The Raven

***Gavran***, najpoznatija poema Edgara Allana Poea. Tamna poema koja govori o izgubljenoj ljubavi. Prvi put je izdana 29. siječnja 1845., a po izdanju donijela mu je svjetsku slavu.

## Interpretacija

Ova pjesma je arhetip Poevih melankoličnih pjesama čiji je središnji motiv neprežaljeni gubitak voljene osobe i nesmirljiva bol
nanesena nemilosrdnošću vremenskog tijeka stvarnosti. Ona pjeva o *Ljepoti* i o tuzi koju *Ljepota* neizbježno u senzibilnom
ljudskom biću pobuđuje.

Za Poea, nema ljepše, poetičnije teme za pjesmu od „preuranjene smrti voljene djevojke". Logika njegovog zaključivanja je slijedeća: *Ljepota* kao jedina legitimna provincija pjesništva u svom vrhunaravnom obliku neizbježno iz ljudske duše iznuđuje suze, odnosno u njoj pobuđuje *Tugu*, melankoliju. Od tu krenuvši, on postavlja slijedeće pitanje: „Od svih melankoličnih tema, koja je po univerzalnom shvaćanju čovječanstva najmelankoličnija?“ Jedan, i samo jedan odgovor mu se pritom nametnuo: *Smrt*. Sada, njega kao pjesnika, zanima kada je ova od svih tema najmelankoličnija, istovremeno i najviše poetična? Tada kada se najbliže veže uz ideju Ljepote, glasi njegov odgovor. Iz ovog, i iz još nekoliko sporednih argumenata, on dolazi do zaključka, dedukcijom, da je najpoetičnija od svih pjesničkih tema smrt prelijepe žene i također, nalazi izvan svake sumnje, da su za njeno izgovaranje najprikladnije usne nesretnog i njene prisutnosti uskraćenog ljubavnika.

Pjesma započimlje prisjećanjem pjesnika na jednu davnu, sjetnu decembarsku noć, kada je za stolom sjedivši, polu-pospan proučavao stare, neobične spise u nadi da će tako iz svog srca odagnati tugu za neprežaljenim gubitkom ljubavi svog života: djevom besprijekorne ljepote, kojoj anđeli nadjenuše ime Lenora, jer postadoše bezimena dolje u svijetu smrtnika. Upravo ovo nastojanje pripovjedača da zaboravi svoju preminulu ljubavnicu i njegova nemogućnost, točnije njegova sklonost samoranjavanju i perverzno naslađivanje u upornom odbijanju istog nastojanja, predstavlja samu srž i dinamiku cijele poeme.

Ono što obavija pjesmu mističnošću je dijelom scenografija: otuđenost doma u romantičarskoj nigdjezemlji, kontrast olujne noći i mirnoće koja vlada u prostoriji-boravištu učenjaka, te ponajviše pojava i neobično ponašanje ptice simbola – Gavrana. Isprva, pripovjedač je ispunjen strahom na prve zvuke muklih udaraca po vratima – možda zbog štiva koje je stajalo pred njim, i u kojem je tražio više od bijega od svojeg sjećanja na izgubljenu draganu? Da još uvijek sluti njen povratak jasno je naznačeno njegovim mračnom hodniku upućenim šapatom: *„Lenora“*. Nije li to bio strah na divlju pomisao da bi se to upravo njezin duh mogao nalaziti pred njegovim vratima? Nadalje, pjesnik nam aludira na Hadsko porijeklo mračne ptice u stihu *„Kako te na žalu zovu hadske noći otkud stiže?"*, a time i zlokobnih namjera same ptičurine. Da će on (gavran) zauzeti dominantnu ulogu, naslućeno je njegovim slijetanjem na mramorno poprsje boginje Palade izvan pjesnikova dohvata, čime je jasno istaknut kontrast crno-bijelo, odnosno slutnja da će svjetloću razuma (*Palada=Atena*) progutati crnoća noći. Da nije riječ o običnoj ptici, jasno nam govori veoma zgodan, ali posve slučajan, iako neobičan gavranov odgovor na glasno izrečene pjesnikove misli: *"Svi me druzi ostaviše, Otići će i on kao nade što me ostaviše". Tad će Gavran "Nikad više"*.

