*Skripte FFZG  Starija hrvatska književnost - renesansa
*Marin Bobaljević, Hrvatski biografski leksikon
Bradan

**Bradan** je bio talirski novac Dubrovačke republike kovan između 1725. i 1743. godine, kada ga je zamijenio stari vižlin. Nazvan je po prikazu zaštitnika grada sv. Vlahu, koji je na aversu novca prikazan s bujnom bradom. Na reversu je grb Dubrovačke Republike. Masa mu je bila 28 do 29 grama, a promjer 41,5 do 45&nbsp;mm. Vrijednost mu je bila 1,5 dukata ili 60 dinarića, a sadržavao je 15,626 grama srebra.

**Polubradan** je rijetki srebreni novac Dubrovačke Republike, veličine polutalira. Kovan 1731. i 1735., mase od 13,75 do 14,10 grama, promjera 35— 36,5&nbsp;mm. Na aversu je prikazan zaštitnik grada sv. Vlaho s bradom kao i na talirskoj kovanici, a na reversu je grb Dubrovačke Republike. Vrijednost mu je bila 30 dinarića.

## Povezano
*dubrovački novac

## Izvori
Minca

**Minca** je bio bakreni novac Dubrovačke Republike. Riječ *minca* dolazi od njemačke riječi *munze* (kovanica), a latinski naziv za ovu vrstu novca je *follar*. Minca se počela kovati 1294. godine i kovana je sve do 1612. godine. Masa joj se kretala od 0,63 do 2,8 grama, promjer od 14 do 20&nbsp;mm. Jedan srebrni denar vrijedio je 30 minci.

## Povezano
*dubrovački novac

## Izvori
Dubrovački solad

**Solad** je bio bakreni novac Dubrovačke republike kovan između 1678. i 1797. Vrijednost mu je bila 5 minci ili 1/16 dubrovačkog dinara.

## Povezano
*dubrovački novac

## Izvori
Vižlin

**Vižlin** je bio talir Dubrovačke republike kovan kao **stari vižlin** od 1743. do 1748. Na aversu je poprsje kneza s dugom perikom i natpis: "RECOTOR REIP RHACVSIN". Na reversu je grb grada i natpis: "DUCAT ET SEM REIP RHAG". Promjer mu je 43 do 45&nbsp;mm, masa oko 28,50 grama.
Vrijednost mu je bila 1,5 dukata ili 60 dinarića.

**Novi vižlin** je kovan od 1751. do 1779. Na aversu je također poprsje kneza, no rad je nešto finiji i precizniji, na reversu grb, a natpisi su isti kao i kod starog vižlina. Promjer mu je 40 do 44&nbsp;mm, a masa također oko 28,50 grama.

**Poluvižlin** je vrlo rijedak dubrovački srebreni novac iz 1747. i 1748. godine. Promjer mu je od 36 do 37,5&nbsp;mm, a masa od 13,88 do 13,98 grama. Avers je isti kao i kod vižlina, dok se na reversu uz grb Dubrovnika nalazi natpis "MEDIUS DUCAT ET SEMIS", te godina kovanja. Vrijednost mu je bila 1/2 talira, odnosno 30 dinarića.

## Povezano
*dubrovački novac

## Izvori
Dubrovačka škuda

**Škuda** (tal. *scudo — štit, grb*). je naziv za zlatni ili srebreni novac, koji na jednoj od svojih strana ima grb u obliku štita. Od 1528. kovao se u Veneciji, a bio je u prometu i u Dubrovniku, gdje je bio i obračunski novac. Od 1708. do 1750. Dubrovačka republika kuje vlastite srebrene škude mase 17,5 do 18,2 grama, promjera 31 do 40&nbsp;mm. Vrijednost im je bila 36 dinara ili dinarića ili 216 solada. Na aversu je prikazan sveti Vlaho koji u ruci drži maketu grada, postrance od sveca slova S—B te godina kovanja. Naokolo je natpis: "+ PROTECTOR REIPVBLICE RHAGVSINE +" . Na reversu je stojeći Krist između zvijezda (mandorla) i kružni natpis: "+ TVTA SALVS SPES ET PRESIDIVM +". Kovane su i poluškude.

**Poluškuda** je rijedak dubrovački srebreni novac kovan 1708., 1709., 1748. i 1750. godine, promjera 33&nbsp;mm, mase od 8,16 do 8,93 grama. Na aversu je prikazan sv. Vlaho, zaštitnik grada, a na reversu Krist. Od škuda se razlikuju samo veličinom i masom.
Vrijednost joj je bila 1/2 škude, odnosno 18 dinarića.

## Povezano
*dubrovački novac
*Ime eskudo, škuda, écu

## Izvori
Petar Kolendić

**Petar Kolendić** (Dubrovnik, 17. rujna 1882. - Beograd, 14. travnja 1969.), povjesničar književnosti iz Dubrovnika, član srbokatoličkog pokreta.

Poznat je po napisanim studijama iz stare dubrovačke i dalmatinske književnosti. Još je kao gimnazijalac zašao u dubrovačke pismohrane i knjižnice. Otkrio je puno dragocjenih podataka i književnih priloga iz starije dubrovačke književnosti. Svoja prva znanstvena otkrića objavljivao je u časopisu *[[Srđ (časopis)|Srđ]]*. Rano se uključio u srbokatolički pokret zastupajući tezu o srpstvu Dubrovnika, srpskoj naravi dubrovačke književnosti, jezika i cjelokupne dubrovačke kulturne baštine. Kao učenik Dubrovačke gimnazije 1901. vlastoručno je ispisivao primjerak tajnoga učeničkog srpski usmjerenog lista *Poma*, koji se potajno čitao među srpski usmjerenom dubrovačkom mladeži. Kad se za to doznalo, bio je isključen s redovite nastave. Maturirao je 1903. godine nakon što je privatno polagao ispite. U Beču je prvobitno studirao matematiku i fiziku, a potom se na nagovor Milana Rešetara opredijelio za studije slavistike. Zahvaljujući prijedlogu Pavla Popovića izabran je 1924. za izvanrednog profesora na katedri za povijest srpske i jugoslavenske književnosti u Skoplju. Godinu kasnije postao je redovan profesor. Dopisni član SANU postao je 1932. Tijekom Drugog svjetskog rata jedno je vrijeme bio zatočen u logoru na Banjici, a umirovljen je 1942. godine. U listopadu 1944. zaposlio se u Državnom arhivu Srbije, a godinu nakon postao je redovni profesor Filozofskog fakulteta u Beogradu. Veći dio života proveo je u Beogradu. Bio je dugogodišnji profesor beogradskog sveučilišta i redovni član SANU od godine 1946. Umirovljen je 1955. godine, a nagradu za životno djelo dobio je 7. srpnja 1960. Društvo Srpska Zora je pred kraj obrazovanja financijski pomoglo Petru Kolendiću jer su njegovo gonjenje od austrijskih vlasti smatrali političkim stradanjem. 

