open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Folsom Prison Blues

"**Folsom Prison Blues**" je country/blues pjesma koju je godine 1955. napisao i snimio američki kantautor Johnny Cash, a koja je izdana kao singlica 1955. godine. Cash je inspiraciju za nju pronašao u filmu *[[Inside the Walls of Folsom Prison]]*, hollywoodskom filmu posvećenom zloglasnom zatvoru Folsom, a koga je nekoliko godina ranije pogledao prilikom služenja vojnog roka u Zapadnoj Njemačkoj. Tekst pjesme opisuje osjećaje zatvorenika koji svake večeri sluša zvižduk vlaka te ga tjera da razmišlja o slobodi i drugim stvarima koje uživaju njegovi putnici, a koji su njemu prikraćeni. Pjesma je postala veliki hit, a Cash je zahvaljujući njoj postao velika zvijezda. Godine 1968. ju je izveo pred zatvorenicima Folsoma na znamenitom koncertu.

## Izvori
Vaterpolo reprezentacija Čilea

**Čileanska vaterpolska reprezentacija** predstavlja državu Čile u športu vaterpolu.

= Nastupi na velikim natjecanjima =
## Uspjesi
### Olimpijske igre

* 1948.: 13.-18. mjesto

### Razvojni trofej FINA-e

* 2007.: 8. mjesto
* 2011.: 4. mjesto

## Povezano
* Ženska vaterpolo reprezentacija Čilea

## Vanjske veze
Mljekarica (Vermeer)

**Mljekarica**, slavna slika koju je naslikao nizozemski barokni slikar Johannes Vermeer oko 1658. godine.

To je prikaz mirne koncentracije tijekom svakodnevnih poslova koji poprima monumentalnu veličinu zahvaljujući gotovo religijskoj posvećenosti služavke. Okupane u hladno svjetlo podrumskog prozora površine i materijali, kao što su: mjed, vrč, lončarija i kruh, naslikani su preciznim realizmom, dok je samo mlijeko prikazano viskoznom bojom tako da se doima kako teče bez prestanka. Komplementarni pigmenti plave i žute dovode do gotovo apstraktnog sklada prizora. Plava je vjerojatno ultramarin koji se pravi od poludragog kamena *[[lapis-lazuli]]*, što ga je činilo najskupljim pigmentom i u prošlim stoljećima bio je rezerviran za važne dijelove slike, primjerice „Gospin ogrtač”. Ova mljekarica se može protumačiti kao utjelovljenje dobrotvorstva jer nas prisustvo kruha i mlijeka navodi na zaključak da služavka zapravo sprema kašu, koja je u to doba bila osnovna hrana invalida i male djece. Kutija na podu pored pločice s prikazom Kupida, je zapravo drvena klupica koja je služila za nošenje užarenog ugljena za grijanje postelje.

Tragovi svjetla na kruhu nagovješćuju da je za njihovo slikanje korištena *[[camera obscura]]*. Ta je naprava bila prethodnik suvremene kamere, a sastojala se od tamne kutije s malenim otvorom (kasnije s lećom) na jednom zidu. Svjetlo koje je prolazilo kroz rupu bi stvorilo naopaku sliku stvarnosti s druge strane zida, a koju je umjetnik mogao vjerno kopirati. Vermeer je, po uzoru na druge delftske umjetnike kao što je Carel Fabritius (1622.-1654.), najvjerojatnije koristio ovu spravu kako bi razvio svoje kompozicije.

## Izvori

## Vanjske veze

* Rijksmuseum page for this work 
* 'Essential Vermeer' detailed, interactive analysis on 'The Milkmaid'
Obrana Cádiza od Engleza

**Obrana Cádiza od Engleza**, ulje na platnu španjolskog baroknog slikara Francisca de Zurbarána. Riječ je o slici koja se temelji na slavnoj španjolskoj pobjedi nad zajedničkom britansko-nizozemskom flotom. Naime, početkom studenog 1625. godine neprijateljsko brodovlje je uplovilo u luku grada Cádiza te iako su bili brojčano inferiorni, Španjolci su ostvarili veliku pobjedu. Riječ je o tadašnjem englesko-španjolskom ratu u kojem je engleska strana organizirala napade na neke od najvažnijih španjolskih luka kao i piratstvo španjolskih brodova koji su se vraćali u domovinu s blagom iz Amerike.

Slika prikazuje trenutak u kojem gradski oci dogovaraju obranu Cádiza. Na njoj se nalazi guverner Fernando Girón koji zbog gihta sjedi na stolici te daje naloge svojim podređenima. Ispred njega je Diego Ruiz. U pozadini se vidi britansko i nizozemsko brodovlje koje pod zapovjedništvom engleskog admirala Edwarda Cecila uplovljava u Cádiz. Također, ondje se vide i španjolski vojnici koji započinju borbu s neprijateljem.

Ovo djelo se najprije pripisivalo Eugeniju Caxésu iako ga je ustvari naslikao Zurbarán za potrebe madridskog Salón de Reinosa koji se nalazio na krilu palače Buen Retiro te su se u njemu skupljala najveća djela iz kraljevske kolekcije. Danas se nalazi u nacionalnom muzeju Prado.

## Izvori
Podizanje križa (Rubens)

**Podizanje križa**, središnji retabl monumentalnog triptiha u Antwerpenskoj katedrali koji je u duhu protureformacije i baroka naslikao Rubens.

## Historija

Oltarni triptih je izvorno bio naslikan za crkvu sv. Walburgisa, a sada se nalazi u Antwerpenskoj katedrali.
Za Napoleonove vladavine, slike su, zajedno sa "Skidanje s križa (Rubens)" bile prebačene u Pariz, a vraćene su tek koncem 19. vijeka.

## Odlike

Formalno i emocionalno, gledatelji su uvučeni u samu sliku, potaknuti da se poistovjete s Isusovom patnjom. Kompozicija (likovna) se temelji na snažnoj dijagonali Krista na križu, čija je težina istaknuta mišićavim tijelima koja se grčevito bore u težnji da ga podignu u uspravan položaj. Trunka realizma se nalazi u prikazu psa koji laje u lijevom kutu čije je krzno minicuozno materijalizirano.

