Policentrični jezik

**Policentrični** ili **pluricentrični standardni jezik**, jezik je koji se sastoji iz više kodificiranih standardnih varijanti u interakciji jednog s drugima. Policentrični jezici često odgovaraju različitim zemljama odnosno nacijama tako da svaka ima svoju standardnu nacionalnu varijantu prepoznatljivu po nekim jezičnim razlikama. Te jezične razlike su uvrštene u kodificirajuće knjige dotične varijante (tj. u rječnik, gramatiku, pravopis) i svaka varijanta se nezavisno kodificira u skladu s jezičnom praksom njenih govornika. Policentrični jezik nije mješavina varijanata, nego ga govornici govore u obliku jedne od varijanata. Svaka varijanta je standardna, što znači da opslužuje sve sfere društvenog života (polifunkcionalna je i polivalentna).

Jezici s više kodificirajućih centara su česta pojava, svi veći evropski jezici i mnogi neevropski su policentrični. U najznačajnijoj monografiji o policentričnim jezicima koju su izradili najpoznatiji sociolingvisti iz čitavog svijeta opisuju se kao policentrični: engleski, njemački, srpskohrvatski, francuski, španjolski, portugalski, arapski, malajski, hindustanski, nizozemski, armenski. Za razliku od policentričnih jezika, monocentrični jezici kakav je npr. japanski ili ruski nemaju nekoliko standardiziranih varijanata.

## Definicija policentričnog jezika

U lingvističkom leksikonu se policentrični ili pluricentrični standardni jezik definira kao

Još jedna definicija iz drugog leksikona opisuje ga kao

Iz te definicije je vidljivo da nacije čine kodificirajuće centre i da su razlike između varijanata najveće na planu rječničkog blaga i izgovora.

## Povijest teorije policentričnosti

Razvoj sociolingvističke teorije policentričnih jezika i njenih pojmova započinje 60-ih godina 20. stoljeća na različitim mjestima u svijetu. Pojam nacionalne *varijante* potječe od predstavnika ruske sociolingvistike Georga V. Stepanova, i Elise Riesel, porijeklom iz Austrije, a pojam *policentričnog* jezika od predstavnika američke sociolingvistike Williama A. Stewarta i predstavnika njemačke sociolingvistike Heinza Klossa. Oba pojma su ubrzo objedinjena u jednoj teoriji jer policentrični standardni jezik uvijek čine njegove standardne varijante, a standardne varijante su uvijek varijante nekog policentričnog standardnog jezika. Ti pojmovi pripadaju istoj pojavi, a razlika među njima je potjecala samo od toga što se pojavi pristupalo s njenih različitih razina. Teorija policentričnosti sa svojim modelom varijanata postala je općeprihvaćena u svijetu kao isproban i dokazan sociolingvistički model za opis brojnih jezičnih konstelacija.

## Termin ''policentrični'' odnosno ''pluricentrični''

Izrazi *policentrični* (engleski: *polycentric*) i *pluricentrični* (engleski: *pluricentric*) imaju u sociolingvistici isto značenje, oni su sinonimi i oba oblika su ispravna. Osnivači teorije Stewart i Kloss su u svojim najranijim radovima upotrebljavali oblik *policentrični* standardni jezik, a kasnije se u sociolingvistici kao sinonim pojavljuje i drugi oblik. Na srpskohrvatskom jezičnom prostoru i među lingvistima i u široj kulturnoj javnosti se češće pojavljuje oblik *policentrični* jezik. Inače, uz termin *policentrični* jezik nije nužno uvijek dodavati i izraz *standardni* jer svaki policentrični jezik je standardni jezik. Također i uz izraz *varijanta* nije nužno dometnuti *standardna* jer po definiciji je svaka nacionalna varijanta ujedno i standardna varijanta.