## Izvori

1. Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
Ivan Stojanović

**Ivan Stojanović** (Dubrovnik, 17. prosinca 1829. - Dubrovnik, prosinca 1900.), dubrovački katolički svećenik, kanonik i doživotni predstojnik rimokatoličkoga Dubrovačkog dekanata, član srbokatoličkog pokreta. Bio je jedan od najuvaženijih i najborbenijih dubrovačkih Srba katolika, zagovornik djelatne vjerske snošljivosti radi čega je bio u stalnom sukobu s klerikalnim dubrovačkim svećenićkim krugom. Uz svećenićki rad aktivno se bavio izučavanjem povijesti i književnosti Dubrovnika. Usto se i sam bavio književnošću pišući drame i pripovijetke. Uspješno se bavio poslom prevoditelja. Prevodio je s talijanskog, njemačkog, francuskog, starogrčkog i latinskog jezika. Najvažnija su mu djela *Dubrovačka književnost* i *Najnovija povijest Dubrovnika od Ivana kanonika Stojanovića*. S njemačkog je preveo i nadopunio Engelovu *Povijest Dubrovačke Republike*. Uređivao je časopis *Slovinac*.

## Biografija
Otac mu je bio liječnik, a majka domaćica. Talijanski jezik naučio je od bake Talijanke, a prve knjige koje je pročitao bile su komedije Carla Goldonija i priče iz života svetaca. Još kao dijete čvrsto je odlučio postati svećenik. Nakon završetka gimnazije, otišao je u Zadar studirati bogoslovlje. Zaređen je 1852. godine, godinu dana prije vremena određenog crkvenim kanonima jer je nedostajalo svećenika.

Njegovo prvo svećenićko mjesto bilo je na Korčuli, gdje je ostao godinu dana. Nakon kraćeg boravka na tom otoku premješten je u selo Mokošica u Rijeku dubrovačku. Tamo je svećenikovao četiri godine dok nije došao u Rožat gdje je ostao 22 godine. Tako je ukupno u Rijeci dubrovačkoj proveo 26 godina. Bio je omiljen među stanovnicima Rijeke dubrovačke, a dubrovački gospari koji su veći dio godine provodili u njoj u svojim kućama i ljetnikovcima iznimno su ga cijenili. Pod stare dane govorio je: "Da nisam proveo skoro trideset godina u Rijeci dubrovačkoj, nitko ne bi danas znao da sam živ".

Nakon službe u Rožatu njegov ga je osobni prijatelj biskup Mato Vodopić 1883. godine pozvao u Grad i postavio na mjesto kanonika Stolne crkve (Katedrale). Tu je dužnost obavljao do kraja života. Bio je odličan govornik čije su ponekad opširne propovijedi plijenile pozornost vjernika.

Oko vrata je uvijek nosio lančić s likom svetog Emidija, pošto je bio uvjeren da taj svetac čuva Dubrovčane od potresa. Jednom prilikom dok je šetao ispred Kneževa dvora s jednim starim klobukom na glavi neki prolaznik ga je zaustavio i pitao: "Kuda, dum Ivane, s tim bivšim klobukom?" Odgovorio je: "Šetam po bivšem Dubrovniku". Nedugo prije smrti rekao je jednoj gospođi: "Ako arivam vidjet Boga rijet ću mu - oli misliš da sam se ja ovdje divertiško". U prijevodu: "Ako uspijem vidjeti Boga reći ću mu: zar misliš da sam se ja na Zemlji zabavljao?"

Zapisao je: "A kad izumru malo po malo svikolici sinovi njihovi, a još više unuci koji će istoriju svoje domovine poznavati koliko onu od Japana..."  

## Izvori
1. Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
2. *Rožat - župni list*, godina 2013., broj 3(13), ISSN 1333-8153
Lukijan Zore

**Luko Zore** (Cavtat, 15. siječnja 1846. - Cetinje, 9. prosinca 1906.), poznati dubrovački filolog, književnik i političar, jedan od najuglednijih i najutjecajnijih članova srbokatoličkog pokreta. Posebice je zapažen kao zauzet kulturni radnik.

Bio je među pokretačima časopisa *Slovinac* (1878.-1884.) i njegov urednik te glavni pokretač časopisa *[[Srđ (časopis)|Srđ]]* (1902.-1908.). Do 1897., dok je ondje radio, bio je jedan od najomiljenijih profesora u Dubrovačkoj gimnaziji, a potom upravitelj Muške preparandije u Arbanasima pokraj Zadra. Zadnje godine života, nakon umirovljenja 1901. godine, proveo je u službi crnogorskoga kneza Nikole Petrovića na Cetinju. Knez ga je 1902. bio imenovao za odgajatelja svoga najmlađeg sina Petra. Iako tjelesno odsutan, bio je u stalnoj i djelatnoj vezi s Dubrovnikom, posebice je skrbio o *Srđu*. Pisao je drame, pjesme, kraće prozne sastavke, a najpoznatije mu je djelo opsežan antiklerikalistički, slobodoumni, racionalistički i liberalni spjev *Objavljenje*. To djelo probudilo je veliko negodovanje u klerikalnim dubrovačkim i dalmatinskim krugovima, osobito onima oko *Katoličke Dalmacije* koju je uređivao don Ivo Prodan. Neki dijelovi spjeva bili su tijekom svetih misa javno spaljivani na oltarima nekih dubrovačkih crkava. Iako je bio jedan od srbokatoličkih predvodnika, nikad nije stupio u redove Srpske narodne stranke, nego je do kraja života ostao u redovima Narodne stranke, čak i onda kada je 1899. promijenila naziv u *Narodna hrvatska stranka*. Kao njen kandidat bio je nekoliko puta biran u Dalmatinski sabor. 1903. objavio je djelo *Dubrovčani su Srbi*. Dopisni član SANU postao je 30. siječnja 1884. godine.