Slika suprotstvalja surovu snagu krvnika s Kristovom prosvećenom duhovnošću. Dok oni guraju i vuku ne bi li podigli križ, Krist se lakoćom uzdiže prema Nebesima, usprkos vidljivoj boli od trnove krune na glavi i ćavala u šakama i stopalima. Njegovo tijelo je najosvjetljeniji dio slike, čime nas slikar podsjeća na njegov sinonim kao “Svjetla svijeta”. Iznad njegove glave lebdi, kao bez težine, natpis na latinskom, grčkom i hebrejskom na kojemu se Krist ističe kao “kralj Židova”.

## Izvori

## Veze
*Barokno slikarstvo
*Bitka s Amazonkama (Rubens)

## Vanjske veze
Vodonoša iz Seville

**Vodonoša iz Seville**, slavno ulje na platnu koje je Diego Velázquez naslikao oko 1619. godine, kao dvadesetogodišnji slikar pod izravnim utjecajem Jusepea de Ribere. Postoje još dvije, gotovo identične, verzije, jedna u galeriji Uffizi u Firenci i druga, naslikana par godina kasnije, u Muzeju Walters u Baltimoru.

Velázquez je tijekom svojih godina slikanja u Sevilli slikao u duhu karavađizma, uglavnom žanr prizore ljudi koji jedu ili piju, izbjegavajući vjersku tematiku. Ovi figuralni prikazi iz krčmi, tržnica i kuhinja, poznate kao *bodegónes*, evoluirale su iz flandrijskih žanr slika s prepunim stolovima iz 17. vijeka koje su Španjolci opsesivno skupljali. 

Velázquezova sposobnost prikaza individualnog karaktera i ponosa daje ovoj slici uzvišeni duh obreda. Prizor je povezan s jednim od Kristovih Sedam djela milosrđa, *Dajte žednima piti*, a koja je bila jako popularna među karavađistima tog doba. Velázquez koristi usmjereno svjetlo koje čini da oblici, teksture i površine budu gotovo čudesno oblikovani. 
U toploj klimi Seville, gdje je ova slika naslikana, vodonoše su na ulicama prodavale hladnu osvježavajuću vodu iz velikih glinenih vrčeva, kao što je ovaj prikazan u prvom planu slike. Vodonoše su često ponosno predstavljale čistoću i prozirnost vode nudeći mušterijama da ju probaju iz staklenih pehara. Voda u vrču je često bila aromatizirana dodavanjem svježeg voća ili aromatičnih biljaka.

Poput Sáncheza Cotána, Velázquez je gotovo matematički poredao elemente u ovoj kompoziciji. Predmeti i figure dopuštaju umjetniku da pokaže svoju vještinu u prikazivanju plastičnosti volumena i kontrasnih tekstura osvjetljenih dramatičnim prirodnim svjetlom. Naime, svjetlo reagira s površinama te se odražava na pocakljenom vrču s lijeve strane, te prolazi i blješti kroz prozirnu čašu i kapi vode na vrču, dok matiran, neglaziran vrč u prvom planu kao da je progutan grubom vunom i gustim baršunom odora.

Sam slikar je vjerovao u izvrsnost ove slike jer ju je darovao svom pokrovitelju, kraljevskom kapelanu iz Seville, ne dvojeći kako će mu ona priskrbiti kraljevsku pozornost.Upravo je zahvaljujući ovoj slici Velázquez privukao pozornost španjolskog dvora, čiji je naposljetku postao dvorski slikar.

Herojski prikaz običnog čovjeka koji zarađuje siću prodajući vodu, tumači se kao idološka poveznica s inkvizicijskim progonom ljudi drugih uvjerenja, ali je prije sociološko-društveno poistovjećenje sa svakodnevnom kulturom i poštovanje niže klase iz koje je ponikao sam slikar i koju je napustio zahvaljujući svom umjetničkom uspjehu.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
*''Velázquez '', katalog izložbe u muzeju Metropolitan (PDF), s podacima o slici *The Vodonoša iz Seville*
Povratak razmetnoga sina

**Povratak razmetnoga sina**, slavno ulje na platnu baroknog slikara Rembrandta van Rijna iz 1669. godine.

Ova slika, koju je naslikao netom prije svoje smrti, posljednja je u seriji vjerskih slika i posljednje veliko djelo s likovima u prirodnoj veličini. Ovo je i jedno od njegovih najdirljivijih djela koje prikazani trenutak razvlači u vječnost. Naime, tako je nametnuto raspoloženje nježne tišine da se gledatelju čini kako pripada ovoj skupini. Ta poveznica je možda snažnija i intimnija nego u bilo kojem njegovom ranijem djelu. Naime, umjetnici 17. vijeka su često istraživali različite dijelove iz života razmetnoga sina, koji je često prikazivan kako troši svoje nasljedstvo na piće i žene. Kao što je uostalom radio i sam Rembrandt na Razmetni sin u krčmi iz 1637. god., gdje je prikazao samoga sebe kao razmetnog sina. No, ovdje je prikazan trenutak kada je novca nestalo i sin se, osiromašen i obeščašćen, vraća doma gdje nalazi zagrljaj dobrodošlice. Kako je zabilježeno u Novom zavjetu:

Na Rembrandtovoj slici, razumijevanje za koje je trebao cijeli život da se razvije postiže jedinstven izričaj tuge i oprosta.

Slika se uvelike razlikuje od ranijeg njegovog bakropisa iz 1636. godine na kojemu je prikazao istu temu. Opet je prikazan razmetni sin kako kleči kraj očevih nogu, glave naslonjene na starčeve grudi, ali je otac sada spokojan, njegov izraz smiren i pun roditeljske ljubavi i praštanja. Njegove ruke, koje istovremeno grle i blagoslivljaju sina, beskrajno su izražajne. Promatrači na slici, uronjeni u tamu na desnoj strani i u pozadini, ne odvraćaju pažnju od glavne teme. Kao da ih Rembrandt dijeli od oca i sina koji su prosvijetljeni božanskom svjetlošću pokajanja i praštanja, dok su oni u sjeni nerazumijevanja i osude.

## Napomene

## Vanjske veze

* Službene stranice muzeja Ermitaž  
* Obrazovni video o slici Sveučilišta u Ženevi
Čas anatomije doktora Nicolasa Tulpa

**Čas anatomije doktora Nikolasa Tulpa** (nizozemski: *De anatomische les van Dr. Nicolaes Tulp*), je delo holandskog slikara Rembranta. Naslikano je 1632. godine, tehnikom ulje na platnu, a čuva se u muzeju Maurichuis u Hagu.

