open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Geschlecht in Fesseln

***Geschlecht in Fesseln*** () je njemački crno-bijeli nijemi film snimljen 1928. u režiji Williama Dieterlea, poznat kao jedan od filmova Weimarske Njemačke koji se na najeksplicitniji način dotakao teme homoseksualnosti. Dieterle u filmu igra glavnu ulogu - mladog muškarca koji je, braneći suprugu (čiji lik tumači Mary Johnson) od napasnika, slučajno prouzročio njegovu smrt te je osuđen na višegodišnju zatvorsku kaznu. Radnja prikazuje kako dugogodišnja razdvojenost tjera supružnike da svoje seksualne potrebe zadovolje izvan braka - supruga u preljubničkoj aferi, a suprug kod gej zatvorenika, a što će na kraju dovesti do tragičnih posljedica.

## Vanjske veze
*
La Coquille et le Clergyman

***La Coquille et le clergyman*** () je francuski crno-bijeli nijemi film snimljen 1928. u režiji Germaine Dulac. Scenario za film je napisao znameniti nadrealistički književnik Antonin Artaud, a radnja prikazuje kako kod katoličkog svećenika (čiji lik tumači Alex Allin) zabranjena žudnja prema supruzi jednog oficira izaziva bizarne erotske halucinacije. *La Coquille et le clergyman* se ponekad naziva prvim nadrealističkim filmom, iako se ta titula češće pripusuje Bunuelovom *[[Andaluzijski pas|Andaluzijskom psu]]* snimljenom godinu dana kasnije. Nakon premijere je Artaud izrazio nezadovoljstvo filmom, a također je imao problema i sa cenzurom. U Britaniji je tamošnji cenzorski odbor film zabranio sa znamenitim obrazloženjem: "Ako ovaj film ima nekakvo značenje, ono je bez svake sumnje neprihvatljivo". Usprkos toga je dobio pohvale dijela kritike te se smatra jednim od najznačajnijih ostvarenja francuske filmske avangarde 1920-ih

## Literatura
* Alain et Odette Virmaux, *Les Surréalistes et le cinéma*, Seghers, 1976 ; nouvelle édition Ramsay, 1988 
* Alain et Odette Virmaux, *Artaud/Dulac, La Coquille et le Clergyman*, Éditions Paris Expérimental, 1999 http://www.paris-experimental.asso.fr/images/stories/doc_pdf/catalogue/parisexp_catalogue_2008.pdf

## Vanjske veze
* 
* ''La Coquille et le Clergyman'' sur BiFi.fr
* ''La Coquille et le Clergyman'' sur Ubu.com
* ''La Coquille et le Clergyman''  sur lightcone.org
Marjan Turnšek

**Marjan Turnšek** (Celje, 25. jul 1955 - ) je slovenski rimokatolički svećenik i teolog, koji je od 2011. do 2013. služio kao nadbiskup Maribora.

Rodio se u Celju gdje je završio i gimnaziju. Godine 1974. se upisao na Teološki fakultet u Ljubljani, gdje je 1981. diplomirao. Iste godine se zaredio. Godine 1987. je magistrirao na Papskom univerzitetu Gregoriana. Od 1991. je predavao na ljubljanskom Teološkom fakultetu. Godine 2006. je postavljen za biskupa novostvorene Murskosobotske biskupije. 28. novembra 2009. je od strane pape Benedikta XVI imenovan za pomoćnog mariborskog biskupa, a 2011. je postao nadbiskup nakon odstupanja svog prethodnika Franca Krambergera. 31. jula 2013. ga je papa Franjo pozvao da odstupi zbog financijskih problema u kojima se našla Mariborska nadbiskupija; isti je poziv upućen ljubljanskom nadbiskupu Antonu Stresu. Od 31. jula mariborsku nadbiskupiju privremeno vodi celjski biskup Stanislav Lipovšek.

## Vanjske veze

* COBISS - Osebna bibliografija
Anton Stres

**Anton Stres** (Donačka Gora, 15. decembar 1942 - ) je slovenski rimokatolički svećenik, teolog i filozof koji je od 2010. do 2013. služio kao nadbiskup Ljubljane.

Diplomirao je na Teološkom fakultetu u Ljubljani 1966. godine, a magistrirao filozofiju na Institut Catholique de Paris. Godine 1974. je na Teološkom fakultetu u Ljubljani obranio doktorat pod naslovom *Razvoj marksističkog shvaćanja religije u poratnoj Jugoslaviji*.

13. maja 2000. ga je papa Ivan Pavao II imenovao pomoćnim biskupom Maribora i titularnim biskupom Ptuja. Nakon reorganizacije Crkve u Sloveniji i uspostave Celjske biskupije 21. maja 2006. je imenovan za prvog celjskog biskupa. 28. novembra 2009. je imenovan za nadbiskupa Ljubljane, a nakon toga je 2010. i 2012. bio biran za predsjednika Slovenske biskupske konferencije.

31. jula 2013. je na poziv pape Franje odstupio zajedno sa mariborskim nadbiskupom Marjanom Turnšekom, nakon što su u Mariborskoj nadbiskupiji otkriveni financijski problemi. Mjesto ljubljanskog nadbiskupa je privremeno preuzeo Andrej Glavan, biskup Novog Mesta.

## Vanjske veze

* COBISS - Osebna bibliografija
Kraljevina Poljska (1916–1918)

**Kraljevina Poljska** (; ), također poznata i po neslužbenom nazivu **Regentsko Kraljevstvo** (; ) bila je klijentska država koja je za vrijeme prvog svjetskog rata od 1916. do 1918. postojala na istočnom dijelu današnje Poljske, odnosno na područjima predratnog ruskog Privislinskog kraja (bivša Kongresna Poljska), koju su za vrijeme rata okupirale trupe Centralnih sila. Osnovana je godinu dana nakon početka okupacije, kada su saveznici - Njemačko Carstvo i Austro-Ugarska - dotada nesložni po pitanju sudbine okupiranih područja, zaključili da će im nominalna obnova nezavisne poljske države pomoći da na svoju stranu privuku poljsko stanovništvo, nadoknade ljudske gubitke u dotadašnjem toku ratu i steknu podršku u dotada neutralnim državama. Ta je odluka formalno objavljena Aktom 5. novembra 1916. nakon čega su se počeli formirati lokalni organi vlasti, od kojih je stvoren Privremeni savjet države. Granice države, pa ni njen budući monarh, nisu bili određeni. To, kao i spor oko regrutacije i kriza zakletve je doveo do raspuštanja Privremenog savjeta. On je 12. septembra 1917. zamijenjen sa Regentskim savjetom, a Poljskoj su okupatori dali i privremeni oktroirani ustav. Novu državu je nakon Oktobarske revolucije i Brest-Litovskog mira priznala i Sovjetska Rusija, ali je ona među lokalnim stanovništvom počela gubiti podršku zbog njemačkog inzistiranja na nezavisnosti Litve i teritorijalnih koncesija pro-njemačkoj Ukrajini. Konačni udarac Kraljevini Poljskoj je zadao sve izgledniji poraz Centralnih sila u ratu. 6. novembra 1918. je u Lublinu proglašena alternativna vlada Poljske Narodne Republike, a pet dana kasnije - istovremeno s njemačkom kapitulacijom - je Regentski savjet svu vlast predao Jozefu Pilsudskom koji je proglasio Republiku Poljsku.