Ta mističnost svoj vrhunac doživljava u zadnje dvije strofe pjesme, gdje se gavrana uspoređuje sa *„zloduhom, što sniva, spava“* i istovremeno se razotkriva dotad skrivena, ali dijelom naslućivana, alegoričnost pjesme u stihovima *„Iz mog srca kljun svoj vadi, nek ti trag se ovdje zbriše!" „Reče Gavran: "Nikad više"*. Za primijeti je, da riječi „iz mog srca kljun svoj vadi“ predstavljaju prvu metaforu u cijeloj pjesmi i zajedno sa odgovorom „Nikad više“ potiču čitatelja da preispita svoje dosadašnje poimanje pjesme i potraži dublji moralni sadržaj. Tek se u zadnjoj strofi naznačuje da je gavran zapravo simbol *tugujućeg i nesvršujućeg prisjećanja*, kako svojim vlastitim riječima tumači Poe.

## Zanimljivosti

Po vlastitim riječima Edgara Poea, pjesma je napisana od kraja prema početku, potpuno programatski, a ipak vrhunskim umjetničkim majstorstvom. Krenuvši od dužine pjesme, teme, zatima motiva, odredio je *refren* kao glavnu stilsku figuru i odlučio se za "Nevermore" = "Nikad više".

## Pjesma

*[[Edgar Allan Poe]]*
::::::: ***Gavran***

::*Jednom jedne strašne noći, ja razmišljah u samoći,* 
::*Čitah crne, prašne knjige, koje staro znanje skriše;* 
::*Dok sam u san skoro pao, netko mi je zakucao,* 
::*Na vrata mi zakucao - zakucao tiho - tiše -* 
::*"To je putnik" ja promrmljah, "koji bježi ispred kiše",* 
:::::::::*Samo to i ništa više.*

::*Ah, da, još se sjećam jasno, u prosincu bješe kasno*
::*Svaki ugarak, što trne, duhove po podu riše.* 
::*Željno čekam ja svanuće, uzalud iz knjiga vučem*
::*Spas od boli što me muče, jer me od Nje rastaviše.* 
::*Od djevojke anđeoske, od Lenore rastaviše,* 
:::::::::*Ah, nje sada nema više.*

::*Od svilenog, tužnog šuma iz zastora od baršuna*
::*Nikad prije osjećani užasi me zahvatiše;* 
::*Dok mi srce snažno bije, ja ga mirim sve hrabrije:*
::*"Putnik moli da se skrije od te noći, bure, kiše.* 
::*Putnik kuca na ta vrata, da se skrije ispred kiše.* 
:::::::::*Samo to je, ništa više."*

::*Ohrabrih se iznenada, ne oklijevah više tada:*
::*"Gospodine il gospođo, izvinjenje moje stiže!* 
::*Mene teški snovi prate, a vi nježno kucat znate,* 
::*Tako tiho i bez snage, vaši prsti vrata biše,*
::*Da sam sanjiv jedva čuo" - Tu se vrata otvoriše -*
:::::::::*Mrak je tamo, ništa više.*

::*Pogled mrak je prodrijet htio, čudno zastrašen sam bio,*
::*Sumnjajući, sanjajući, sni mi paklenski se sniše;*
::*Nedirnuta bje tišina, znaka nije dala tmina,*
::*Rečena je reč jedina, šapnuta od zvuka kiše:*
::*"Lenora" ja šapnuh tiho, jeka mi je vrati tiše,*
:::::::::*Samo to i ništa više.*

::*Kad u sobu ja se vratih, cijelom dušom tad zaplamtih:*
::*Nešto jači nego prije udarci se ponoviše.*
::*"Sigurno", ja rekoh, "to je na prozoru sobe moje;*
::*Pogledat ću trenom što je, kakve se tu tajne skriše.*
::*Mirno, srce. Da, vidimo, kakve se tu tajne skriše -*
:::::::::*Vjetar to je, ništa više.*

::*Prozorsku otvorih kuku, kad uz lepet i uz buku,*
::*Kroza nj uđe gordi Gavran, svetih dana što već biše,*
::*Nit da poklon glavom mahne, ni trenutak on da stane,*
::*S likom lorda ili dame kroz moju se sobu diže*
::*I na kip Palade sleti, što se iznad vrata diže,*
:::::::::*Sleti, sjede, ništa više.*

::*Ovaj stvor u crnom plaštu, nasmija mi tužnu maštu*
::*Teškim, mrkim dostojanstvom, kojim čitav lik mu diše.*
::*"Nek ti kresta jadno visi", rekoh, "kukavica nisi,*
::*Strašni, mračni Gavran ti si, što sa žala Noći stiže,*
::*Kako te na žalu zovu hadske noći otkud stiže?"*
:::::::::*Reče Gavran: "Nikad više".*