## Izvori
* Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
Lujo Vojnović

**Lujo Vojnović**, knez (konte) užički (Split, 1864. - Zagreb, 1951.) srpski pravnik, diplomata, književnik i istoričar iz stare srpske plemićke porodice Vojnovića. Poznati književnik Ivo bio mu je stariji brat.

Najpoznatije Lujovo djelo je *Istorija Dubrovačke republike*. Provodio je vrlo buran život po južnoslovenskim dvorovima i drugdje. Godine 1898. postaje lični sekretar crnogorskog knjaza Nikole Petrovića, a 1899. ministar pravde Crne Gore i njen opunomoćeni predstavnik u Vatikanu. Posebno uspješna njegova misija u Vatikanu bila je pobjeda Crnogoraca u svetojeronimskoj krizi 1901. godine. Iz Vatikana je na zahtjev Austrije otišao 1903. U razdoblju od 1904. do 1906. bio je u Beogradu guverner kraljevića Aleksandra Karađorđevića, nakon toga voditelj Ferdinandove knjižnice u Sofiji, u rangu ministra. Godine 1912. ponovno je bio predstojnikom ureda (sada kralja) Nikole Petrovića na Cetinju; 1913. predstavnik je Crne Gore i potpisnik na Mirovnoj konferenciji u Londonu. Uoči Prvog svjetskog rata pobjegao je preko Skadra u Srbiju; godine 1915. bio je specijalni izaslanik vlade Nikole Pašića u misiji u Rimu, odakle je bio potjeran, pa 1917. odlazi u srpsko poslanstvo u Pariz. Godine 1919. bio je delegat Kraljevine SHS na Mirovnoj konferenciji u Parizu. Bio je postojan Srbin katolik umjerenih političkih pogleda.

## Izvori
Vid Vuletić Vukasović

**Vid Vuletić Vukasović** (Brsečine, 16. prosinca 1853. - Dubrovnik, 10. srpnja 1933.), srpski književnik, povjesničar i etnograf iz Dubrovnika, suradnik brojnih listova i časopisa.

Od 1866. se školovao u dubrovačkom sjemeništu, a 1875. je u istom gradu završio i gimnaziju. Godinu kasnije završio je preparandiju u Arbanasima pokraj Zadra, nakon čega je dvije godine radio kao učitelj u osnovnoj i građanskoj školi u Dubrovniku, da bi potom 19 godina učiteljevao u građanskoj školi u gradu Korčuli. Od 1897. predavao je jezik, povijest i geografiju u ženskoj preparandiji u Dubrovniku. Iako nije imao formalno etnološko obrazovanje, pružio je golem doprinos etnološkoj misli. Bio je pasionirani skupljač narodnog blaga. Svoja otkrića objavljivao je kao suradnik JAZU. Prijateljevao je s mnogim uglednim znanstvenicima i kulturnim radnicima, kao što su Franjo Rački, Tadija Smičiklas, Antun Radić i drugi. Osobito je na polju etnografije surađivao s Antunom Radićem, ali je kasnije među njima došlo do velike nesnošljivosti koja je, navodno, bila potaknuta neisplaćenim honorarima za njegovo suradništvo s JAZU. Politički je pripadao krugu dubrovačkih autonomaša. Bio je među najuglednijim pojedincima u autonomaškoj stranci.Bio je zadnji dubrovački autonomaški zastupnik u Dalmatinskom saboru. Kasnije je prišao srbokatoličkome pokretu. Izabran je za dopisnog člana Srpske kraljevske akademije 5. veljače 1907. godine.

## Izvori

1. Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
Antun Fabris

**Antun Fabris** (Dubrovnik, 5. travnja 1864. - Dubrovnik, 14. listopada 1904.), dubrovački filolog, slavist i novinar, podrijetlom Korčulanin, član srbokatoličkog pokreta.

Godine 1885. završio je gimnaziju u Dubrovniku. Bio se oduševio srbokatoličkim idejama svojih profesora Luka Zore i Pera Budmanija, pa je aktivno sudjelovao u radu srpske dubrovačke mladeži, a u zrelim godinama postao je jednim od najutjecajnijih dubrovačkih Srba katolika s jako izraženim smislom za hrvatsko-srpsku suradnju. Studirao je filologiju i slavistiku u Beču. U razdoblju od 1889. do 1895. radio je kao suplent (pomoćni učitelj) u Splitskoj gimnaziji, a potom u Talijanskoj gimnaziji u Zadru. Bio je iznimno cijenjen novinar, pa je 1895. postavljen za urednika srpskoga lista *Dubrovnik*. Nakon pokretanja časopisa *[[Srđ (časopis)|Srđ]]* (1902.) postao je, sve do smrti, njegovim vlasnikom, izdavateljem i odgovornim urednikom. Nekoliko godina pred smrt bio je tajnik Srpske narodne stranke u Dalmaciji. Vjeruje se da je umro radi posljedica pedesetodnevnog tamnovanja zbog u *Srđu* objavljene pjesme *Bokeška noć* Uroša Trojanovića.

U pjesmi *Bokeška noć* s puno se epiteta opjevavaju ljepote Boke kotorske, ali ju mladi Trojanović stavlja u srpsko-crnogorski kontekst, zbog čega objavljenu pjesmu zaplijenjuju austrijske vlasti.

## Izvori
* Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
Matija Ban

**Matija Ban** (Petrovo Selo, 16. prosinca 1818. – Beograd, 14. ožujka 1903.) bio je pjesnik, dramatičar i diplomat iz Dubrovnika. Poznat je kao jedan od najranijih zagovornika Dubrovačkog srbokatoličkog pokreta.