## Razlika u prestižnosti među varijantama

Sve varijante su ravnopravne jer *„pojmovi ʻpolicentrični’ ili ʻpolinacionalni’ jezik ne sugeriraju odnose dominacije među različitim centrima jednog jezika. Naprotiv, oni su uvedeni i koriste se s ciljem da naglase načelnu ravnopravnost različitih nacionalnih varijanata jednog jezika“*. Čak, *„po svoj prilici je pojam ʻpolicentrični jezik’, odnosno [[publikacija|publikacije]] i diskusije koje se odnose na njega, barem donekle pridonio osvještavanju te načelne ravnopravnosti i ojačao [[samopouzdanje]] nekih centara“* koji su se smatrali slabijima.

Varijante su, dakle, načelno ravnopravne, što naravno ne znači da su jednake po svojoj prestižnosti. Na prestižnost utječe niz činilaca, a među glavnima su broj govornika i ekonomska snaga nacionalne zajednice koja se služi pojedinom varijantom. Nejednaka prestižnost ne može se ni zakonom poništiti. Razlika u prestižnosti može se oslikati na primjeru različitih nacionalnih centara njemačkog jezika: Njemačka ima oko 10 puta više stanovnika od Austrije i 19 puta više od onog dijela Švicarske koji govori njemački, a bruto domaći proizvod Njemačke je 1991. bio 9,6 puta veći od austrijskog i 10,6 puta veći od onog dijela Švicarske u kojem se govori njemački. Posljedica toga je veća prestižnost njemačke varijante od austrijske ili švicarske, što se očituje i u tome da mnogo više riječi iz njemačke varijante ulazi u austrijsku ili švicarsku, nego obrnuto. Također, kad se njemački uči kao strani jezik, najčešće se uči njemačka varijanta, daleko manje austrijska, a sasvim neznatno švicarska. To ne iznenađuje jer poznato je da kodificirajuće knjige *„jačih centara imaju veći prestiž“* za strance koji uče taj jezik. Npr. u Sloveniji se uči prvenstveno njemačka, a ne austrijska varijanta njemačkog, iako je Slovencima Austrija susjedna zemlja.

Oslikana asimetrija među centrima njemačkog jezika nije rezultat nekakve ciljane jezične politike od strane Njemačke države, nego *„asimetrija je posljedica nejednake veličine i ekonomske snage tih triju centara“*. Ovo što je pokazano na primjeru varijanata njemačkog jezika vrijedi i za varijante drugih policentričnih jezika: *„Jezične asimetrije ili asimetrije vezane za jezik između ekonomski jačih i slabijih centara policentričnog jezika postoje vjerojatno u svim ili u većini primjera takvog jezičnog tipa“*.
 
Štoviše, ta pojava nije ograničena na varijante, nego potpuno iste razlike u prestižnosti postoje i među jezicima: premda su jezici načelno ravnopravni, ipak je uvijek neki prestižniji i više se uči u svijetu, npr. engleski, a drugi manje, npr. mađarski. Neosporna je *„činjenica da jezici (po svom prestižu, lakoći učenja itd.) nisu jednaki i da se ni pomoću zakona ne mogu učiniti jednakima. [...] Potpuna jednakost u [[status]]u, funkciji i prestižu je nerealan, neostvariv cilj“*.

Ako vremenom dođe do promjene u činiocima koji uzrokuju prestiž, onda dotad prestižnija varijanta ne mora i ostati takvom. Npr. kad se ekonomska snaga centara preokrene, dolazi i do preokretanja jezične prestižnosti, što se može vidjeti na primjeru Portugala, koji je prije bio jezično prestižniji od Brazila, ali se to krajem 20. stoljeća promijenilo u suprotno. Nadalje, tu je i primjer Velike Britanije, čija nekadašnja jezična prestižnost naspram SAD-a se u 20. stoljeću preokrenula u suprotno.