## Literatura
*  Immanuel Geiss, Tzw., *Polski Pas Graniczny 1914-1918*, Warszawa, 1964.
*  Janusz Pajewski, *Pierwsza Wojna Światowa 1914-1918*, Wydawnictwa PWN, 2005.
*  Piotr Eberhardt, "Projekty aneksyjne Cesarstwa Niemieckiego wobec ziem polskich podczas I wojny swiatowej in Problematyka geopolityczna ziem polskich", Warszawa: PAN IGiPZ, 2008.
* Hajo Holborn, *A History of Modern Germany: 1840-1945*, Princeton University Press, 1982.
* Hein Eirch Goemans, *War and punishment: the causes of war termination and the First World War*, Princeton University Press, 2000.
*  Józef Rapacki, Pro memoria. Prusak w Polsce, Wydawnictwo Tygodnika Ilustrowanego, Warszawa.
Ruy Blas

***Ruy Blas*** je tragedija francuskog književnika Victora Hugoa premijerno izvedena u Parizu 8. novembra 1838. godine. Radnja je smještena u Španiju 1699. godine, a naslovni junak je sluga koga je njegov gospodar Don Salluste de Bazan lažno predstavio kao plemića kako bi zaveo i osramotio kraljicu koja mu se bila zamjerila. Radnja prikazuje kako se Ruy Blas iskreno zaljubi u kraljicu, postaje premijer i provodi socijalne i druge reforme prije nego što bude raskrinkan s tragičnim posljedicama. *Ruy Blas*, djelomično motivirana Hugovim republikanskim idealima i kritikom tadašnje Julske monarhnije, je bila jedna od najuspješnijih i najpopularnijih Hugoovih drama iz njegove romantične faze, a kasnije je poslužila kao predložak za popularne opere i filmske adaptacije.

Don César de Bazan, jedan od likova iz drame, poslužio je godine 1845. kao protagonist istoimene komedije Dumanoira i Adolphea d'Enneryja, koja je također adaptirana u nekoliko opera i filmova.

## Likovi
* Ruy Blas
* Don Salluste de Bazan, markiz Finlasa
* Don César de Bazan, grof Garofe
* Don Guritan
* Grof od Camporeala
* Markiz od Santa-Cruza
* Markiz del Basto
* Grof od Albe
* Markiz od Priege
* Don Manuel Arias
* Montazgo
* Don Antonio Ubilla
* Covadenga
* Gudiel
* Doña Maria de Neubourg, kraljica Španije
* La Duchesse d'Albuquerque
* Casilda
* Lakaji, gradonačelnik, paževi, dame, gospoda, stražari, sluge

## Vanjske veze
* Les Archives du Spectacle Création du 9 mars 1961
Ruy Blas (razvrstavanje)

***Ruy Blas*** se može odnositi na : 

* *[[Ruy Blas]]*, romantična drama, autor: Victor Hugo (1838)
* *[[Ruy Blas (Mendelssohn)|Ruy Blas]]*, muzička uvertira Felixa Mendelssohna Bartholdyja (1839)
* *[[Ruy Blas (Marchetti)|Ruy Blas]]*, opera čiji je autor Lilippo Marchetti (1869)
* *[[Ruy Blas (film, 1948)|Ruy Blas]]*, francuski igrani film, rež. Pierre Billon (1948)
Noble patria, tu hermosa bandera

**"Noble patria, tu hermosa bandera"** (srpskohrvatski: *Plemenita domovino, tvoja lijepa zastava*), znana i kao **"Himno Nacional de Costa Rica"**, nacionalna je himna Kostarike. Himna je izvorno usvojena još 1853. godine, koristeći samo glazbu koju je skladao Manuel María Gutiérrez. Riječi, koje je napisao José María Zeledón Brenes, dodane su 1900. godine.

## Tekst

## Reference

## Vanjske veze
* Costa Rica: ''Noble patria, tu hermosa bandera'' - Audio of the national anthem of Costa Rica, with information and lyrics 
* WMA File 
* Archive MIDI File 
* Boletín de Cientec sobre los símbolos patrios 
* Himno a la Bandera de Costa Rica - MP3 File
* Más que un canto , Documentary the history of the Lyric and music of the himno.
* La Paz - Debajo del Canto , analysis of texts and events that inspired the national anthem.
Ruy Blas (Mendelssohn)

**'Ruy Blas**' (op. 95) je muzička uvertira koju je njemački kompozitor Felix Mendelssohn-Bartholdy napisao za dramu *[[Ruy Blas]]* francuskog književnika Victora Hugoa. Mendelssohn, koji je po vlastitim riječima "prezirao" Hugovu dramu, napisao je uvertiru nekoliko tjedana prije njene premijere u lajpciškom Althes Theateru 11. marta 1839. Samostalno je izvedena deset dana kasnije. Traje oko osam minuta.

## Vanjske veze
* 
*  Programme de concert du Berliner Philharmoniker, mai 2006 : Georg Rudiger, *Bläsernes und Gläsernes, Blechbläser machen Theater: Felix Mendelssohn Bartholdys Ouvertüre zu Ruy Blas c-Moll op. 95* (Lire en ligne).
Ruy Blas (Marchetti)

***Ruy Blas*** je opera (lirska drama) u četiri čina za koju je muziku komponirao Filippo Marchetti, a libreto napisao Carlo d'Ormeville. Temelji se na istoimenom kazališnom komadu Victora Hugoa. Premijerno je izvedena u milanskoj Scali 3. aprila 1869.

## Likovi
* Donna Maria De Neubourg *kraljica Španije ([[sopran]])
* Don Sallustio De Bazan, *markiz od Finlasa i premijer* ([[bariton]])
* Don Pedro De Guevarra, *grof od Camporeala i guverner Kastilje* ([[tenor]])
* Don Fernando De Cordova, *markiz od Priega i vrhovni nadzornik financija* ([[bas]])
* Don Guritano, *grof od Onatoa i majordom* (bas)
* Donna Giovanna De La Cueva, *vojvotkinja od Albuquerquea, prva dvorska dama* ([[mezzo-sopran]])
* Don Manuel Arias, *veliki vitez* (bas)
* Ruy Blas, *sluga don Sallustija* (tenor)
* Casilda, *dvorska dama* ([[contraalt]])
* Sluga (tenor)
* *Dvorske dame, plemići, stražari, paževi, sluge''

## Izvori

## Vanjske veze
*  Livret avec la distribution de Turin (Lire en ligne)
Dumanoir

**Philippe-François Pinel**, poznatiji pod pseudonimom **Dumanoir** (Capesterre-Belle-Eau, 31. jul 1806 - Pau, 16. novembar 1865) bio je francuski književnik, specijaliziran Vodvilj, za drame i operne librete. Njegovo najpoznatije djelo je komedija Don César de Bazan koju je 1845. napisao zajedno sa Adolpheom d'Enneryjem.