## Analiza umetničkog dela

Na slici je dr Nikolas Tulp, koji objašnjava muskulaturu ruke prisutnim medicinskim stručnjacima. Leš na slici je zločinac Aris Kint, koji je prethodno tog dana bio obešen zbog oružane pljačke. Neki od posmatrača su aristokrate koji su platili da budu uključeni u sliku.

Događaj na slici se odvio 16. januara 1632. godine, u amsterdamskoj hirurškoj gildi kojoj je Tulp pripadao. Nosio je titulu zvaničnog gradskog anatoma, kome je bilo dozvoljeno da vrši samo jedno javno seciranje godišnje za koje bi se koristilo telo pogubljenog zločinca.

Časovi anatomije su bili društveni događaj u 17. veku, održavali su se u učionicama koje su zapravo bile pozorišta, a prisustvovali su im studenti, kolege i svaki pojedinac koji bi platio ulaznicu. Posmatrači su bili prikladno odeveni za ovu ozbiljnu društvenu priliku. Smatra se da su ovi ljudi (sa izuzetkom figura iz pozadine i sa leve strane) naknadno dodati slici.

Na slici nedostaje jedna osoba — preparator, čiji je zadatak bio da primpremi telo za čas. U 17. veku dr Tulp je bio ugledan naučnik, te nije morao da se bavi krvavim poslom, kao što je seciranje. Ti su poslovi bili prepušteni drugima i zbog toga na slici nema nikakvog instrumenta za sečenje. Umesto njih se u donjem desnom uglu nalazi otvoren ogromni priručnik iz anatomije, verovatno „Fabrika ljudskog tela“ (*-{De humani corporis fabrica}-*), knjiga autora Andreasa Vesalijusa, objavljena 1543. godine.

Savremeni stručnjaci su komentarisali preciznost kojom je 26-godišnji Rembrant naslikao mišiće i tetive. Nije poznato gde je stekao ta znanja, moguće je da je iskopirao detalje iz priručnika anatomije, ali je svakako primećen studiozan rad i višemesečna posvećenost. Skorašnje ispitivanje holandskih naučnika otkrilo je nekoliko neslaganja između podlaktice leve ruke prikazane na slici i seciranog dela iste.

Lice leša je delimično osenčeno, nelogično u osnosu na izvor svetlosti. Smatra se da je to nagoveštaj „senke smrti“ (*umbra mortis*), tehnike koju će Rembrant često koristiti.

Slika je potpisana u gornjem desnom uglu sa *Rembrandt f[ecit] 1632*. To je, koliko je poznato, prvi put da je Rembrant potpisao sliku ličnim imenom, a ne inicijalima *RHL* (*Rembrandt Harmenszoon van Leiden*), što je znak porasta samouverenja umetnika.

## Fizičke karakteristike

Dimenzije ovog dela su 216,5 sa 169,5&nbsp;cm, tehnika je ulje na platnu. Danas se nalazi u muzeju Maurichuis, u Hagu.

## Reference

## Literatura
* 
* 

## Povezano
* *[[Čas anatomije doktora Dejmana]]*, manje poznata Rembrantova slika, sada fragmentirana, takođe prikazuje čas anatomije

## Vanjske veze

* ''The Anatomy Lesson of Nicolaes Tulp'' at the Literature, Arts & Medicine Database 
* Rembrandt's ''Anatomy Lesson of Professor Nicolaes Tulp'' by A.C. Masquelet
Židovska nevjesta

**Židovska nevjesta** (nizozemski: *Het Joodse bruidje*) je slavno ulje na platnu baroknog slikara Rembrandta van Rijna čiji je naziv jako dvojben. Ono što je istina je kako je riječ o jednoj od Rembrandtovih najpoetičnijh slika intimnog i iskrenog okružja. Gotovo je besprijekorno naslikana sa širokim, a opet plošnim, formama, poput zastora beskrajnih preklapanja zlatnih i crvenkastih poteza kista čije boje sjaje na svjetlu, ili gube snagu u dubini tamne prostorije. Prema riječima Rebrandtova biografa,  Christopera Whitea, riječ je o „jednom od najboljih izričaja nježnog spoja duhovne i tjelesne ljubavi u povijesti slikarstva”

## Dvojbe o nazivu

Poput Noćne straže, i ovo djelo je žrtva pogrešnog imenovanja kojemu bi danas bilo besmisleno vratiti izvorni naziv. Slika zapravo ne prikazuje židovski bračni par, kao što se mislilo u 19. vijeku kada je nasto njezin romantičarski naziv, ali nema dvojbe o intimnosti para koju je težio prikazati umjetnik. Naime, na slici muškarac polaže svoju ruku na ženine grudi dok ona instinktivno podiže svoju ruku kako bi zaštitila svoju čednost u klasičnoj pozi *Venus pudica* koju je Rembrandt zasigurno poznavao iz bakropisa ili odljeva klasičnih skulptura. No također, par pokazuje znakove uzajamne nježnosti, te ovo nije prizor običnog zavođenja, što je sasvim često u nizozemskom slikarstvu. Danas znanstvenici uglavnom smatraju kako se radi o prikazu Izaka koji grli svoju suprugu Rebeku dok ih krijomice promatra Abimelek (Knjiga postanka, 26:8). a koji je Rembrandt već prikazao na jednom ranijem crtežu. Ukratko, riječ je o biblijskoj priči kako je Izak, dok je boravio u filistejskoj zemlji, predstavio Rebeku kao svoju sestru, jer su Filistejci, ako su željeli zavoditi Rebeku kao njegovu ženu, običajno bili primorani najprije ubiti njezina muža. No, jednog ih je dana Abimelek, filistejski kralj, spazio kako potajno vode ljubav te je pretpostavio istinu - kako su oni muž i žena. Kralj zamjera Izaku za obmanu ističući kako bi bilo tko, da je legao s Rebekom, u svoj svojoj nevinosti i ne znanju da je riječ o udanoj ženi, na sebe i svoje ljude navukao beščašće.
Rembrandtu voajerizam nije bio stran, ali ga je ovdje gurnuo duboko u pozadinu. Također, par ne bi mogao biti više odjeven, a zagrljaj ne bi mogao biti čedniji. Zbog toga neki kritičari smatraju kako je riječ o bračnom portretu umjetnikova sina Titusa i njegove žene Magdalene van Loo koji su vjenčani 10. veljače 1668. god. No, drugi smatraju da je prikazan srednjovječni muškarac, a ne mladić, što dovodi do tako česte dvojbe o motivu Rembrandtovih slika.