## Ista dijalektalna osnova varijanata

Varijante policentričnog jezika moraju u svojoj osnovici imati isti dijalekt. Zato npr. češki i slovački, ili makedonski i bugarski nisu varijante jednog policentričnog jezika jer su standardizirani na različitim dijalektalnim osnovama. Već je i Kloss isticao da je kod varijanata jednog policentričnog jezika neophodno da počivaju na istom dijalektu ili na jako srodnim dijalektima:

## Razlike između varijanata policentričnog jezika

Između varijanata policentričnog jezika postoje razlike na svim jezičnim razinama. Tako kod varijanata njemačkog jezika *„primjeri pokazuju da se nacionalne specifičnosti mogu posebno lako naći u [[rječnik|rječničkom]] blagu; međutim, ima ih i na drugim jezičnim razinama i u [[gramatika|gramatici]]. [...] Budući da stoga Njemačka, Austrija i Švicarska imaju svoje vlastite nacionalne varijante [...], radi se o nacionalnim centrima njemačkog jezika“*.

Promatrajući razlike između hrvatske i srpske varijante Hans-Dieter Pohl kaže:

Između varijanata engleskog jezika su npr. razlike u izgovoru mnogo veće nego razlika u izgovoru *[[Ijekavski izgovor|ije]]/[[Ekavski izgovor|e]]* između varijanata srpskohrvatskog jezika, tolike su da dovode do nesporazuma: *„Čak i između [[Australija|australijskog]] i [[Novi Zeland|novozelandskog]] engleskog dolazi do nesporazuma zbog [[samoglasnik|vokalskih]] razlika (novozelandsko ʻdesk’ se krivo shvaća kao australijsko ʻdisk’)“*.

U Australiji se naspram Velike Britanije u govoru više reducira, pa pitanje *Did you go to the party?* zvuči u Australiji *Jergoda the party?*, pitanje *What is your problem?* zvuči *Woss jer problem?*

Vokabular varijanata engleskog jezika također se razlikuje, npr. u Americi *elevator* umjesto britanskog *lift*; *restroom* umjesto *toilet*; *fall* umjesto *autumn*; *cookie* umjesto *biscuit*; *gas* umjesto *petrol*; *candies* umjesto *sweets*; *can* umjesto *tin*; *to call (up)* umjesto *to ring (up)*. U Americi su nastala i skraćivanja poput *gonna* umjesto *going to*, *wanna* umjesto *want to*.

U morfologiji se za izražavanje prošlosti daje u Americi prednost oblicima *burned*, *dreamed*, a u Britaniji oblicima *burnt*, *dreamt*. U Americi se često ne koristi prilog *it’s really good*, nego *it’s real good*. U sintaksi se također razlikuju, npr. u Americi se koristi *do* zajedno s *have* u pitanjima, stavlja *se would* uz glagol koji dolazi zajedno s *wish*, pa rečenice u Americi glase *Do you have a pencil?, I wish I would have done it*, a u Britaniji *Have you got a pencil?, I wish I had done it*.

I pravopis se razlikuje, npr. Amerika/Britanija: *-se/-ce (defense/defence), -er/-re (center/centre), -or/-our (honor/honour)*. U švicarskoj varijanti naspram njemačke varijante npr. uopće se ne koristi slovo *ß*.

Razlike poput gore nabrojanih postoje u svim policentričnim jezicima, npr. *autobus* se u Španjolskoj kaže *autobus*, a u meksičkoj varijanti španjolskog kaže se *camion*; *klip kukuruza* je u Španjolskoj *mazorca de maiz* a u Meksiku *elote*; *puran* je u Španjolskoj *pavo* a u Meksiku *guajolote*.

Nacionalne varijante policentričnog hindustanskog jezika, hindska i urdska, pokazuju niz paralela s varijantama srpskohrvatskog jezika jer i tamo se radi o susjednim državama, Indiji i Pakistanu, o različitim religijama, hinduizmu i islamu, o različitim pismima, devanagari i arapskom, no i *„te dvije varijante se, međutim, razlikuju više nego srpski, bosanski i hrvatski međusobno“*. U detaljnoj usporedbi koju pruža Daniel Blum nalazi se i sljedeća napomena o korištenju dvaju različitih pisama kod hindustanskog i kod srpskohrvatskog: *„optički važna upotreba različitih pisama nema utjecaja na jezični sistem. Gramatika i izgovor standardnih oblika su u oba slučaja skoro identični“*.