## Najvažnija djela

### Drame
* 1839 : Les Premières Armes de Richelieu (ko-autor: ), 
* 1840 : Indiana et Charlemagne (ko-autor: Jean-François Bayard), Théâtre du Palais Royal
* 1842 : Ma maîtresse et ma femme, comédie-vaudeville in 1 act, (ko-autor: Adolphe d'Ennery), 
* 1843 : Les Hures-Graves (ko-autor:  i ), Théâtre du Palais Royal
* 1844 : Don César de Bazan (ko-autor: Adolphe d'Ennery), 
* 1845 : Le Code des femmes, Théâtre du Palais Royal
* 1846 : Gentil-Bernard ou L'Art d'aimer (ko-autor: Clairville), Théâtre des Variétés
* 1849: , vaudeville in 3 acts (ko-autor: Eugène Labiche and Clairville), Théâtre du Palais Royal
* 1853 : La case de l'oncle Tom, (ko-autor: Adolphe d'Ennery), 
* 1857 : Les Bourgeois gentilshommes, comédie en 3 actes, en prose, Théâtre du Gymnase
* 1862 : Les Invalides du mariage, comédie en 3 actes (ko-autor: Lafargue), 

### Opera i balet
* 1840 : *La Perruche*, opéra-comique en 1 acte (ko-autori: Louis Clapisson i Jean-Henri Dupin) 
* 1840 : *Grisélidis* ballet, autor: Adolphe Adam

## Izvori

## Literatura
* American-Cyclopaedia-Pinel
* Brown University Library - Dumanoir
Dumanoir (razvrstavanje)

Ime **Dumanoir** se može odnositi na : 
* Guillaume Dumanoir, francuski kompozitor (1615-1697)
* Jean Michel Hubert-Dumanoir, francuski političar (1744-1827)
* Pierre Dumanoir le Pelley, francuski viceadmiral (1770-1829)
* Dumanoir, francuski dramski pisac (1806-1865)

## Povezano
* Yves du Manoir (1904-1928), francuski avijatičar i ragbijaš
* Challenge Yves du Manoir
* Stade Yves-du-Manoir
Šareni dućan

**Šareni dućan** je izdavačka kuća u Hrvatskoj. Sjedište joj je u Koprivnici. Osnovao ga je Krunoslav Jajetić 1997. godine. Jedna je od rijetkih hrvatskih nakladničkih kuća izvan Zagreba koje objavljuju djela kultnih ili alternativnih klasičnih autora.

## Izvori

## Vanjske veze
* Službene stranice
Don César de Bazan (drama)

***Don César de Bazan*** je kazališni komad francuskih književnika Dumanoira i Adolphea d'Enneryja, premijerno izveden u Parizu 1844. godine. Temelji se na motivima Hugoove drame Ruy Blas premijerno izvedene šest godina ranije. Iz nje je "posuđen" naslovni protagonist, siromašni španski plemić s kraja 17. vijeka koji je završio u zatvoru i čeka pogubljenje zbog ubistva u dvoboju. Radnja prikazuje kako postaje upetljan u spletke na dvoru Carlosa II i njegovu ljubav prema lijepoj uličnoj pjevačici po imenu Maritana. Predstava, u kojoj je naslovnu ulogu tumačio Frédérick Lemaître je doživjela veliki uspjeh, a kasnije i veliki broj adaptacija. Već 1845. je irski kompozitor William Vincent Wallace napisao operu *[[Maritana]]*, a godine 1872. Jules Massenet mnogo poznatiju operu *[[Don César de Bazan]]*. Jednu od adaptacija predstavlja i hollywoodski nijemi film *[[Rosita (film)|Rosita]]* iz 1923. s Mary Pickford u glavnoj ulozi.
Frédérick Lemaître

**Frédérick Lemaître**, pravim imenom **Antoine Louis Prosper Lemaître** (21. jul 1800 - 26. januar 1876) bio je francuski kazališni glumac i dramski pisac, poznat po nizu zapaženih uloga u dramama te kao jedna od najpopularnijih ličnosti pariške četvrti Boulevard du crime.

Kasnijim generacijama je poznat kao lik u znamenitom filmu *[[Les Enfants du paradis]]* iz 1945. godine, gdje ga je tumačio Pierre Brasseur.
Andrej Ćilerdžić

**Andrej** (svetovno **Andreja Ćilerdžić**; Osnabrik, Zapadna Nemačka, 21. avgust 1961) je episkop austrijsko-švajcarski.

## Biografija

Episkop Andrej (Ćilerdžić) je rođen kao sin protojereja-stavrofora Dobrivoja Ćilerdžića 1961. godine u Osnabriku, Zapadna Njemačka. Osnovnu i srednju školu završio je u Diseldorfu. Zatim je završio Filozofski fakultet u Solunu i Bogoslovski fakultet u Beogradu. Kasnije je završio postdiplomske studije u Solunu i studije francuskog jezika u Bosoleju (Francuska).

Zamonašio se decembra 1986. godine u manastiru Dečani. Episkop Lavrentije ga je rukopoložio u čin jerođakona u Diseldorfu marta 1987, a episkop bački Irinej u čin jeromonaha, isto u Diseldorfu oktobra 1990. godine.

Jula 1999. godine postao je protosinđel u Eparhiji bačkoj, a avgusta 2002. godine izabran je za arhimandrita u manastiru Kovilj.

## Episkop

Za vikarnog episkopa remezijanskog imenovan je na redovnom majskom zasjedanju Svetog arhijerejskog sabora koje je trajalo od 16. do 27. maja 2011. godine. On je vikar patrijarha srpskog.

## Povezano
* Episkop remezijanski

## Izvori
* Životopis izabranog Episkopa remezijanskog G. Andreja (Ćilerdžića) 
* Narečenje i hirotonija izabranog Episkopa remezijanskog G. Andreja (Ćilerdžića) 
* Andrej (Ćilerdžić): Narečeni episkop remezijanski

## Vanjske veze
* Zvanična stranica Andreja (Ćilerdžića)
* Nerečenje  i hirotonija  episkopa Andreja
* Beseda episkopa Andreja na hirotoniji
Rukometna reprezentacija Slovenije

**Rukometna reprezentacija Slovenije** predstavlja Sloveniju na međunarodnim rukometnim natjecanjima, a nalazi se pod ingerencijom Rokometne zveze Slovenije. Aktualni izbornik reprezentacije je Ljubomir Vranješ, koji je na klupi od 2019. godine.

Razvoj rukometa u Sloveniji započinje 1949. godine, kada je, u sklopu tadašnjeg saveza Jugoslavije, osnovana Rokometna zveza Slovenije. Sve do 1991. godine, slovenski rukomet razvija se u sklopu jugoslavenskog, a najpoznatiji jugoslavenski reprezentativci rodom iz Slovenije bili su Rolando Pušnik, Vlado Bojovič, Iztok Puc (koji je kasnije igrao za Hrvatsku), Peter Mahne, Leopold Kalin i Stane Papež.

Odvajanje RZS-a od RSJ-a uslijedilo je u ljeto 1991. godine, a već u ljeto 1992., Slovenija je bila punopravna članica kako IHF-a, tako i EHF-a, što im je omogućilo nastupe na međunarodnim natjecanjima. Premijerni nastup imaju 1994. godine na Euru 1994. u Portugalu, gdje osvajaju deseto mjesto. Na IHF-ovom prvenstvu svijeta prvi put nastupaju na Islandu 1995. godine, gdje osvajaju 18. mjesto. Slovenski rukomet nije imao značajnijih rezultata sve do 2000. godine, kada osvajaju peto mjesto na Euru u Hrvatskoj i osmo mjesto na Olimpijadi u Sydneyju. Nakon tih uspjeha, Slovenija ponovo ne bilježi značajne rezultate sve do 2004. godine, kada ponovo nastupaju na Olimpijadi (11. mjesto) i organiziraju EHF Euro. Kao domaćini, Slovenci uspijevaju doći do finala gdje gube od tada snažne Njemačke 25:30 i osvajaju srebrnu medalju, što im je najbolji rezultat u povijesti reprezentacije.