## Napomene

## Vanjske veze
* Službene stranice Rijksmuseum muzeja
Opera (razvrstavanje)

**Opera** se može odnositi na:

* Opera, scenska drama.
* Opera (Web preglednik), Internet preglednik norveške firme Opera Software ASA.
Euribor

**Euribor** ili **[[Evropa|Evropska]] međubankarska stopa** () predstavlja dnevnu referentnu kamatnu stopu po kojoj banke jedna drugoj nude novac za posuđivanje na međubankarskom tržištu.

## Opseg
Koristi se kao referentna stopa za finansijske instrumente kao što su
*kamata na evro
*forvard ugovori
*svop kamatnih stopa
*fjučersi

## Tehničke osobine
Euribor određuje Evropska bankarska federacija oko 11:00 prepodne po centralnoevropskom vremenu. Predstavlja filtrirani prosek međubankarskih kamatnih stopa. Euribor stope su kratkoročne trenutne kamatne stope. Obračunavaju se po principu godine od 360 dana.

Ako je Euribor na godišnjem nivou na primer 4% to znači da banke jedna drugoj posuđuju novac po toj stopi. Klijentima posuđuju novac po mnogo većoj stopi. Kako raste Euribor, tako raste i opšti nivo kamatnih stopa u eurozoni.

## Povezano
* LIBOR
Preobraćenje sv. Pavla na putu u Damask

**Preobraćenje sv. Pavla na putu za Damask** (talijanski: *Conversione di San Paolo*) je slavno ulje na platnu talijanskog baroknog slikara Caravaggia. 

Slika sa slikom *[[Razapinjanje sv. Petra]]* čini par koji okružuju oltar, već prethodno ukrašen raskošnom i bogatom slikom *[[Uznesenje Gospino]]* slikara Annibalea Carraccija. Caravaggio je zasigurno ranije vidio oltarnu sliku i odlučio ju uokviriti svojim tamnim i nejasnim slikama koje se gotovo stapaju s mrakom pozadine. Giovanni Baglione, rani Caravaggiov biografu, navodi kako je obje slike u rujnu 1600. godine naručio Tiberio Cerasi, rizničar pape Klementa VIII. i kasnije kardinal, ali je kardinal naglo umro, a njegov nasljednik odbio prihvatiti prve verzije. Slikar je bio prinuđen naslikati druge koje i danas uokviruju oltar, a neki povjesničari smatraju da se odbijanje prvih verzija dogodilo jer je novi kardinal iskoristio mogućnost da se dočepa tih slika. Izvorno *Razapinjanje sv. Petra* je izgubljeno, dok se *Preobraćenje sv. Pavla* nalazi u kolekciji Odescalchi Balbi u Rimu.

Preobraćenje sv. Pavla na putu za Damask je dojmljiva, ekstremna i živo tenebristička slika; prekretnica u Caravaggiovom stilu. Kontrast svjetla i tame je iskorišten kako bi se postigla dramatika, ali istovremeno i nagovještaj božanskog svjetla. On na slici ne koristi ni linije ni boje, o čemu svjedoči činjenica kako nisu pronađeni njegovi crteži, kako bi ispričao priču. Naprotiv, on koristi svjetlo kako bi istaknuo odabrane detalje, pa čak i šokirao promatrača. Zbačeni Saul, koji će kasnije postati sv. Pavao nakon preobraćenja (Djela apostolska, IX.), leži na svojim leđima u jakom skraćenju, bespomoćan, zbačen s konja Božjom munjom koja također osvjetljava bok njegova golemog konja koji zauzima veliku većinu prostora slike. Sjajno svjetlo iz nepoznatog izvora s lijeve strane je iskorišteno kako bi izmodeliralo oblike i površine, a dominantno tijelo konja služi kao reflektor koji kupa tijelo sv. Pavla i preplavljuje njegovo lice. Simbolika svjetla je više nego očita, to je svjetlo Milosti koje obasjava griješnika. Crkva *Santa Maria del Popolo* je pripadala augustincima, a za sv. Augustina, najvećeg teoretičara Božje Milosti, znanje je čista „vizija u Bogu“, stalna prosvijetljenost – sama spoznaja, dar koji sjaji s visina. Uzdignute ruke preobraćenog progonitelja, zajedno s vratom životine koja spušta svoju glavu i ruku sluge, daju naslutiti na završetak kruga ili elipse. Figure su gotovo prevelike za prostor i stvaraju dojam kako su još veće i tek djelomice otkrivene svjetlom. Selektivno osvjetljavanje čini ove figure u prirodnoj veličini zapanjujuće prisutnima i dramatično tipičnima za barok.

## Napomene

## Veze

* Kronologija Caravaggiovih djela
* Barokno slikarstvo

## Vanjske veze
*Caravaggio: The Conversion on the Road to Damascus , Oxford
Žena s vagom

**Žena s vagom** ili  **Žena koja važe zlato**, slavna slika koju je naslikao nizozemski barokni slikar Johannes Vermeer od 1662.-1663. godine.

Od nešto manje od 40 platana koji su zasigurno atribuirani Vermeeru, većina prikazuje smirene prizore u interijeru, niskih tonova boja, te asimetričnom ali snažnom geometrijskom kompozicijom. Vermeer je uspio ostvariti svoj izričaj kroz jasno arhitektonsko oblikovanje prostora u kojemu svaki predmet ima svoju ulogu u značenju i ravnoteži kompozicije. Blago svjetlo koje prodire kroz prozor često daje čvrstoću figurama i predmetima u prostoriji. Sve emocije su obuzdane dok Vermeer priziva mirnoću meditacije. Čak su i potezi kistom tako kontrolirani da postaju gotovo nevidljivi, osim kada slika refleksiju svjetla sitnim mrljama boje.

Na slici *„Žena s vagom“*, savršena ravnoteža stvara monumentalnu kompoziciju u trenutku vrhunske mirnoće. Bezvremenski prizor „svijeta mrtve prirode“, koji kao da je zamrznut čarolijom. Mlada trudna žena, odjevena u raskošnu ali svakodnevnu odjeću, udubljena je u misli iznad prazne vage zahtjevajući od nas da se zamislimo o samom činu vaganja i suda. Prije se mislilo kako tragovi svjetlosti na tanjurima vage predstavljaju bisere, ali je naučnom analizom potvrđeno kako su tanjuri prazni. Njezina ruka i vaga se nalaze u središtu slike, ali odmah iznad nje, na zidu prostorije, visi velika slika „Posljednjeg suda“ na kojoj Krist sudi i važe duše. Stoga, Vermeerova slika postaje metaforom vječnog suđenja. Ženin trenutak tihe introspekcije prije dodirivanja zlata ili bisera također priziva motiv *[[vanitas]]a*, prolaznosti života, dozvoljavajući slikaru da komentira nepostojanu kvalitetu materijalnih stvari.