## Biografija
Nakon završene gimnazije u Dubrovniku privatno je slušao filozofiju kod Anđela Maslača i pedagogiju kod Nika Arbanasa. U franjevački red stupio je 1834. godine, ali ga je već 1835. napustio. Bio je pristalica ilirskog pokreta i zagovornik ujedinjenja Dalmacije s Kraljevinom Hrvatskom, a kasnije se zalagao za ujedinjenje svih južnoslavenskih naroda. Pisao je drame, epske i lirske pjesme te povijesne i književne rasprave. Od 1839. do 1844. boravio je u Osmanskom Carstvu – u Carigradu i Bursi.

Godine 1844., u vrijeme ustavobraniteljstva kneza Aleksandra Karađorđevića, Matija Ban preselio se u Srbiju. Tu je bio iznimno cijenjen. Povjeravane su mu mnoge diplomatske misije u ime vlade. Boravio je tim povodom često i u Dubrovniku, a 1848. sudjelovao je u pokretanju lista na talijanskom jeziku *L'Avvenire*. S Medom Pucićem i Ivanom Augustom Kaznačićem 1849. pokrenuo je godišnjak *Dubrovnik cviet narodnog književstva*. Svojim ugledom zavrijedio je važno mjesto u Dubrovačkom srbokatoličkom pokretu. Redovni član Društva srpske slovesnosti (DSS) postao je 12. siječnja 1858. godine. Jedan dio Beograda po njemu je nazvan *[[Banovo brdo]]*.

## Reference
Dubrovački dukat

**Dukat** je bio srebrni novac Dubrovačke republike, koji se počeo kovati 1723. na temelju odluke Senata iz 1720. godine. Vrijednost mu je bila 40 dinarića, masa 20,1 gram, a promjer 40&nbsp;mm. Sadržaj  srebra u njemu je iznosio 11,39 grama. Dukat je kovan i 1797. s težinom od 13,78 grama (srebra 5,28 grama) i promjerom 36 – 38&nbsp;mm. Na aversu je sveti Vlaho u biskupskom ornatu, u lijevoj ruci drži biskupski štap i maketu grada, dok desnom blagoslivlje. Lijevo i desno od njega je svečev monogram "S-B" i ispod oznaka godina "1797". Naokolo je natpis "TUIS A DEO AVSPICIIS". Na reversu je grb grada i naokolo tekst "DVCAT REIP RHACVSINAE".

## Povezano
*dubrovački novac

## Izvori
Antun Gleđević

**Antun Gleđević** (Dubrovnik, 1656. ili 1657. - Dubrovnik, 28. siječnja 1728.), hrvatski pjesnik i dramski pisac

Osnovao je u Dubrovniku *Akademiju od šturaka* kao pandan *Akademiji ispraznijeh*. Pisao je satirične i ljubavne pjesme. U melodramama se ugledao na djela talijanske književnosti. Značajna njegova dramska ostavarenja su "Zorislav" i "Porođenje Gospodinovo".
Little Fugitive

***Little Fugitive*** () je američki crno-bijeli igrani film snimljen 1953. godine u režiji Raya Ashleya, Morrisa Engela i Ruth Orkin.  Naslovni protagonist, koga tumači Richie Andrusco, je sedmogodišnji brooklynski dječak koga je majka privremeno ostavila zajedno sa njegovim 12-godišnjim bratom. Radnja prikazuje kako zbog bratove neslane šale postane uvjeren kako ga je ubio, te bježi na Coney Island prije nego što će ga brat pokušavati tražiti na plaži i u zabavnim parkovima. Autori, koji su po struci bili fotografi, su Little Fugitive snimili sa izuzetno niskim budžetom na autentičnim lokacijama u New Yorku; pri tome su se koristili raznim trikovima i tehničkim inovacijama kako bi kamere od 35&nbsp;mm koristili "iz ruke", ali i skrivali od javnosti kako bi mogli uštediti na statistima. *Little Fugitive* je premijerno prikazan na venecijanskoj Mostri gdje je podijelio Srebrni lav sa nizom zapaženih ostvarenja. Kasniji kritičari su hvalili korištenje naturščika i neprofesionalnih glumaca, kao i dočaravanje načina na koji djeca gledaju svijet odraslih. François Truffaut ga je kasnije naveo kao jedan od uzora za svoj znameniti film *[[400 udaraca]]* snimljen nekoliko godina kasnije.

Godine 2006. je snimljen istoimeni remake u režiji Joanne Lipper.

## Uloge
* Richie Andrusco ... Joey Norton
* Richard Brewster ... Lennie Norton
* Winifred Cushing ... Majka
* Jay Williams ... Jay
* Will Lee ... Fotograf
* Charlie Moss ... Harry
* Tommy DeCanio ... Charley

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
*
Ivo Grbić

**Ivo Grbić** (Dubrovnik, 25. listopada 1931. - 19. srpnja 2020.), jugoslavenski i hrvatski slikar i grafičar.

## Biografija
Rođen je u Dubrovniku, a obiteljske korijene vuče iz Župe dubrovačke.

U rodnom gradu završio učiteljsku školu, a na akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu upisao se 1951., te diplomirao na grafičkom odsjeku 1956. Profesori su mu bili Tomislav Krizman, Krsto Hegedušić, Marijan Detoni i drugi. Slikarsku specijalku kod prof. Antuna Mezdjića završio je 1958. Osim slikarstvom i grafikom bavi se keramikom i sitnom plastikom (medalje i plakete), a naročito primjenjenom grafikom. Autor je brojnih plakata, povelja, plaketa i drugih likovnih rješenja iz područja primjenjene umjetnosti za kulturne i znanstvene ustanove u Zagrebu, Dubrovniku i drugdje. Djela mu se nalaze u brojnim privatnim zbirkama i galerijama u zemlji i inozemstvu.

Od 1960. do 1982. profesor je na grafičkom odsjeku Škole primijenjene umjetnosti u Zagrebu, gdje je odgojio mnoge danas afirmirane grafičare i dizajnere.
Održao je 31 samostalnu izložbu i sudjelovao na više od 150 kolektivnih izložbi u zemlji i inozemstvu.

Dobitnik je druge nagrade na natječaju za plakat Dubrovačkih ljetnih igara 1954., nagrade za plaketu Turističkog saveza Dubrovnik 1984., priznanja Turističkog društva Dubrovnik 1987., te nagrade za životno djelo grada Dubrovnika 2002..