Nakon tog uspjeha, slovenski rukomet ponovo je ušao u krizu sve do 2012. godine, kada osvajaju šesto mjesto na Euru u Srbiji.

## Pregled natjecanja

### [[Svjetsko rukometno prvenstvo|Svjetsko prvenstvo u rukometu]]

### [[Europsko rukometno prvenstvo|EHF Euro]]

### [[Rukomet na Olimpijskim igrama|Olimpijada]]

## Aktualni sastav

Izbornik:  Boris Denič

## Izbornici

## Vanjske veze
* RZSl
Radomir Cvetić

**Radomir Cvetić** (1905-1945) je bio četnički oficir koji je za vreme drugog svetskog rata komandovao Javorskim korpusom JVUO. Pre rata je služio u kraljevskoj jugoslovenskoj vojsci gde je dobio čin majora. U četnicima je napredovao do čina potpukovnika. Njegovo ime se vezuje za počinjenje brojnih ratnih zločina. Poginuo je za vreme bitke na Zelengori u proleće 1945. ili je, prema nekim navodima, nedugo posle nje zarobljen i likvidiran od pripadnika OZNA-e.

15. novembar 1943. godine britanski kapetan Vejd, koji je bio sa četnicima u oblasti južnog Kopaonika, izveštava da je nekoliko četnika iz Cvetićevog odreda prebeglo partizanima blizu Raške. Za odmazdu Cvetić pali njihove kuće. Istog dana kapetan Mor, sa severnog Kopaonika, izveštava da je 60 četnika iz Cvetićevog odreda pokušalo da pređe partizanima u oblasti Toplice. Cvetić ih je opkolio kod Raške, ubio četrdesetoricu i zarobio dvadesetoricu, koje je mučio da bi otkrili imena seljaka koji su im pomogli. Vejd tvrdi da je Cvetić preko Nedićevih žandarma tražio od Nemaca da naoružaju po trideset civila u svakom selu za borbu protiv partizana.

Drugi izveštaj iz 1944. godine prenosi da je Cvetić klao zarobljene partizane bez suda:

U nekoliko izvještaja njemačkih okupacionih organa s kraja 1943. i iz prve polovine 1944. godine, konstatuje se lojalno držanje jedinice pod Cvetićevom komandom u borbi protiv snaga NOVJ:

## Izvori
William Vincent Wallace

**William Vincent Wallace** (11. mart 1812 - 12. oktobar 1865) bio je irski muzičar i kompozitor. Odrastao je u porodici britanskog vojnog muzičara, a muzikom se bavio od najranijih dana. Kao mladić je bio pustolovnog duha, te je zajedno sa porodicom 1835. emigrirao u Australiju gdje je osnovao prvu muzičku školu. Poslije je radio po Meksiku i SAD prije nego što je došao u London gdje je napisao operu *[[Maritana]]*. Posljednje godine života je proveo slijep i u siromaštvu.

## Vanjske veze
* Wallace, William Vincent (1812 - 1865) at the *[[Australian Dictionary of Biography]]*
* Information about Wallace and ''Maritana'' 
* 
* 
* Sheet music for "Softly ye night winds", Macon, GA: John W. Burke. From Confederate Imprints Sheet Music Collection.
Maritana

***Maritana*** je opera u pet činova (*[[grand opera]]*) za koju je muziku komponirao William Vincent Wallace, a libreto napisao Edward Fitzball, i koja je premijerno izvedena u Londonu 1845. Predstavlja adaptaciju drame *[[Don César de Bazan (drama)|Don César de Bazan]]* francuskih književnika Dumanoira i Adolphea d'Enneryja. Radnja je smještena u Španiju na kraju 17. vijeka, a naslovna protagonistica je ulična pjevačica koja će postati predmetom dvorskih spletki. Opera je doživjela veliki uspjeh, i, prema nekim izvorima, inspirirala komičnu operu *[[The Yeomen of the Guard]]* dueta Gilbert i Sullivan iz 1888. godine.

Isti predložak je godine 1872. iskoristio francuski kompozitor Jules Massenet za svoju, mogo poznatiju, operu *[[Don César de Bazan]]*.

## Uloge

## Izvori

## Vanjske veze
* Libretto of ''Maritana''
* 1871 ''New York Times'' review
* Information about four New York productions
* ''NY Times'' article describing a number of revivals
Don César de Bazan

***Don César de Bazan*** je komična opera za koju je muziku komponirao Jules Massent, a libreto napisali Adolphe d'Ennery i Jules de Chantepie, premijerno izvedena 1872. godine. Temelji se na istoimenom kazališnom komadu d'Enneryja i Dumanoira. Radnja je smještena u Španiju na kraju 17. vijeka, a protagonist je na smrt osuđeni plemić koji se ženi za lijepu ciganku kao dio dvorske spletke. Massenetu je to bila prva opera, i nije doživjela veliki uspjeh.

Godine 1845. je irski kompozitor William Vincent Wallace na osnovu istog predloška napisao operu pod naslovom *[[Maritana]]*.

## Uloge

## Izvori

## Vanjske veze
*
Don César de Bazan (razvrstavanje)

**Don César de Bazan** se može odnositi: 
* Don Cézar de Bazan, lik iz drame *[[Ruy Blas]]* Victora Hugoa (1838)
* Don César de Bazan, kazališni komad, autori: Dumanoir i d'Ennery (1844)
* Don César de Bazan, komična opera, autor: Jules Massenet (1872)
* Don César de Bazan, francuski nijemi film, rež. Victorin-Hippolyte Jasset (1909)
* Don César de Bazan, italijanski film, rež. Riccardo Freda (1942)
Haghpat

**Haghpat** (armenski: Հաղպատ, latinski: *Akhpat* ili *Hakhpat*) je selo u sjevernoj armenskoj pokrajini Lori, 10&nbsp;km grada Alaverdija i granice s Gruzijom. Najpoznatiji je po srednjovjekovnom manastiru Armenske apostolske Crkve.

Samo je smješteno na visoravni koja je izbrazdana suhim klancima bivših riječnih tokova, uključujući najveću, rijeku Debed. Tako se obližnja sela Sanahin i Akner mogu vidjeti iz Haghpata, ali se do njih teško dolazi dugim spuštanjem i penjenjem.

U Haghpatu je slabo razvijen turizam (usprkos UNESCO-voj svjetskoj baštini), većina stanovnika drži stoku i uzgaja svoje povrće, a mnogi rade u obližnjem Alaverdiju, dok ostali skupljaju plodove (ribizle i drijen) u šumama koje ga okružuju. Vodu dobavljaju iz mnogobrojnih prirodnih izvora u okolici. God. 2001. brojalo je 787 stanovnika.

## Samostan Haghpat

**Samostan Haghpat**, poznat i kao **Haghpatavank** (armenski: Հաղպատավանք) je, zajedno s obližnjim manastirom Sanahin, upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji 1996. godine, kao "remek-djelo vjerske arhitekture i važno obrazovno središte u srednjem vijeku".   

Samostan je osnovao Sveti Nišan (*Sourb Nshan*) izgradnjom malene crkve od 966.-67. godine, u vrijeme kada je Armenskim kraljevstvom vladao kralj Abas I.