Nadalje, ovaj trenutak je možda povezan s trudničinom zabrinutošću nad dušom i budućnosti njezina nerođenog djeteta. Također, ova slika je svjedočanstvo umjetnikove vjere. Naime, Vermeer je bio katolik koji je živio u većinski protestantskoj Nizozemskoj, gdje je njegova vjera službeno bila zabranjena, iako se njezino prakticiranje u privatnosti doma toleriralo.

## Izvori

## Vanjske veze

*
*
*
*
Les Amants de minuit (film, 1931)

***Les Amants de minuit*** () je francusko-njemački crno-bijeli igrani film snimljen 1931. godine u režiji Augusta Genine. Po žanru je kombinacija kriminalističkog filma i melodrame. Radnja prikazuje kako odbjegli kriminalac (čiji lik tumači Jacques Varennes) nastoji opljačkati bogatog mladića (čji lik tumači Pierre Batcheff) uz pomoć svoje djevojke (koju tumači Danièle Parola), ali kako se ona na kraju zaljubi u svoju žrtvu.

## Vanjske veze
*
Les Amants de minuit (film, 1953)

***Les Amants de minuit*** () je francuski crno-bijeli igrani film snimljen 1953. u režiji Rogera Richebea. Protagonist, čiji lik tumači Jean Marais, je bogataš koji siromašnu ali lijepu sekretaricu (čiji lik tumači Dany Robin) poziva da sa njim provede božićne blagdane. Radnja prikazuje kako se ispostavi da je bogataš u stvari varalica.

## Uloge
* Jean Marais : Marcel Dulac
* Dany Robin : Françoise Letanneur
* Louis Seigner : M. Paul
* Micheline Gary : Monique
* Frédérique Nadar : Irène
* Gisèle Grandpré : Mme. Paul
* Sylvie Rameau : La femme de l'avocat
* Jacques Eyser : L'avocat
* Nicole Rozan : La clente rêveche
* Cécilia Bert : M. Torquato

## Izvori

## Vanjske veze
* Lovers of midnight at IMDb
* Les Amants de minuit (1953)  at the *Films de France*
Mesinska kriza saliniteta

**Mesinska kriza saliniteta** (**MKS**), u posljednjoj fazi znana kao događaj **Lago Mare**, bio je geološki događaj tijekom kojeg je Sredozemno more prošlo kroz razdoblje djelomičnog ili gotovo potpuno isušivanja tijekom perioda mesina u miocenu, prije oko 5,96 do 5,33 milijuna godina. Taj proces je prekinula zanklijska poplava, kada se more iz Atlantika prelilo u mediteranski bazen, čime ga je spasilo.

Uzorci sedimenata ispod dubokog morskog dna Sredozemnog mora, koje uključuju minerale evaporata, tla i fosila biljaka, pokazuju da se prije oko 5,96 milijuna preteća gibraltarskog tjesnaca zatvorio te time prekinuo Sredozemno more od Atlantskog oceana. Sredozemlje je stoga s vremenom počelo isušivati i smanjivati se. Tjesnac se zatvorio po drugi put prije oko 5,6 milijuna godina, a zbog suhih klimatskih prilika, Sredozemno more se gotovo potpuno isušilo za samo jedno tisućljeće, nakon čega je ostao suhi bazen koji je bio dubok i do 5&nbsp;km ispod razine more, uz pojedine hiperslane džepove po uzoru na mrtvo more. Prije oko 5,5 milijuna godina, suha klima je prestala čime je taj bazen počeo dobivati više vode od rijeka, čime je voda postajala manje slana. Gibraltarski tjesnac se opet otvorio prije 5,33 milijuna godina, čime je nastala zanklijska poplava koja je obnovila Sredozemno more.

Čak i danas, Sredozemno more je slanije od sjevernog Atlantika zbog dugoročne izolacije i isparavanja. Vrlo je lako moguće da će se gibraltarski tjesnac opet zatvoriti u budućnosti, čime bi se opet mogla ponoviti situacija da Sredozemno more isuši za samo 1,000 godina. Nakon duga, u dalekoj budućnosti, nastavak micanja afričkog kontinenta prema sjeveru Europe mogao bi skroz izbrisati Sredozemno more.

## Izvori

## Vanjske veze

* Arizona University: Geology 212, Lecture 17: "When the Mediterranean Dried Up ". (Accessed 7/16/06)
* The Messinian Salinity Crisis Ian West (Internet Archive copy)
* A brief history of the Messinian on Sicily Rob Butler. 
* Messinian online
Sredozemlje

U biogeografiji, **mediteranski bazen** ili **sredozemni bazen** (ili **mediteranska regija** ili **sredozemna regija**; ili **Mediteran** ili **Sredozemlje**) odnosi se na regiju zemalja oko Mediteranskog mora koje imaju mediteransku klimu, sa blagim, kišnim zimama i suhim, vrućim ljetima, koje podržava mediteranske šume i šikare. 

Mediteranski bazen je po starom običaju bila regija starog svijeta po kojoj rastu drveće maslina. Ipak, masline danas rastu i drugim dijelovima svijeta, a isto tako postoje i dijelovi sredozemlja gdje one ne rastu. 

## Reference
Južnjačka gotika

**Južnjačka gotika** je podžanr gotičke fikcije u američkoj književnosti koji primarno tematizira i čija je radna isključivo smještena na jug Sjedinjenih Država. Iako je primarno nastala kao književni pravac, južnjačka gotika se s vremenom proširila i na druge grane umjetnosti poput glazbe i filma. 