Pretežno se bavi temama iz glazbenog života, starog Dubrovnika, folklora, mora, te portretima (više od tisuću portreta umjetnika s Dubrovačkih ljetnih igara).

U srpskocrnogorskom napadu na Dubrovnik 6. prosinca 1991. izgorjela je palača u kojoj je živio i radio, zajedno sa malom galerijom u prizemlju i cjelokupnim inventarom: sve slike, crteži i grafike, keramika, etnografska i antikvarna zbirka, knjižnica, foto, audio i pisana dokumentacija, te još mnoštvo vrijednih i dragih predmeta.
Poslije je na vanjskim zidovima te palače postavio 2001. više izložaba svojih radova i dokumenata koji govore o stradanju Dubrovnika.

Objavio je 2011. godine knjigu *Sjećanja*.

## Povezano

* dubrovačko slikarstvo

## Izvori
Marija Grazio

**Marija Grazio** (Dubrovnik, 6. listopada 1965.) je pijanistica i profesorica klavira.

Rođena je u poznatoj dubrovačkoj obitelji glazbenika. Studirala je kod Vladimira Krpana, Marjana Mike, Konstantina Bogina i Slave Gabrielova.
Diplomirala je na Glazbenoj akademiji u Podgorici 1987. godine u razredu Dušana Trbojevića, a 2004. godine završila je poslijediplomski studij kod Dubravke Tomšić-Srebotnjak na Glazbenoj akademiji u Ljubljani. 
Godine 1992. u duetu s violinistom Markom Generom osvaja Nagradu Vjesnika koja nosi ime pijanista Darka Lukića.
Ranih '90-ih bavila se i vizualnom umjetnošću, prvenstveno performanceom, zajedno sa Slavenom Toljem. Od 1997. nastupa solistički uz razne orkestre izvodeći djela Haydna, Mozarta, Rahmanjinova, Šostakoviča i drugih. 2001. osniva *Glazbenu radionicu Sorgo* s ciljem promoviranja dubrovačke glazbene baštine.
Profesorica je glasovira na Glazbenoj školi Luka Sorkočević u Dubrovniku. Bavi se i solo pjevanjem, skladanjem te pisanjem glazbenih kritika.

Godine 2010. je predstavljena njena izložba "Smrtno ozbiljna trilogija" u Art Radionici Lazareti u Dubrovniku. Godine 2014. predstavlja samostalnu izložbu fotografija pod nazivom „Od-tjes-kob-ljenje“.

## Izvori

## Vanjske veze
* Marija Grazio Bio
* Dubrovačka televizija, emisija Građani o gradu, Marija Grazio

.
Božo Broketa

**Božo Broketa** (Dubrovnik, 24. prosinca 1921. - Dubrovnik, 26. srpnja 1985.), jedan od niza slavnih igrača splitskog Hajduka.

## Karijera

Rođeni Dubrovčanin, svojim je igrama ostao zlatnim slovima upisan u povijesti svoga splitskog kluba. Nastupajući od druge polovice 40-ih godina, zvjezdani trenutak slave doživio je 29. listopada 1950. kada je na odlučujućoj prvenstvenoj utakmici protiv Crvene zvezde postigao pobjedonosni gol u 86. minuti. Hajduk je pobjedio s 2:1 i stekao odlučujuću prednost za osvajanje titule prvaka države nad jedinim protivnikom. Pobjeda i gol u posljednjim minutama utakmice, kada se činilo da je neodlučnim rezultatom prvenstvo izgubljeno izazvao je pravi delirij na Starom placu i u cijelom Splitu, a Broketi donio trajnu slavu.

## Reprezentacija

Božo Broketa bio je i reprezentativac bivše države. Prvi put je debitirao u državnom dresu 11. svibnja 1946. S nogometnom reprezentacijom Jugoslavije osvaja srebrenu olimpijsku medalju 1948. godine u Londonu. Odigrao je dosta utakmica, a bio je sudionik i prvog poslijeratnog * obnovljenog* Svjetskog prvenstva u nogometu održanog u Brazilu 1950. godine.

## Inozemna karijera
Jednom je - oduševljen pobjedom zagrebačkog Dinama nad nogometašima Crvene zvezde - poslao *plavima* brzojav u kojem je stajalo: "Dok je srca bit će i Croatie".  Nakon igranja u Splitu, Broketa odlazi igrati u inozemstvo. U sezoni 1958/59. igra za nizozemski Ajax.
## Reference
Zvonimir Deranja

**Zvonimir Deranja** (Dubrovnik, 22. rujna 1979.), bivši hrvatski nogometaš.

Nogometnom se počeo baviti u lokalnim klubovima Slavenu iz Grude, Konavle,te vrlo kratko u dubrovačkom GOŠK-u. Nakon što su ga zamijetili skauti Hajduka prešao je u oml. školu splitskog kluba. Popularni *"Popaj"* krenuo je sa seniorskom karijerom sezone 1996./97., probijajući se kao junior polako do svog mjesta u momčadi, koje je dobio dvije godine nakon toga. Za Hajduk je nastupio ukupno **276** puta i zadao **105** golova, od čega 66 u službenim utakmicama i 39 u prijateljskim.

 Sezone 98./99. zabilježio je 25 nastupa i 15 pogodaka čime je bio najbolji strijelac momčadi, i drugi u ligi iza Šibenikova Joška Popovića. U to vrijeme vrlo je dobrim igrama u mladoj reprezentaciji privlačio veliku pažnju na sebe, te su mu mnogi proricali veliku karijeru, a posebno se isticao vrlo lijepim pogotcima, među kojima se najviše pamte oni škaricama. 2001. osvojio je naslov prvaka države, međutim svo to vrijeme igre mu se nisu očekivano poboljšavale s obzirom na neosporan talent. S vremenom je počeo igrački stagnirati, poziv za reprezentativnu A-vrstu nije dobio, a kulminiralo je sezone 03./04. kada je zabilježio tek 6 nastupa za momčad, igrajući kao rezerva Krpanu, Turkoviću i Buli.