Arhitekt Trdat je proširio i ukrasio malu crkvu u današnju Katedralu sv. Nišana od 967.-991. godine. Ona je tipični primjer armenske arhitekture 10. stoljeća sa središnjom kupolom koja počiva na četiri masivna stuba, dok su vanjski zidovi prekriveni nišama. Freska u apsidi prikazuje Krista Pantokratora, dok je pokrovitelj crkve, armenski knez Ahutulukhaga, prikazan na južnom transeptu. Njegovi sinovi, kneževi Smbat i Kurike, su prikazani s kraljicom Khosravanuche u obliku reljefa na istočnom dijelu svoda. Crkva je, osim dvije-tri manje obnove u 11. i 12. st., ostala u izvornom obliku.

Kompleks samostana čine i druge građevine:
* Trokatni kampanil (samostalni zvonik) je izgrađen 1245. godine.
* Mala kupolna crkva Sv. Grgura (*Sourb Grigor*) iz oko 1005. godine ima dvije bočne kapele izgrađene kasnije 1257. god. 
* U 13. stoljeću su dodane: Kapela sv. Acvacacina (*Sourb Astvatsatsin* na slici desno), skriptorij i veliki refektorij izvan kruga samostana.

Tu se nelazi i veliki broj sjajnih hačkara (kamenih križeva) iz oko 11. . 13. st., od kojih je najpoznatiji kačkar *Amenaprkič* ("Svih Svetih") iz 1273. godine.

Samostan je više puta oštećen: potresom 1130. (nakon čega je obnovljen pedestak godina kasnije), i više puta u osvajačkim pohodima raznih vojski (Seldžuci 1105., Mongoli 1241.), te velikim potresom 1988. godine. No, veći dio samostana još uvijek stoji bez velikih promjena od izvornog oblika. Zbog čega postaje sve posjećenijim turističkim mjestom.

## Povezano
* Ečmijazdinska katedrala
* Armenska umjetnost

## Izvori

## Vanjske veze

* Hghpat na Armenica.org 
* Fotografije Haghpata na Mayrhayasdan.com  Posjećeno 4. ožujka 2011.
Azat

**Azat** (armenski: Ազատ, što znači "Slobodna") je rijeka u pokrajini Kotajk, Armenija. Njezin izvor se nalazi na zapadnom obronku planine Geghama, a teče prema jugozapadu kroz mjesta Garni, Lanjazat i Arevšat, a ulijeva se u rijeku Aras (s njezine lijeve strane) kod grada Artašata. Duga je 55&nbsp;km, najveći protok vode od 35.9 m³/sec, a njezin sliv ima površinu od 572&nbsp;km².

Dolina gornjeg toka rijeke Azat je, zajedno sa samostanom Geghard, upisana na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 2000. godine. Samostan je izgrađen na mjestu odmah ispod izvora Azata koji izvire u špilji na visokim liticama, a koja je bila sveta još u papovijesti. Uništen je u 9. stoljeću, ali ga je oko 1200. godine obnovila vladarska obitelj Prošian, koja je zaslužna i za raskošan sustav navodnjavanja koji vodi s ovog mjesta.

## Izvori
Rosita (film)

**Rosita** je američki crno-bijeli nijemi film snimljen 1923. u režiji Ernsta Lubitscha i produkciji Mary Pickford. Po žanru je kostimirana melodrama, a temelji se na kazališnom komadu *[[Don César de Bazan (drama)|Don César de Bazan]]* francuskih književnika Dumanoira i Adolphea d'Enneryja. Radnja je smještena u Španiju krajem 17. vijeka, a naslovna protagonistica, koju tumači Pickford, je lijepa ciganska pjevačica koja nakon dolaska na dvor postane metom pohote kralja, ali se zaljubi u plemića osuđenog na smrt. Pickford je projekt pokrenula u nastojanju da prekine seriju filmova u kojima je redovno tumačila likove djevojčica i adolescentica, te je u tu svrhu angažirala renomiranog njemačkog režisera Ernsta Lubitcha kome je to bio prvi hollywoodski projekt. Usprkos promjene imidža i stila, *Rosita* je doživjela komercijalni uspjeh. Pickford, međutim, nije bila sa njim zadovoljna i odbila je dati film da ga se arhivira. Jedna kopija je, međutim, bila sačuvana.

## Uloge
* Mary Pickford ... Rosita
* Holbrook Blinn ... Kralj
* Irene Rich ... Kraljica
* George Walsh ... Don Diego
* Charles Belcher ... Premijer
* Frank Leigh ... Komandant zatvora
* Mathilde Comont ... Rositina majka
* George Periolat ... Rositin otac
* Bert Sprotte ... Veliki tamničar
* Snitz Edwards ... Mali tamničar
* Madame De Bodamere ... Sobarica
* Philippe De Lacy ... Rositin brat
* Donald McAlpin ... Rositin brat
* Doreen Turner ... Rositina sestra
* Mario Carillo ... Majordomo
* Charles Farrell u maloj ulozi van špice

## Vanjske veze
*
Somapura Mahavihara

**Somapura Mahavihara** (bengalski sanskrt: সোমপুর মহাবিহার, *Shompur Môhabihar*, što znači "Veliki samostan") je budistički samostanski kompleks iz 8. stoljeća pr. Kr., koji se nalazi uz moderno selo Paharpur, oko 68&nbsp;km od grada Bogra u bangladeškoj pokrajini Naogaonu. On je jedan od najpoznatijih *vihara* (budističkih privremenih samostana) na Indijskom poluotoku i jedno od najvažnijih arheoloških lokaliteta u Bangladešu. Nekada je bio važno vjersko i znanstveno središte ne samo za budiste, već i za džainiste i hinduiste, sve do 12. stoljeća. On predstavlja arhitekturu jednostavnih skladnih linija i pročišćenih plastičnih dekoracija, koja je snažno utjecala na vjersku arhitekturu sve do Kambodže i Jave. Zbog toga je upisano na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji od 1985. godine, i od tada je UNESCO s 5.6 milijuna dolara financirao njegovu zaštitu.

## Historija

Samostanski kompleks kod Pahrapura je osnovao indijski vladar iz dinastije Palla, Dharmapala (770.-810.), o čemu svjedoči pečat s natpisom: *Shri-Shri-Somapura-Dharmapaladeva-Mahavihariyarya-bhiksu-sangghasya* koji je otkriven. Tibetanski izvori, uključujući prijevode *Dharmakayavidhi* i *Ratnapradipa Madhyamaka*, te povijest Taranatha škole i monaha Pag-Sam-Jon-Zanga, navode kako je kompleks podigao Dharmapalin nasljednik, Devapala (oko 810.-850.) nakon osvajanja Varendre. Natpisi na stupovima navode petu godinu vladavine Devapalinog nasljednika, Mahendrapala (oko 850.-854.) koji se tu naziva Bhikhsu Ajayagarbha. Pag-Sam-Jon Long iz Taranathe navodi kako je samostan obnovio vladar Mahipala (oko 995.-1043.).

U 11. stoljeću je samostan uništen i spaljen, vjerojatno kada su kraljevi Varmana osvojili Vangu i ubili posljednjeg kralja Karunashrimitru. Stoljeće kasnije vihara je obnovljena i dodan je hinduistički hram božici Tari. Tijekom vladavine kraljeva Sena, u drugoj polovici 12. stoljeća, vihara je gubila na značaju da bi bila potpuno napuštena u 13. stoljeću kada je ovim prostorom zavladao islam.