Stilski začeci južnjačke gotike datiraju još od sredine XIX. vijeka, u periodu prije i poslije Građanskog rata, posebice u groteskama Henryja Clayja Lewisa te deidealiziranim vizijama juga u djelima Marka Twaina. No, unatoč gotičkom tretmanu juga u tom periodu, pravac se zapravo formirao tek u XX. vijeku, kada su se mračni romantizam, južnjački humor i naturalizam stopili u jedan pravac koji je jug pretvorio u grotesku. Među čestim temama u književnosti javljaju se ekscentrični i problematični likovi prepuni mana, korištenje hoodoo magije, ambivalentne rodne uloge, zastarjeli ugođaj, groteskne situacije i zlokobni događaji koji potječu od ili dovode do siromaštva, otuđenosti, kriminala i nasilja. 

Južnjačka gotika primarno koristi ironiju i grotesku kako bi prikazala i analizirala vrijednosti američkoga juga. Tako ona, za razliku od žanra iz kojeg potiče, ne koristi gotičke elemente samo da stvori napetost, već da istraži društvene probleme i prikaže kulturološke karakteristike juga. Plantaže, tako karakteristične za ranu historiju američkog juga, zamijenjene su ruralnim zajednicama koje kao da su zastale u vremenu. Pionirski autori ovoga žanra, odnosno William Faulkner, Carson McCullers i Flannery O'Connor, koristili su u svojim djelima prikaz juga koji je zapravo postao apsurdna kritika modernosti u cjelini. Izuzev spomenutih, značajni autori južnjačke gotike su Erskine Caldwell, Harper Lee, Cormac McCarthy i Tennessee Williams.

Što se južnjačke gotike kao glazbenog pravca tiče, ona je znana još i kao *gothic americana* ili death country. Radi se, zapravo, o spoju između alternativnog rocka i klasičnog countryja te folka. Tematski je vrlo slična književnoj južnjačkoj gotici te ima mnogo više sličnosti s književnim nego tradicionalnim glazbenim temama. Rani radovi R.E.M.-a spadaju u ovaj žanr, kao i radovi benda Murder by Death. 

Na filmu, južnjačka gotika se kao stilski pravac pojavljuje još u ranom dobu Hollywooda, a među najznačajnijim ranijim primjerima su *[[A Streetcar Named Desire (film, 1951)|A Streetcar Named Desire]]* i *[[To Kill a Mockingbird (film)|To Kill a Mockingbird]]*. Slasher horor *[[The Texas Chain Saw Massacre]]* također inkorporira elemente ovoga žanra, a prisutni su i u filmovima *[[Cape Fear (film, 1991)|Cape Fear]]* i *[[Winter's Bone]]*. Prva sezona popularne serije *[[True Detective]]* također spada u južnjačku gotiku.
Opština Acatlán (razvrstavanje)

**Acatlán** se može odnositi na:

* Opština Acatlán, Hidalgo
* Opština Acatlán, Puebla
* Opština Acatlán, Veracruz
Inside the Walls of Folsom Prison

***Inside the Walls of Folsom Prison*** () je američki crno-bijeli igrani film snimljen u režiji Cranea Wilbura. Po žanru je drama čija je radnja smještena u zloglasnu kalifornijsku kaznionicu Folsom. Protagonist, čiji lik tumači David Brian, je idealistički državni službenik koji je poslan od svojih pretpostavljenih da provede reforme nakon krvave pobune, te se nađe između okrutnog upravnika (koga tumači Ted de Corsia) i nasilnog vođe zatvorenika (čiji lik tumači Steve Cochran).

*Inside the Walls of Folsom Prison* je danas poznat prije svega kao inspiracija za *[[Folsom Prison Blues]]*, znamenitu pjesmu koja je nekoliko godina kasnije od country muzičara Johnnyja Casha učinila zvijezdu. Cash je film pogledao za vrijeme služenja vojnog roka u Zapadnoj Njemačkoj, a što je, između ostalog, prikazano u biografskom filmu *[[Walk the Line]]*.

## Uloge
* Steve Cochran ... Chuck Daniels
* David Brian ... Mark Benson
* Philip Carey ... Red Pardue
* Ted de Corsia ... Upravnik Ben Rickey (kao Ted De Corsia)
* Scott Forbes ... Jim Frazier
* Michael Tolan ... Leo Daly (kao Lawrence Tolan)
* Dick Wesson ... Tinker
* Paul Picerni ... Jeff Riordan
* William Campbell ... Nick Ferretti
* Edward Norris ... Nar. Cliff Hart (kao Eddie Norris)

## Izvori
	

## Vanjske veze
* 
*
House of Mystery (1961 film)

***House of Mystery*** () je britanski crno-bijeli horor film snimljen  1961. godine u režiji Vernona Sewella. Predstavlja adaptaciju drame *L'Angoisse* francuskih uatora Celije de Villyars i Pierrea Millsa koju je Sewell prije toga bio ekranizrao tri puta - kao kratki film *Medium* 1934. godine, te dugometražne filmove Latin Quarter (1945) i Ghost Ship (1952). Protagonisti, koje tumače Jane Hylto i Peter Dyneley su mladenci koji su upravo kupili ladanjsku kuću za koju se ispostavi da je opsjednuta duhovima.

## Cast
*Stella Lemming -	Jane Hylton
*Mark Lemming -	Peter Dyneley
*Joan Trevor -	Nanette Newman
*Henry Trevor -	Maurice Kaufmann
*Burdon -	Colin Gordon
*Clive -	John Merivale
*Young Husband -	Ronald Hines
*His Wife -	Colette Wilde
*Mrs Bucknall -	Molly Urquhart
*Constable -	George Selway
*Milkman -	John Abineri

## Reference

## Vanjske veze
*
Opština Pueblo Nuevo (razvrstavanje)

**Opština Pueblo Nuevo** se može odnositi na:

* Opština Pueblo Nuevo, Durango
* Opština Pueblo Nuevo, Guanajuato
Alegorija proljeća

Sandro Botticelli (1445.-1510.) je svoju sliku ***[[Proljeće]]*** (italijanski: *Primavera*), poznatu i kao **Alegorija proljeća**, naslikao u seriji mitoloških slika za obitelj Medici koji su se zanimali za "pogansku" tematiku (kojoj između ostalih pripada i *[[Rođenje Venere (Botticelli)|Rođenje Venere]]*). To zanimanje je potaknuto obnovom Platonove filozofije (neoplatonizam) koja je dovela do zanimanja za antičke teme i osnivanje Platonove Akademije u Firenci 1469. god. Proljeće je, zajedno s Rođenjem Venere, bilo predviđena za Villu di Castello, a danas se nalazi u Galeriji Uffizi u Firenci.