Nakon te, šampionske, sezone uputio se prema francuskom Le Mansu. Tamo se nije uspio probiti do prve momčadi postigavši 4 gola u 4 puta više utakmica ( polovica sezone ), pa se u rujnu naredne sezone nakon raskida ugovora, na inzistiranje pristiglog trenera Ivana Gudelja, vratio u matični klub. Međutim, uklopio se u sivilo Hajduka te sezone postigavši tek jedan gol, u prvoj utakmici nakon povratka. Svoj povrataka kasnije je prozvao najvećom greškom u životu, s obzirom da su ga se u klubu na ljeto "riješili" bez objašnjenja.

Nakon raskida ugovora, Deranja se zaputio prema francuskom drugoligašu Libourneu, gdje trenutno redovito igra i postiže pogotke, s nadom u možebitni transfer u nešto bolji klub. Od 1. veljače 2008. godine Zvone je iz Libournea prešao u redove belgijskog prvoligaša Royal Excelsior iz Mouscrona za koje je već u svom prvom nastupu postigao i svoj prvi gol. U ljeto 2010. je prešao u redove RNK Splita. Nakon samo par nastupa u prvoj momčadi, i to  ulazaka sa klupe, u zimskoj pauzi raskinuo je ugovor sa RNK Splitom i trenutno je u statusu nogometaša bez angažmana.

Prvi službeni nastup za Hajduk (zamjena Vedranu Madžaru) je utakmica protiv Istre 8. prosinca 1996., koju je Hajduk dobio sa **0:1** u Puli zgoditkom Čeke. Čak 10 golova dao je na utakmicama za kup i 3 na europskim natjecanjima




## Reference
Nataša Drenčić-Jerković

**Nataša Drenčić-Jerković** (Dubrovnik, 15. ožujka 1948.), hrvatska sportska djelatnica, predsjednica, sutkinja i aktivna skakačica Kluba za skokove u vodu Trešnjevka.

## Biografija
Rođena je u Dubrovniku, gdje je završila osnovnu i srednju školu. Diplomirala je na Fakultetu za fizičku kulturu u Zagrebu. Bavila se klasičnim baletom, gimnastikom, plivanjem, a s KUD-om Linđo bilježi nastupe i na Dubrovačkim ljetnim igrama.

Najveće sportske rezultate postiže u skokovima u vodu. Šest puta je prvakinja Jugoslavije, 15 puta osvaja prva mjesta na natjecanjima u Hrvatskoj, na Balkanskim igrama u Bukureštu 4. mjesto, a kasnije na istom natjecanju u Sofiji 5. mjesto.

Od 1976. radi kao profesorica tjelesne i zdravstvene kulture u III. gimnaziji u Zagrebu. Od 1996. godine ponovo se natječe u skokovima u vodu kao veteranka i postiže zapažene rezultate. Od 2001. godine predsjednica je, sutkinja i aktivna skakačica Kluba za skokove u vodu Trešnjevka.

2006. godine dobitnica je diplome "Zaslužni kineziolog" Hrvatskog kineziološkog saveza u znak priznanja za višegodišnji uspješni rad.

Državna nagrada za šport "Franjo Bučar" dodijeljena joj je za 2007. godinu.
Ivo Dulčić

**Ivo Dulčić** (Dubrovnik, 1916. - Dubrovnik, 1975.), hrvatski slikar, koji se isticao osobitim smislom za bogat kolorit, i ljubav prema motivima iz svog rodnog grada.

## Biografija

U rodnom gradu pohađa Klasičnu gimnaziju, zatim studira pravo u Beogradu i Zagrebu. Kao apsolvent prekida studij,  i 1941. upisuje slikarstvo na zagrebačkoj Akademiji likovne umjetnosti gdje studira u klasi profesora; Omera Mujadžića i Ljube Babića.
Godine 1946., svađa se sa svojim profesorima ( formalno zbog otpora socrealizmu, koji je tada uveden na Akademiju ) te još jedamput napušta studij i vraća se u Dubrovnik.

Godine 1955. u Zagrebu uređuje atelijer, te otada živi i radi između sjevera i juga domovine.

*Dulčićev* slikarski jezik je kombinacija ekspresije, brzog, plastičnog crteža, uz profinjeni osjećaj za boju i teksturu. On je  i majstor atmosfere, a  u portretiranju ljudskog lika istančani psiholog. 
U hrvatskom slikarstvu, ostat će trajno obilježen kao jedan od rijetkih ( i prvih poslijeratnih ) slikara koji je trajno njegovao sakralne teme ( slikarstvo sa vjerskom tematikom ). Prvi njegov zapaženi rad na tu temu, bila je freska *Krista Kralja* u crkvi *Gospe od zdravlja* u Splitu (1959.).

Osobito je značajan njegov rad na crkvenim vitrajima jer u tom području unosi gotovo revolucionarne
novosti, izazivajući katkad i prosvjede predstavnika Crkve. Ostvario je brojna djela u ovoj tehnici od crkava u; Zagrebu( sv. Franje i Majke Božje Lurdske ), zatim u Dubrovniku ( Dominikanski samostan ), Sarajevu, Kreševu (crkva sv. Katarine pri Franjevačkom samostanu), Bugojnu i Essenu( Crkva Hrvatske Katoličke Misije, 1966.).

## Izložbe

* Split ( 1948.)
* Zagreb, *Slike i crteži: 1943.-1970.*, Moderna galerija,(18.12. 1970. - 17.1. 1971.) 
* Rijeka 
* Split 
* Dubrovnik 
* Firenca
* Essen

O njegovu je radu napisala monografiju hrvatska povjesničarka umjetnosti Ivanka Reberski.

## Izvori
Elvis Fatović

**Elvis Fatović** (Dubrovnik, 8. svibnja 1971.), bivši hrvatski vaterpolist i bivši trener Vaterpolo kluba Jug. Izbornik Australije od kraja siječnja 2013.