## Odlike

Kompleks, koji pokriva više od 11 hektara okruženih 5 metara debelim i 3–5 m visokim zidom, se sastoji od divovske središnje stupe oko koje su građevine kvadratične osnove sa 177 monaških ćelija za meditaciju. Uokolo se nalaze mnoge druge stupe, svetišta različitih veličina, a na tom mjestu su pronađene brojne ploče od terakote, kamene skulpture, natpisi, novčići, keramika i dr. Oni se čuvaju u muzeju koji je izgrađen uz lokalitet 1957. godine.


Datoteka:Somapura Mahavihara ( Paharpur Boudhha Bihar ).jpg|Središnji hram (vihara)
Datoteka:Somapura Mahavihara, Bangladesh.jpg|Prilaz stupi
Datoteka:Somapura Mahavihara (1).jpg|Središnja stupa
Datoteka:Central Sherine deccor-Paharpur.jpg|Skulpture u podnožju
Datoteka:Somapura Mahavihara premises 01.jpg


## Izvori

## Vanjske veze

* Informacije, slike, video i panoramske fotografije od 360 stupnjeva lokaliteta  
* Panofotografije na Patrimonium-munidi.org
Beau Brummell

**George Bryan ''Beau'' Brummell** (7. jun 1778 - 30. mart 1840) je bio britanski oficir, kriketaš i diplomat, poznat kao svojevrsna društvena ikona Britanije u regentskoj eri, odnosno kao estetski arbitar koji je imao značajan uticaj na razvoj mode i standardnog muškog odijela u zapadnom svijetu. Iako je imao solidno obrazovanje, nije se mogao pohvaliti nijednim značajnim dostignućem; to je nadoknađivao ličnim šarmom zahvaljujući kome je stekao niz bogatih i uticajnih prijatelja, uključujući regenta i budućeg kralja Georgea IV. Raskid prijateljstva s Georgeom, ali i kockarski i drugi dugovi su ga natjerali da napusti Britaniju i preseli se u Francusku gdje će provesti ostatak života i umrijeti u siromaštvu od posljedica sifilisa. Njegov život i karakter, koji se često navodi kao arhetip dendija, je kasnije postao predmetom brojnih književnih djela i filmova.
Beau Brummell (razvrstavanje)

**[[Beau Brummell]]** (1778-1840) je bio modni arbitar u Engleskoj. Ime mu se također odnosi na :

* ''Beau Brummel'' (film, 1913), američki kratk nijemi film, rež. i ul. James Young
* ''Beau Brummel'' (film, 1924), američki cjelovečernji nijemi film
* ''Beau Brummell'' (film), američki biografski film iz 1954. godine
* *[[Beau Brummell: This Charming Man]]*, britanski TV-film iz 2006. godine
* The Beau Brummels, američki rock-bend iz 1960-ih
** ''The Beau Brummels'' (album), istoimeni album benda
* pseudonim engleskog tekstopisca Paula Rolanda
Sanahin

**Manastir Sanahin** (armenski: Սանահին վանք) je manastir Armenske apostolske Crkve iz 10. stoljeća u današnjoj armenskoj pokrajini Lori. *"Sanahin"* na armenskom doslovno znači "ovaj je stariji od onog", vjerojatno aludirajući kako je stariji od obližnjeg manastira u selu Haghpatu. Ova dva manastira imaju mnogo zajedničkih odlika poput činjenice da su oba smještena na visoravni ispresjecanoj klancima bivših rijeka, poput onog današnje rijeke Debed, te da su njihove građevine skladno uklopljene u planinski krajolik.

On je, zajedno sa manastirom Haghpatom, upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji 1996. godine, kao "remek-djelo vjerske arhitekture i važno obrazovno središte u srednjem vijeku".  

Samostan je više puta oštećen: potresom 1130. (nakon čega je obnovljen pedestak godina kasnije), i više puta u osvajačkim pohodima raznih vojski (Seldžuci 1105., Mongoli 1241.), te velikim potresom 1988. godine. No, veći dio samostana još uvijek stoji bez velikih promjena od izvornog oblika. Zbog čega postaje sve posjećenijim turističkim mjestom.

## Odlike

Građevine su organizirane u dvije kvadratične osi s pročeljima okrenutima prema zapadu. Katedrala iz 10. stoljeća je posvećena Kristu Otkupitelju (*Amenaprkič*, slika desno) i ima tlocrt upisanog križa sa središnjom kupolom polukružne osnove na kvadratičnim nosačima. Kupola je okružena s dvokatnim sakristijama ili kapelama. Na zapadu se nalazi gavit na četiri stupa iz 1181. godine koji ima tlocrt križa upisanog u kvadrat. Ovo je najraniji primjer ovakvog tipa građevine koja se zasniva na narodnoj armenskoj kući koja je imala kvadratičan tlocrt s četiri stupa unutra koji su nosili uzdignuti krov, te je prolaz između višeg i nižeg krova služio kao dimnjak središnjeg ognjišta.

Crkva Bogorodice (*Astvacacin*) se nalazi na sjeveru kompleksa i povezana je s katedralom nadsvođenim prolazom i ona je najstarija građevina kompleksa. Izgradili su je 934. godine monasi koji su pobjegli iz Bizanta.

Velika knjižnica (skriptorij) iz 1063. godine ima kvadratičan plan i križne svodove, te deset niša različitih veličina u kojima su spremane knjige. Na jugoistočnom kutu knjižnice nalazi se mala crkva posvećena Sv. Grguru Prosvjetitelju.

Akademija Gregorijanskih magistara iz 11. stoljeća se nalazi između dvije velike crkve. Ona ima duboke niše na zidovima i veoma je osvijetljena neobičnim svjetlom.

Na groblju koje se nalazi jugistočno nalazi se, između opstalih, i grobnica Zakarijanskih kneževa. Oko samostana se nalazi i veliki broj sjajnih hačkara (kamenih križeva) iz oko 11. do 13. stoljeća, ali i biskupskih grobnica.


Datoteka:Sanahin-St Gregory.jpg|Kapela sv. Grgura
file:Sanahin monastery.jpg|Unutrašnjost Gospine crkve
file:Sanahin khachkar.jpg|Kačkar ispred samostana
file:Sanahin-Library.jpg|Samostanska knjižnica
file:Sanahin monastery manuscript.jpg|Stranica iluminiranog rukopisa "Brevijar himni" iz 16. st.


## Povezano
* Ečmijazdinska katedrala
* Armenska umjetnost

## Izvori

## Vanjske veze

* Sanahin na Armenica.org 
* Armeniapedia.org: Fotografije Sanahina Posjećeno 4. ožujka 2011.
Geghard

**Manastir Geghard** ili **Geghardavank** (armenski: Գեղարդավանք, što znači "Samostan koplja") je jedinstven manastirskiski kompleks Armenske apostolske Crkve u armenskoj pokrajini Kotajk, dijelom isklesan iz stijena planine koja ga okružuje. 

Samostan je u 4. stoljeću osnovao Sveti Grgur Iluminator na mjestu gdje se u špilji nalazio sveti izvor. Zbog toga se samostan najprije zvao **Ajrivank**, tj. "Špiljski samostan". Današnji naziv je dobio prema "svetom koplju", tj. koplju kojim je ranjen Isus Krist na Raspelu, koje je navodno u Armeniju donio Apostol Sveti Juda Tadej, a koje je čuvano u ovom manastiru. Danas se može vidjeti u Ečmijadzinskoj riznici.