Usprkos pokušajima razjednačavanja varijanti unutar hindustanskog i unutar srpskohrvatskog jezika, *„veća odstupanja postoje u najboljem slučaju na planu leksika. Razlika između hindskog i urdskog je tu najveća [...] Istina, razlike između srpskog i hrvatskog su i na tim područjima leksika manje nego kod hindskog-urdskog. Jasno religijski motiviran izbor opcija u leksiku hindskog i urdskog nema kod srpskog i hrvatskog pravog ekvivalenta“*. Naime, *„o hrvatskoj varijanti se ni u kojem slučaju ne može reći da je ʻ[[katoličanstvo|katoličkija]]’ ili ʻ[[hrvatski latinizam|latinskija]]’ od srpske“*. Osim toga, *„baš [[internacionalizam (lingvistika)|internacionalizmi]] (najčešće [[latinski|latinskog]] porijekla) smatraju se u hrvatskom ʻ[[srbizam|srbizmima]]’“*.

Zaključno se o svim policentričnim jezicima može reći da razlike koje postoje među varijantama svakog policentričnog jezika *„su naspram zajedničke jezične osnove s riječima, glasovima, oblicima, značenjima i izgradnjom rečenice ipak brojčano toliko male da se i nadalje radi samo o jednom jeziku, koji ima svoje varijante vezane za države“*.

## Razvoj varijanata u prošlosti

Neki policentrični jezici su prvotno imali samo jedan centar i bili ujednačeni. Postali su policentrični zato što *„jezici kojima govori nekoliko nacija daju u toku vremena nacionalne ʻjezične varijante’, prvenstveno na fonetskoj i leksičkoj razini, dijelom i na gramatičkoj, ali one ne ugrožavaju [[uzajamna razumljivost|međusobnu razumljivost]]“*.

Drugi policentrični jezici nikada nisu bili ujednačeni. Na primjer, njemački jezik nikada nije bio jedinstven, nego su postojale teritorijalne diferencijacije koje i danas postoje:

Regionalne posebnosti, i izgovorne i leksičke naravi, postojale su davno prije nego što je njemački jezik u 19. st. standardiziran: već u 11. st. postoji poseban švicarski njemački pisani jezik, čije su se posebnosti u leksiku, morfologiji i drugome održale do danas, a u Beču se od 13. st. koristi jedan također poseban pisani jezik. Zato Ingo Reiffenstein govoreći o policentričnosti njemačkog jezika umjesto izraza *nacionalna policentričnost* koristi izraz *regionalna policentričnost* jer policentričnost njemačkog jezika *„uvjetovana je faktorima koji su stariji od današnjih nacija“*.

I u primjeru malajskog policentričnog jezika teritorijalne diferencijacije su postojale prije nego što su se teritoriji na kojima se taj jezik govori oformili kao države i nacije sa svojim nacionalnim varijantama. Jednako je i kod srpskohrvatskog jezika.

Varijante mnogih policentričnih jezika razvijale su se u međusobno različitim jezičnopovijesnim uvjetima. Na primjer, kod irskog engleskog, australijskog engleskog, kod *Black English* kao podvarijante američkog engleskog je jezičnopovijesna pozadina daleko heterogenija nego kod hrvatske i srpske varijante. Isto je i s hindskom i urdskom varijantom, koje kao i hrvatska i srpska varijanta imaju različit povijesni razvoj, ali te neosporne *„jezičnopovijesne razlike ne dopuštaju da se u sinkronijskoj analizi ovi parovi [[idiom]]a [[klasifikacija|klasificiraju]] kao zasebni ʻjezici’“*.