::*Začudih se tome mnogo, što je jasno zborit mogo,*
::*Premda nejasne mu riječi malo tog mi razjasniše.*
::*Ali priznat mora svako, ne događa da se lako,*
::*Da živ čovjek gleda tako, pticu što se nad njim njiše,*
::*Životinju ili pticu, što nad vratima se njiše*
:::::::::*S tim imenom "Nikad više".*

::*Ali Gavran sjedeć tamo, govori riječ jednu samo,*
::*Ko da duša mu i srce u tu jednu riječ se sliše.*
::*To je sve što on mi reče - dalje krila ne pokreće,*
::*Dok moj šapat mir presiječe: "Svi me druzi ostaviše,*
::*Otići će i on kao nade što me ostaviše".*
:::::::::*Tad će Gavran "Nikad više".

::*Dok ja stajah još zatečen - odgovor bje spremno rečen.*
::*"Nema sumnje," rekoh, "ta je riječ tek trica, ništa više*
::*Od nesretnog gazde čuta, kojega je sudba kruta,*
::*Pratila duž njegova puta, dok mu sve se pjesme sliše*
::*U tužaljke puste nade, koje teret u se zbiše,*
:::::::::*Od "nikada-nikad više".*

::*Al taj stvor u crnom plaštu, još mi u smijeh goni maštu,*
::*Ja naslonjač tad okrenuh bisti, gdje se Gavran njiše*
::* Na baršun mi glava klone, a ja mislim misli one,*
::*Stapam mašte tužne, bolne; kakvu meni sudbu piše*
::*Ova strašna kobna ptica, kakvu meni sudba piše*
:::::::::*Grakćuć stalno: "Nikad više".*

::*Sjedih tražeć smiso toga, ne govoreć niti sloga*
::*Ptici, čije žarke oči moju dušu rasplamtiše;*
::*Tako misleć misli bone, pustih glavu da mi klone*
::*I u baršun da mi tone, kojim svijetlo sjene riše,*
::*Naslonit se na taj baršun, kojim svijetlo sjene riše*
:::::::::*O n a ne će nikad više.*

::*Zrak tad ko da gušćim stade, na me neki miris pade*
::*Ko da anđel lakih nogu kadionik čudni njiše.*
::*"Ludo", viknuh, "to su glasi, bog će posla da te spasi*
::*Bol i tugu da ti gasi, što te tako izmučiše.*
::*Pij nepenthe, da u srcu zaborav Lenoru zbriše."*
:::::::::*Rače Gavran: "Nikad više".*

::*"Zli proroče, ne znam pravo, da l si ptica ili đavo,*
::*Da li te je Satan poslo, il te bure izbaciše*
::*Sama, al nezastrašena, u tu pustu zemlju sjena*
::*U dom ovaj opsednuti, - zaklinjem te, ah, ne šuti*
::*Reci, reci ima' l melem jada, što me izmučiše?"*
:::::::::*Reče Gavran: "Nikad više".*

::*"Zli proroče, ne znam pravo, da l si ptica ili đavo,*
::*Al u ime Boga po kom obojici grud nam diše,*
::*Smiri dušu rastuženu, reci da l ću u Edenu*
::*Zagrliti svoju ženu, od koje me rastaviše, Anđeosku tu*
::*Lenoru, od koje me rastaviše?"*
:::::::::*Reče Gavran: "Nikad više".*

::*"Dosta ti govorit dadoh, crna ptico!" Tad ustadoh,*
::*"U oluje divlje bježi, što se kroz noć raskriliše!*
::*Ne ostavi niti traga svojih laži kraj mog praga,*
::*Meni je samoća draga - usne same dovršiše -*
::*Iz mog srca kljun svoj vadi, nek ti trag se ovdje zbriše!"*
:::::::::*Reče Gavran: "Nikad više".*

::*I taj Gavran, šuteć samo, još je tamo, još je tamo,*
::*Na Palade kip je sjeo, što se iznad vrata diže,*
::*Oči su mu slika prava zloduha što sniva, spava,*
::*Svijetlost, što ga obasjava, na dnu njegovu sjenu riše,*
::*Moja duša iz tih sjena, što mi cijelu sobu skriše*
:::::::::*Ustat ne će - nikad više!''

## Vanjske veze