Elvis Fatović jedan je od najboljih i najtrofejnijih hrvatskih vaterpolista u povijesti. U svojoj bogatoj igračkoj karijeri nastupao je za Jug i Mladost. Igrao je na poziciji lijevog vanjskog napadača. Karijeru je započeo u dubrovačkom velikanu Jugu da bi 1992. prešao u najljućeg rivala, zagrebačku Mladost. S Mladosti je osvojio prvenstvo i kup Hrvatske 1993., te se potom vratio u Jug s kojim je ostvario zavidnu karijeru. S Jugom je osvojio 5 naslova prvaka Hrvatske te 6 puta naslov pobjednika hrvatskog kupa. Dva puta je odveo Jug do naslova europskog prvaka (2001. i 2006.), a osvojio je i LEN kup 2000.. Nastupio je za hrvatsku reprezentaciju 128 puta i osvojio je srebro na Europskom prvenstvu 2003. u Kranju. S mladom reprezentacijom Jugoslavije okitio se naslovima svjetskog (1989.) i europskog (1990.) prvaka.

Igračku karijeru je okončao 2007., te je od tada obnašao dužnost trenera prve momčadi Juga do kraja 2011. godine od kad trenira mlađe uzraste. Kao trener, osvojio je dva naslova pobjednika hrvatskog kupa, Jadransku vaterpolsku ligu u sezoni 2008./09. te prvenstvo Hrvatske u sezoni 2008./09..

Kao igrač je često puta bio jednim od najboljih strijelaca državnog prvenstva.

Kao pomoćni trener osvojio je zlatnu medalju na Olimpijskim igrama u Londonu 2012. gdje je u prvoj utakmici na ovim igrama s kolegom Kobeščakom vodio reprezentaciju do pobjede nad Grčkom.

Na SP-u 2013. kao izbornik Australije ostvario je u skupini pobjedu nad Kinom i neriješen ishod protiv Mađarske. U osmini završnice reprezentacija koju vodi pobijedila je Njemačku 8:4. U četvrtzavršnici protiv Hrvatske Australija je nakon produžetaka izgubila 7:6. To pokazuje kako je jedan od zaslužnih za veliki iskorak u australskom vaterpolu.

## Izvori
Nikša Butijer

**Nikša Butijer** (Dubrovnik, 6. listopada 1978.) je hrvatski kazališni, televizijski i filmski glumac.

## Filmografija
### Televizijske uloge
* "Loza" kao Jozo (2011.-2012.)
* "Stipe u gostima" kao Franjo (2011.)
* "Moja 3 zida kao Nikša (2009.)
* "Stipe u gostima" kao rođakov sin (2009.)
* "Bibin svijet" kao liječnik (2008.)
* "Bitange i princeze" kao Jožica (2008.)
* "Naša mala klinika" kao Toni Jefer (2006.)

### Filmske uloge
* "Svećenikova djeca" kao Petar (2013.)
* "Zagrebačke priče" (2012.)
* "Zabranjeno smijanje" (2012.)
* "Životinjsko carstvo" kao Medo (2012.)
* "Fleke" kao taksist Mate (2011.)
* "Majka asfalta" kao kamiondžija (2010.)
* "Čovjek ispod stola" kao Pepo Ringlov (2009.)
* "Tulum" kao Braco (2009.)
* "Crnci" kao Šaran (2009.)
* "Kino Lika" kao Kombajn (2008.)

## Vanjske veze
* 
* Stranica na Mala-scena.hr
Lukrecija Brešković

**Lukrecija Brešković** (Dubrovnik, 30. kolovoza 1940.) je hrvatska kazališna, filmska i televizijska glumica.

## Filmografija
### Televizijske uloge
* "Stipe u gostima" kao Višnja (2011.)
* "Zakon ljubavi" kao Mira Tadej (2008.)
* "Ponos Ratkajevih" kao časna sestra (2007.-2008.)
* "Ljubav u zaleđu" kao Agata Radić (2005.-2006.)
* "Villa Maria" kao Magda (2004.-2005.)
* "Ubi ili poljubi" kao Tomina žena (1984.)

### Filmske uloge
* "The Show Must Go On" kao Lucija Dogan (2010.)
* "Život sa stricem" kao Martinova majka (1988.)
* "Dječak sa Sutle" (1987.)
* "Od petka do petka" (1985.)

## Vanjske veze
*
Boris Jarak

**Boris Jarak** (Dubrovnik, 19. travnja 1963.) - bivši je hrvatski rukometaš. U karijeri je igrao za RK Medveščak.

## Vanjske veze
*Profil
Nina Hladilo

**Nina Hladilo** (Dubrovnik) je hrvatska kazališna i filmska glumica.

## Filmografija
### Filmske uloge
* "Dubrovački škerac" (2001.)
* "Baka Bijela" kao susjeda Jelka (1992.)
* "Hajde da se volimo 2" (1989.)
* "Hajde da se volimo" (1987.)
* "Die Verliebten" kao Lehrerin (1987.)
* "Kraj rata" (1984.)

## Vanjske veze
*
*Stranica na Kazalište-Dubrovnik.hr
Nikola Dimitrović

**Nikola Dimitrović** (Dubrovnik, oko 1510. - Kreta 1553.-1555.) hrvatski renesansni pjesnik.

Autor je pobožno-didaktičke, moralizatorske i religiozne poezije. Najvrjednije su njegove poslanice, sve posvećene Nikoli Nalješkoviću.

## Biografija

Potječe iz ugledne građanske i trgovačke obitelji. Školovao se u Dubrovniku, putovao kao trgovac po Italiji, Panoniji, Africi, Bliskom istoku i umro od kuge na jednom od trgovačkih putovanja.

Od njegovih djela sačuvana je samo religiozna i moralistička poezija iz zrelijih godina koju odlikuje jasnoća izraza i realizam - "Sedam salam pokornjijeh kralja Davida", tiskano u Mletcima 1549. godine - prva knjiga dubrovačkog autora tiskana na hrvatskom jeziku.

## Djela

* "*Sedam salam pokornjijeh kralja Davida*", Mletci, 1549. (Razlike pjesni duhovne – 14 pjesama izdanih zajedno sa zbirkom)
* Poslanice, 4 poslanice upućene Nikoli Nalješkoviću, iz Stolnog Biograda 1546. godine, iz Aleksandrije 1553. godine
* Pričice uzete iz Svetog pisma (niz mudrih rečenica pretočenih u stihove)

## Izvori
Miho Demović

**Miho Demović** (Dubravica, Konavle, 1934.) - hrvatski svećenik Dubrovačke biskupije, glazbeni povjesničar, muzikolog i dugogodišnji glavni dirigent crkvenog zbora (regens chori) zagrebačke katedrale. Pronašao je izgubljeni Dubrovački misal.