Fantastične strme stijene koje okružuju manastir su dio klanca gornjeg toka rijeke Azat koje su, zajedno sa samostanom Geghard, upisane na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji 2000. godine. Manastir Geghard i dolina gornjeg Azata su proglašeni Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 10. decembra 2000. godine u Parizu, Francuska.  

Izvorni samostan su uništili Arapi u 9. stoljeću, i on je obnovljen u 12. i 13. stoljeću za vrijeme srednjovjekovne Bagratidske Armenije, ponajviše zahvaljujući novčanoj pomoći mnogih hodočasnika koji su dolazili vidjeti relikvije sv. Andrije i sv. Tadeja. Samostan je tada bio poznat kao "Samostan sedam crkava" ili "Samostan četrdesed oltara".

Neke od građevina u samostanu su isklesane iz živih stijena (poput najstarije građevine, kapele sv. Grgura iz 1177.), dok su neke samo preoblikovane špilje (poput grobnice kneževa, *zamatoun* iz 1283.), ali najljepše su raskošne građevine koje su spojene na prirodne špilje kao dijelove unutrašnjosti. U tradiciji armenske narodne arhitekture, građevine su pokrivena slojevitim krovovima, gdje su središnji viši i stoje na četiri snažna stupa unutar građevine. Takva je i glavna crkva (*Kathoghikè*) izgrađena 1215. godine. Ona je klasična armenska crkva tlocrta upisanog križa s kupolom na sjecištu njegovih krakova koja je iznutra ime stalaktite (najbolji primjer ove tehnike u Armeniji). U njezinim kutovima nalaze se male dvokatne kapele, a unutarnji zidovi su ukrašeni mnogim reljefima simbola i natpisima pokrovitelja. Njezin gavit (narteks) je povezuje s najstarijom isklesanom crkvom.

Samostan je u 13. stoljeću dobio vodoopskrbni sustav i zatvoren je visokim zidinama, a monasi su živjeli u ćelijama isklesanima u stijenama ispred ulaza u zidinama. U cijelom krajoliku nalaze se i mnogi hačkari (kameni križevi), također dijelom izgrađeni, a dijelom isklesani u stijenama.


Datoteka:Geghard-gp-ares6-l.jpg|Karta Samostana Geghard
Datoteka:Գեղարդ.jpg|Samostanska crkva
Datoteka:Beautiful Geghard Monastery.jpg|Unutrašnjost stare crkve
Datoteka:Geghard Monastery - Proshian cupola.jpg|Kupola crkve obitelji Prošian
Datoteka:Geghard khachqars.jpg|Geghardski hačkari


## Povezano
* Ečmijazdinska katedrala
* Samostani Haghpat i Sanahin
* Armenska umjetnost

## Izvori

## Vanjske veze

* Geghard na Armenica.org
* Fotografije Samostana Geghard na ourplaceworldheritage.com  Posjećeno 11. ožujka 2011.
Beau Brummel (film, 1924)

***Beau Brummell*** je američki crno-bijeli nijemi biografski film snimljen 1924. u režiji Harryja Beaumonta. Temelji se na istoimenom kazališnom komadu Clydea Fitcha i prikazuje život Beaua Brummella, britanskog dendija koji je krajem 18. i početkom 19. vijeka uspio šarmirati visoko društvo i postati njegov modni arbitar. Naslovnu ulogu tumači John Barrymore, a radnja prikazuje prijateljstvo Beaua Brummella sa regentom Georgeom (čiji lik tumači Willard Louis), ali i nesretnu ljubav prema Lady Margaery Alvanley (čiji lik tumači Mary Astor). Snimanje filma je postalo poznato po strastvenoj ljubavnoj aferi Barrymorea sa 17-godišnjom Astor, ali i po tome što su Barrymore i Louis u svojim scenama pred kamerama pričali "masne viceve", nesvjesni da će ih dio publike pročitati s usana. Usprkos tih kontroverzi, *Beau Brummell* je postao jedan od komercijalno najuspješnijih filmova svog vremena, a Barrymoreova uloga se smatra jednom od najboljih u njegovoj karijeri.

## Vanjske veze
* 
* 
* John Barrymore in costume as ''Beau Brummel''
* Charlie Chaplin and Douglas Fairbanks visit Barrymore during the production
The Scarlet Letter (film, 1926)

***The Scarlet Letter*** () je američki crno-bijeli nijemi film snimljen 1926. u režiji Victora Sjöströma. Predstavlja ekranizaciju istoimenog klasičnog romana Nathaniela Hawthornea. Radnja je smještena u puritanski Massachusetts sredinom 17. vijeka, a protagonistica, čiji lik tumači Lilian Gish, je žena kojoj je muž nestao te koja započinje zabranjenu ljubavnu vezu sa svećenikom (čiji lik tumači Lars Hanson). Snimanje filma je dočekano kritikama iz vjerskih krugova, a glumica Lilian Gish se morala boriti sa šefom MGM-ovim šefom studija Louis B. Mayer kako bi osigurala da film bude vjeran romanu. *The Scarlet Letter* je doživio komercijalni neuspjeh, ali je Gish bila toliko zadovoljna suradnjom sa švedskim režiserom Sjöströmom da je poslije inzistirala da on snimi *[[The Wind (film, 1928)|The Wind]]* dvije godine kasnije.

## Reference

## Vanjske veze
*
Thérèse Raquin (film, 1928)

***Thérèse Raquin*** je njemački crno-bijeli nijemi film snimljen 1928. u režiji Jacquesa Feydera. Predstavlja ekranizaciju istoimenog romana francuskog književnika Emilea Zole. Naslovna protagonistica, čiji lik tumači Gina Manès, je mlada Parižanka u nesretnom braku koja započinje vanbračnu vezu sa tragičnim posljedicama. Nastao u njemačko-francuskoj koprodukciji, film je bio hvaljen od tadašnje kritike zbog nastojanja da se njemački ekspresionistički filmski stil uklopi u naturalistički sadržaj originalnog romana. Sve kopije su, pak, do 1960-ih nestale, te se danas smatra izgubljenim.

## Uloge
* Gina Manès - Thérèse Raquin
* Hans Adalbert Schlettow - Laurent
* Jeanne Marie-Laurent - Mme. Raquin
* Wolfgang Zilzer - Camille Raquin
* La Jana - Susanne Michaud
* Paul Henckels - Grivet
* Charles Barrois - Michaud
* Peter C. Leska - Rolin

## Vanjske veze
*
Deluzija

**Deluzija** je netačno, ali ukorenjeno verovanje koje se održava uprkos objektivnim dokazima u suprotno i uprkos kulturnim normama koje ne podržavaju ovo verovanje. Često je deo psihoza i paranoidnih ideacija, a osnovne vrste su deluzija veličine i proganjanja.

## Reference

## Literatura

* 
* 
* 
* 
* 

## Povezano
* Delirijum
* Psihoza
* Paranoja
9gag

**9GAG** je web stranica za zabavu temeljena na slikama koje postavljaju korisnici, a koje su zbog svoje komičnosti prozvane *[[geg]]ovima*. Stranica je u prosincu 2011. imala milijardu mjesečnih pregleda stranice. 

## Etimologija
U početku je naslovna stranica nosila po **9** posloženih slika-šala (engl. **gag**) što je spojeno donijelo naziv stranici. Od veljače 2012. naslovna stranica nema ograničen broj slika, već se nove slike učitavaju pomicanjem stranice prema dolje.