## Opis
Slika prikazuje voćnjak u kojemu su stabla raspoređena u polukrug koji čini okvir za niz figura. S desne strane vidimo Zefira, boga vjetra, koji drži Klori, koju svojim dahom oplođuje i preoblikuje u floru cvjetova i boginju proljeća. U sredini je lik Venere koja prizoru daje stabilnost, dok je iznad nje njezin sin Kupid koji baca strijelice. S lijeve strane tri Gracije (Harite) u skupini izvode lagani ples, a odmah do njih je Merkur koji mačem u ruci tjera oblake.

Likovi su također stavljeni u nestvarni krajolik, potpuno osvjetljen bez realnog izvora svjetla. Ipak, njihova odjeća je prepuna detalja i bogata naborima, potpuno lepršava; Botticelli je bio majstor u prikazivanju tkanina. Alegorija proljeća je prva slika na kojoj je Botticelli slikao gracilne likove lijepih, izduženih djevojaka u idealiziranom ambijentu, namjerno izbjegnutih dubina i plasticiteta svedenog na minimum. Na ovoj slici Botticelli usvaja mekane linije kojima daje skladan ritam, a kompoziciju ističe svježim i nježnim temperama. Na slici vlada nestvarno, idealizirano prikazivanje likova bez detalja, u kojemu je zanemarena anatomija ističući tako linearnost likova. Botticelli je prije svega bio crtač, boja ga je manje zanimala.

## Izvori

*
*
Bičevanje Krista (Piero della Francesca)

**Bičevanje Krista**, slavna slika Piera della Francesce iz 1455.-60. godine na kojoj je na najsmjeliji način prikazana ekstremna linijarna perspektiva koja je postala važna odlika rane renesanse.

Kompozicija slike je podijeljena na dva gotovo jednaka dijela jednim bijelim stupcem. U lijevom dijelu je u pozadini prikazan Krist kojega upravo bičuju, dok se u desnom dijelu nalaze tri stojeće figure, u nekom razgovoru i nesvjesne događanja iza njih.

Sitni detalji na tkaninama i draperijama njihovih luksuznih odora podsjeća na mletačka djela umjetnika kao što su Giovanni Bellini.

Ova slika je privukla mnogo pozornosti zbog neugodne teme, i premda danas postoje mnoge teorije o njezinom značenju, danas se smatra kako je ona bila pokušaj pomirenja Istočne i Zapadne Crkve u vrijeme turske opasnosti, te tako motiv *[[Bičevanje Krista]]* predstavlja patnje Konstantinopola. Tako bi se osobe na slici mogle protumačiti; krajnje lijeva figura bi bio turski sultan Murat II., a stojeće figure od lijeva prema desno: kardinal Bessarion, Toma Peleolog (brat bizantskog cara Ivana VIII.) i Niccolò III. d'Este, vojvoda od Ferrare i domaćin Mantovskog koncila gdje se predlagao križarski rat protiv Osmanlija.

Sposobnost umjetnika da strogu perspektivu, inače karakteristiku firentinske slikarske škole kojoj della Francesca nije izravno pripadao, kombinira sa dražešnošću nizozemske umjetnosti je bila nedostižna.

Slavni historičar umjetnosti, Kenneth Clark, svrstao je ovu sliku u deset najvažnijih u historiji umjetnosti, prozvavši ju "najveća mala slika u historiji".

## Izvori
Dürerov autoportret

**Autoportret sa dvadesetosam godina u ogrtaču s krznenim okovratnikom** je treći i posljednji autoportret koji je naslikao slavni renesansni slikar Albrecht Dürer, netom prije svoga 29. rođendana 1500. godine.

Rođen kao jedno od osamnaestero djece Nuremberškog zlatara, Albrecht Dürer je bio studiozan, analitičan, pronicljiv i precizan, ali i samoljubiv i težak, poput svoga suvremenika, Michelangela. Nakon šegrtovanja u zlatarstvu i slikarstvu, te izradi vitraja i drvoreza, u proljeće 1490. godine Dürer je počeo putovati kako bi proširio svoje obrazovanje i stekao iskustvo kao umjetnik. Do 1494. godine radio je u Baselu, u Švicarskoj, uglavnom na crtežima za drvoreze koji su se tu proizvodili. No, nakon putovanja u Italiju od 1494.-95., upoznao se s idealizmom umjetnosti i konceptom umjetnika kao neovisnog kretivnog genija. Upravo to je pokazao na svom autoportretu iz 1500. godine, gdje se naslikao idealiziran, pa čak i nalik Kristu. Ova slika u strogo frontalnoj pozi dočekuje gledateljev pogled poput likova na ikonama. Raskošna krznom obrubljena odora i vijugavi čuperci tvore jednakostranični trokut kao bezvremenski simbol jedinstva.

## Izvori

## Vanjske veze

*  Der Kuss
* "Poljubac" Blog - široka kolekcija članaka o slici
Portret kardinala Cristofora Madruzza

**Portret kardinala Cristofora Madruzza**, poznato Tizianovo ulje na platnu naslikano 1552. godine. Čuveni venecijanski renesansni majstor Tiziano je portretirao talijanskog rimokatoličkog kardinala Madruzza koji je u Europi bio velika crkveno-politička ličnost 16. vijeka. Slika je nastala kada je Madruzzo imao 39 godina te je tada obnašao dužnost kneza-biskupa u Trentu. Djelo se danas čuva u Muzeju umjetnosti u São Paulu.

## Cristoforo Madruzzo
Cristoforo Madruzzo (1512. - 1567.) je bio važan italijanski kardinal i državnik tokom 16. vijeka. 1539. je postao knez-biskup u Trentu dok je tokom 1556./57. bio milanski guverner u službi cara Karla I. Kao kardinal imao je ključnu ulogu u Tridentskskom saboru. Iz njega je abdicirao 1567. u korist svojeg nećaka Ludovica Madruzza. Umro je u Tivoliju 5. maja 1578. na svoj 66. rođendan.

## Slika
Povratkom iz Augsburga 1551., Tizian je krenuo u Trento kako bi naslikao portret Cristofora Madruzza koji je tada bio knez-biskup kao i važan član Tridentskog sabora. Sam Madruzzo je od Tiziana naručio impozantan portret cijele figure. Ta želja najbolje opisuje njegove velike velike crkvene i političke ambicije koje je u tom razdoblju i postignuo.