Rođen je 1934. godine u Dubravici u Konavlima.

Svojim znanstvenim radovima afirmirao je Dubrovnik i hrvatsku kulturu. Pronašao je Dubrovački misal prije četrdesetak godina u oxforskoj knjižnici. Uz dozvolu iz Oxforda, objavljeno je izdanje pretiska Dubrovačkog misala 2011. godine u izdanju Dubrovačkih knjižnica. Predanim znanstvenim istraživačkim radom utvrdio je i dokazao da Misal potječe iz dubrovačke katedrale sv. Marije. Misal je pisan beneventanskim pismom i notacijom te najbolje predstavlja beneventansko pjevanje u južnoj Dalmaciji i spomenik je nulte kategorije. 

Dobitnik je nagrade Grada Dubrovnika za životno djelo 2007. godine.

## Izvori
Ivo de Giulli

**Ivo de Giulli** (Dubrovnik, 1876. - Dubrovnik, 1957.) je bio hrvatski političar, diplomat, pravnik i javni radnik. Po struci je bio odvjetnik. Bio je Hrvat.

Bio je gradskim vijećnikom u Dubrovniku.

Uređivao je i izdavao list Crvenu Hrvatsku od 1905. do 1907. godine. List se tiskao u tiskari njegove obitelji u Dubrovniku od ožujka 1906. godine.

Bio je značajnim dioničarom Hrvatske vjeresijske banke, moćnog predstavnika hrvatskog kapitala, jer je ta banka smjela osnivati podružnice diljem Austro-Ugarske. Ista je banka bila gospodarskim osloncem Samostalna organizacija Hrvatske stranke.

Zbog članstva u tom odboru, austrijske su sudske vlasti naredile uzapćenje njegove cjelokupne pokretnei nepokretne imovine, kao i Anti Trumbiću i Juliju Gazzariju iz Šibenika, zbog "veleizdaje".
Za  vrijeme 1. svjetskog rata bio je članom Jugoslavenskog odbora, čijeg je pariškog ureda bio šef. 1916. je uručio francuskom ministarstvu vanjskih poslova memorandum o hrvatskom pitanju; istovremeno pred Pašićem branio Supila, za razliku od srpskih predstavnika u Odboru. Naime, jedino se de Giulli slagao sa Supilom koji je još 1915. razgovarajući sa srpskim dužnosnicima rekao da *Hrvati moraju znati u kakvu državnu zajednicu ulazu, drugim riječima da unutrašnje uređenje buduće Jugoslavije treba biti riješeno prije konačnog ujedinjenja.*

Smatrao je bitnim ravnopravnost vjera u budućoj državi, pa je stoga smatrao potrebnim da Kraljevina Srbija treba pokazati pred zajednicom europskih naroda ozbiljnu namjeru kojom bi promijenio pravoslavlju status povlaštene vjere u državi Srbiji, jer joj je ondje ustavom bio osiguran položaj državne vjere.

Potpisnikom je varšavske konvencije o unifikaciji određenih relativnih pravila međunarodnog zračnog prometa od 12. listopada 1929. 

U Kraljevini Jugoslaviji bio je generalnim konzulom u Jeruzalemu. 
Nakon što je taj konzulat otvoren 31. prosinca 1936. godine, de Giulli je ukazom od 30. travnja 1937. postao generalnim konzulom, a dužnost je počeo obnašati 29. studenoga 1937. godine. Održavao je veze s kolonijom Židova koji su iselili s područja Kraljevine Jugoslavije u Palestinu nakon 1. svjetskog rata. Pratio je bit i probleme arapsko-židovskih odnosa.

Napisao je djelo:
**La vie maritime des Yugoslaves et leur marine marchande*, 1918.

## Reference
Benedikt Dubrovčanin

**Benedikt Dubrovčanin** (***Benedictus a Ragusio***), (Dubrovnik, oko 1663. – 19. VI. 1713.), katolički prezbiter i franjevački provincijal

Stupio je u Provinciju sv. Frane u Dubrovniku oko 1681. g. Bio je glavni lektor na Studiju Male braće u Dubrovniku (tijekom deset godina) i poznat propovjednik na hrvatskome jeziku. Vrlo je zaslužan za dubrovački samostan, crkvu i biblioteku. Dva je puta biran za provincijala (1701. i 1710.). Bio je i definitor, kustod i komesar – vizitator. Radi velike brige za bolesnike nazvan je “otac bolesnika”. Bio je poznat po gorljivosti i pobožnosti.

## Literatura

* http://www.ofm-sv-jeronim.hr/index.php?option=com_content&task=blogcategory&id=67&Itemid=82
Nada Bunić

**Nada Bunić** (Speranza di Bona) (Dubrovnik,  - , ) bila je hrvatska renesansna pjesnikinja. Pisala je sonete, stance, oktave i madrigale. 1569. na talijanskom jeziku objavljuje djelo *Difesa de le rime et prose de la Signora Speranza, et Vittoria di Bona, in difesa di suo honore, & contra quelli, che ricerco farli infamia con sue rime. Ad Instantia della Signora Speranza Vittoria di Bona* (*Obrana rima i proza gospođe Speranze Vittorije Bone, u obranu njezine časti, a protiv onih koji su je oklevetali svojim rimama. O trošku gospođe Speranze Vittorije Bone*). Uz sestru Juliju Bunić (Giulia Bona), Maru Gundulić i Cvijetu Zuzorić pripadala je ženskome društvu iz dubrovačke *Akademije složnih* (*Dei Concordi*).

## Izvori
* Studia Romanica et Anglica Zagrabiensia, 54/2010
* Vijenac 271/2004 
* Vijenac 270/2004 

## Vanjske veze

* Soneti i stance u: Vijenac 270/2004
Ambroz Gučetić

**Ambroz Gučetić** (1563.-1632.) je bio među prvim je hrvatskim biografima. Iz Dubrovnika je.

## Izvori