## Provedba
Ponavljajuća uporaba internetskih fenomena i likova iz rage comica najprepoznatljivije su značajke stranice. Ovi likovi obično su oskudno dizajnirani i crno-bijeli što je dijelom usredotočenosti na humor stranice. Slično stranicama kao što su Reddit i Digg, korisnici mogu komentirati i glasovati za slike putem Facebooka. Slike najprije dolaze na stranicu za glasovanje *(Vote)*, zatim uz dovoljan broj glasova na stranicu "U trendu" *(Trending)*, te naposlijetku na najistaknutiju, naslovnu stranicu koja se bavi "vrućim temama" *(What`s hot)*. 

## Statistika
Do drugog dana kolovoza 2012. 9GAG je 266. najposjećenija internetska stranica. 
Otprilike 7% posjetitelja je iz SAD-a (gdje je 9GAG 850. najposjećenija stranica), 6,5% iz Brazila (150.), a ostale zemlje sa značajnim brojem posjetitelja su Portugal (55.), Filipini (74.), Rumunjska (43.). U Hrvatskoj 9GAG trenutno zauzima mjesto 49. najposjećenije stranice, čime je Hrvatska zemlja s drugom najvećom unutardržavnom posjećenošću 9GAG-a, iza Rumunjske (43.).

9GAG-ova stranica na Facebooku trenutno se sviđa više od 4.813.940 osobe.

## Ostalo
2012. godine 9GAG je objavio mobilnu aplikaciju za Apple iOS.

Iako je sjedište 9GAG-a u Hong Kongu, zasniva se na poslužiteljima u Calgaryu, Alberti i Kanadi.

## Reference

## Vanjske veze
* Službena stranica
* Članak na netokracija.com
Skatol

**Skatol** (*3-metilindol*) je blago toksično belo kristalno organsko jedinjenje iz indolne familije. Ono se prirodno javlja u izmetu (formira se iz triptofana u sistemu za varenje sisara) i katranu, i ima jak fekalni miris. U niskim koncentracijama, on ima miris cveća i prisutan je u nekoliko vrsta cveća i eteričnih ulja, uključujući ulje cveta pomorandži, jasmina, i *[[Ziziphus mauritiana]]*. On se koristi kao miris i fiksativ u mnogim parfemima i jedinjenjima koja daju aromu. Njegovo ime je izvedeno iz  sa značenjem „balega“. Nemački lekar Ludvig Briger je otkrio skatol 1877.

## Reference

## Povezano
* Indol
* 1-Metilindol
* 2-Metilindol (metilketol)
* 5-Metilindol
* 7-Metilindol

## Vanjske veze
* Whats that smell?
Život u trendu

**Život u trendu** je jednočasovni lifestyle magazin koji se emituje na programu televizije Pink. Autor i voditelj je Snežana Dakić Mikić.

Emisija je startovala 1994. na TV Politika pod nazivom "U trendu", kao desetominutni dnevni format sa temama o stilu života, modi, umetnosti, dizajnu i dešavanjima u gradu, koji se prikazivao više puta dnevno. Bila je to prva emisija kratke forme sa frekventnim reemitovanjem tipa infotainment na domaćim tv kanalima, a 1997. prerasta u nedeljni kolažni tv magazin.

Godine 2000. Snežana Dakić sa emisijom "U Trendu" prelazi sa TV Politika na BKTV gde će ostati do 2006-te. Format je varirao: od 35-to minutnog kolažnog do 
jednoipočasovnih emisija snimanih u studiju.

Emisiju "U trendu" obelezile su česte reportaže iz inostranstva i intervjui sa poznatim ličnostima iz sveta mode, filma, muzike i umetnosti, među kojima su modni kreatori Karl Lagerfeld, Roberto Kavali, Džon Galijano, glumci Džon Travolta, Hale Beri, Izabela Roselini, Pirs Brosnan, Džon Kliz, Žan Klod Van Dam, muzička legenda Malkolm Meklaren, režiser filma "Titanik" Džems Kameron, slikar Vladimir Veličković i mnogi drugi manje ili više poznati kreatori trendova.

Među manifestacijama sa kojih je Snežana Dakić izveštavala i pravila specijalne tv emisije izdvajaju se filmski festivali u Kanu i Veneciji, modne nedelje "Pret a porter" u Parizu, London Fashion Week, Collezioni Donna u Milanu, Pitti Uomo u Firenci, sajmovi mode u Dizeldorfu, Napulju, Meksiko Sitiju, zatim reportaže iz Njujorka, Hong Konga, Londona, putopisne reportaže iz Španije , Italije…

Godine 2007. autorska emisija Snežane Dakić Mikić prelazi na TV Pink kao lajf-stajl magazin sa novom koncepciom, u novom formatu i pod imenom "Život u trendu". Ciljna grupa se proširuje sa urbane i elitne na najširu publiku, pa su teme razgovora
i izbor gostiju okrenuti svakodnevnom životu i temama koje se tiču svih, a viđene kroz prizmu poznatih ličnosti iz sveta domaćeg šou biznisa, politike, filma, muzike, mode i umetnosti u širem smislu. Sve je praćeno temama i novitetima iz domena
popularne nauke, medicine, psihologije, zdravog života, ljubavi, muško-ženkih odnosa, kozmetologije i wellness-a…

## Vanjske veze
* Zvanični Youtube kanal
Jasmin

**Jasmin** pripada porodici maslina (Oleaceae), a ime potiče iz Persije. Postoji dvadesetak vrsta jasmina, koje su prilagođene toplijoj klimi. Jasmin je biljka koja se uzgaja najviše zbog karakterističnog mirisa njenog cveta. Cveta zimi, i to u periodu od januara do marta, i u kuću se može uneti samo tokom cvetanja. Jasmin je najbolje čuvati u stakleniku, jer mu se na taj način produžava životni vek. U slučaju da se ne čuva u stakleniku, biljka može da se baci odmah posle cvetanja.

Jasmin je biljka penjačica i najčešće se prodaje obmotana oko žičanog obruča. Može da naraste do 4,5 metra. Veoma brzo raste i pušta izdanke.

*Jasminum officinale* je vrsta jasmina koja je karakteristična po tome što cveta leti. Zbog toga je ona poznata vrtna biljka. *Jasminum polyanthum* je sobna vrsta jasmina koja potiče iz Kine. Odatle je u Evropu doneta 1981. godine.

## Uzgajanje i upotreba

Jasmin se najviše uzgaja zbog lepote njegovog cveta, kojima ulepšava bašte, i može da se koristi kao kućna biljka. Karakterističnost vezana za jasminov cvet je što se on otvara samo tokom noći. Cvet se može ubrati u rano jutro, dok je cvet još zatvoren. Zatim se može čuvati na hladnom mestu do noći. Cvet će početi da se otvara između 6 i 8 sati uveče, kada temperatura počne da pada.

Jasmin se koristi kao čaj, sirup, eterično ulje ili kao element parfema.

## Izvori
* Cvećara Neven - Jasmin 

## Vanjske veze
Jasmin (razvrstavanje)

**Jasmin** se može odnositi na:

* Jasmin (biljka), vrsta cvijeća
* Jasmin (ime), lično ime
* Jasmin, Kalifornija, Okrug Kern, Kalifornija, SAD
* Jasmin (stanica pariškog metroa), stanica voza na liniji 9, metroa u Parizu
* Jasmin (softver), asembler razvijen za Java Virtual Machine
* Jasminocereus, vrsta kaktusa
* Jacques Jasmin (1798–1864), francuski pjesnik