## Nezavisna kodifikacija varijanata

Kod policentričnih jezika varijante su potpuno ravnopravne, i svaka nacionalna zajednica u kojoj se govori pojedina varijanta samostalno odlučuje kako će je kodificirati. Tako se npr. razlikuju kodifikacije leksika engleskog jezika: *„Pored ʻOxford English Dictionary’ [britanska kodifikacija] i ʻWebster’ [američka kodifikacija] postoje sada i australijski, [[Južna Afrika|južnoafrički]] i [[Kanada|kanadski]] rječnici, koji leksički kodificiraju svoju nacionalnu varijantu“*.

I nacionalni centri njemačkog jezika raspolažu vlastitim kodificiranjem svoje varijante: *„Kao primjere kodificiranja njihovog standardnog njemačkog navest ću ovdje samo [...]: za [[Njemačka|Njemačku]] DUDEN, za [[Austrija|Austriju]] ʻAustrijski rječnik’ (37. izdanje 1990) i za [[Švicarska|Švicarsku]] školski rječnik ʻNaše rječničko blago’ (I. Bigler i dr. 1987)“*.. Austrijski rječnik *(Österreichisches Wörterbuch)* izišao je prvi put 1951., u međuvremenu je po nalogu austrijskog Ministarstva obrazovanja, znanosti i kulture izišlo već 40. izdanje s više od 1000 stranica, a postoji i skraćena verzija koja se koristi u austrijskim školama. U navedenim djelima pojedine nacionalne jezične specifičnosti imaju porijeklo u lokalnim dijalektima, isto kao što se u hrvatskoj varijanti tu i tamo može naći pojedini kajkavski ili čakavski element.

Kodificiranje norme se kod latinskoameričkih varijanti španjolskog i portugalskog rano odvojilo od evropskog polaznog idioma, pogotovo što se tiče leksika. A kao što se u povijesti proces standardiziranja odvijao razdvojeno na hrvatskoj i na srpskoj strani, tako *„početno razdvojeni procesi standardiziranja bili su i kod hindske i urdske varijante hindustanskog. Osim toga, kod njih je postojala i vremenska razlika jer je urdska varijanta ranije normirana i kodificirana“*.

Već i u začecima teorije policentričnosti navedena je zasebna kodifikacija varijanata: *„U policentričnoj standardizaciji različiti skupovi normi mogu odražavati nezavisne kodifikacije dijalektalnih ili drugih jezičnih razlika (npr. upotrebu različitih pisama za pisanje jezika) koje su povezane s razlikama u [[politika|političkom]] ili u [[religija|religijskom]] identitetu ili u [[zemljopis]]noj lokaciji“*. Iz tog citata se vidi da je i razlika u pismu, npr. latinica/ćirilica, predviđena u okviru policentričnih jezika.

Nezavisna kodifikacija, dakle, nije razlog da se govori o različitim jezicima. Drugim riječima, *„kad se normiranje i kodificiranje idioma ne odvijaju monocentrično nego policentrično, to principijelno nije nikakva prepreka da ih se klasificira kao varijante jednog jezika“*.

## Povezano
* Standardni jezik
* Policentrični standardni jezik
* Sociolingvistika

## Izvori

;Citirani radovi
*  . .
*  . .
* 
*  . . Inhaltsverzeichnis.
* 

## Vanjske veze
* Policentrični standardni njemački jezik u Školskom portalu ʻProfil’ (pristupljeno 14. rujna 2014)
* O španjolskom policentričnom jeziku u usporedbi sa srpskohrvatskim na portalu ʻTačno.net’ (pristupljeno 10. travnja 2015)
* O policentričnosti jezika u BiH  na portalu ʻAnalitiraj.ba’ (pristupljeno 30. kolovoza 2015)
* Izvedeni oblici od *[http://hjp.novi-liber.hr/index.php?show=kosi_oblici&id=eVtiUBM%3D policentričan]*