Posebnost djela je što Madruzzo ne nosi kardinalsko odijelo iako je kardinal postao 1542. Postoji vjerojatnost da je Madruzzo odlučio za potrebe portreta nositi crno odijelo umjesto kardinalskog budući da je tada bio posrednik između katoličke Crkve i španjolske krune čiji su interesi tada bili sukobljeni. Zbog toga je odlučio da neće koristiti vjersku haljinu kako ne bi potaknuo sporove između svećenstva i cara Karla I.

Drugi istaknuti element na slici je sat koji se nalazi na kardinalovoj desnoj ruci. Sat je bio predmet raznih tumačenja. On je trebao simbolizirati prolaznost slave i potrebu za umjerenošću.

Od početaka, portret kardinala Cristifora Madruzza smatrao se remek-djelom Tiziana i venecijanske škole portreta. U 19. vijeku Giovanni Battista Cavalcasellea je opisao sliku kao "*jedan od važnih portreta venecijanske škole*".

Prema Haroldu Wetheyju, samo djelo je u izvorniku bilo veće ali je smanjeno na dnu i desnoj strani. U razdoblju od 1992. do 1995. je obavljena restauracija slike u američkom Getty Centru u Los Angelesu.

Djelo se od 1950. godine nalazi u Muzeju umjetnosti u São Paulu.

## Izvori

## Vanjske veze
*Titian - Portrait of Cristoforo Madruzzo, Cardinal and Bishop of Trent, 1552.
*Sao Paolo Museum of Art - Images Portrait of Cardinal Cristoforo Madruzzo by Titian
Skidanje s križa (Van der Weyden)

**Skidanje s križa**, ulje na dasci Rogiera van der Weydena iz oko 1435. godine; središnji dio trokrilnog oltara što se vidi i iz neobičnog formata.

Slika je komponirana u suprotnosti iluzije prostora što ga likovi zauzimaju svojom plastičnošću i iluzije prikazanog uskog prostora u koji su smješteni. Što opet pojačava tragičnost događaja jer odnosi svu pažnju sa pozadine na “scenu” skidanja s križa. Na slici Sveti Ivan (u crvenom) pridržava Bogorodicu koja u teškoj, uglatoj draperiji pada u nesvijest, dok Marija Magdalena isprepliće prste u bolnoj gesti ispod Kristovih nogu, a ispred nje, pridržavanući Kristovo tijelo, nalaze se lik u bogatom brokatnom ogrtaču i Josip iz Aremateje (svetac zaštitnik grobara) s crvenim dokoljenicama. Kristovo vijugavo tijelo ujedinjuje figure u ovom plitkom prostoru. Scena je prepuna boli i suza na ucviljenim licima, na kojima se zapaža i najmanja sitnica. Likovi, njihova put, odjeća, prikazani su u najsitnije detalje s potpunim iluzionizmom konkretne materijalnosti. A smionije sjevernjačko svjetlo oblikuje likove, kao da ih “kleše iz mramora”, tako da se čini da ih ništa ne može protresti iz njihove geste vječne žalosti. Oporo grandiozne linije, s osobito potresnom paralelom tijela Isusa i onesviještene Bogorodice (opuštene ruke), su osobito značajne za monumentalnu snagu kompozicije. Tako se stvara određena mirnoća u slici koja je savršeno usklađena sa dramatikom “kazališne scene”. Te sve istovremeno djeluje i uzbuđeno i mirno.

Marijina poza koja oponaša Kristovu ističe njihov povezanost i fizičku identifikaciju u patnji i smrti. Njeno suosjećanje odražava snagu tadašnjih vjerskih pokreta, osobito snažnih u sjeverozapadnoj Europi, koji su težili mističnoj vezi s Kristovim životom i porukom. Najutjecajniji zagovornik ovakvih osjećaja u ranom 15. stoljeću bio je njemački svećenik Thomas à Kempis (1380.-1471.). On se smatra autorom djela *"Imitacija Krista"* (oko 1414.) koje zagovara duhovno spajanje s Kristom putem samoodricanja i molitve.

## Izvori
Stvaranje Adama

**Stvaranje Adama** (**Stvaranje čovjeka**), jedan od devet prizora na najvišem dijelu svoda Sikstinske kapele; ova freska je danas jedna od najprepoznatljivijih slika na svijetu.

Oslikavanje svoda Sikstinske kapele, nazvane tako po papi Sikstu IV. koji ju je dao izgraditi, naručio je papa Julije II., a izveo je Michelangelo od 10. maja 1508. do 31. oktobra 1512. godine. Dimenzije ove velike freske su 4,80 x 2,30 m. Iako je četvrta u nizu, dovršena je među posljednjima.

U *Stvaranju Adama* Michelangelo se približio tajni doticanja čovječanstva i Tvorca i uobličio je. Na slici monumentalni patrijarhalni Bog pruža svoju ruku preko slike, nošen anđelima u ovalu tamnocrvenog plašta, dok mu iza leđa proviruju nage figure, uključujući jednu ženu (koju mnogi smatraju Evom) koja radoznalo gleda preko njegovog ramena i ukrštava pogled s Adamom. U kontrastu s tom dramatičnom grupom, Adam opušteno leži na novostvorenoj zemlji jer još nije primio iskru života koju mu pruža Božja ruka. “Desna ruka Očeva” (prema papinskoj himni *Veni Creator Spiritus*) snažno potiče “prvoga čovjeka” koji kao da se budi iz sna, pri čemu je Božji kažiprst usmjeren zapovjednički i odlučno, dok Adam jedva uspijeva podići ruku. Bog svoju moć potvrđuje i strogim pogledom usmjerenim na Adama koji se doima pokornim i punim strahopoštovanja.

Osnovu kompozicije čine dva suprotna dijela; desni božanski oval i lijevi zemaljski trokut s Adamom. Između dvaju glavnih likova postoje simetrija i presudna povezanost (pogledi, paralelnost udova, nevidljive poveznice koje čine zakrivljeni prostor). Prazno nebo između njih je također značajno zbog toga što uokviruje mjesto na kojemu se skoro dotiču dvije ruke. Točka gdje se ove dvije ruke skoro spajaju predstavlja žarište cijeloga prizora. Između Božjeg i Adamova kažiprsta kao da postoji iskra, kao da se prenosi energija. Božanski se životni dah prenosi u fizički dodir. Između ova dva prsta leži Očeva ljubav prema onome što je stvorio, ali i nepremostivi jaz između božanskoga i ljudskoga. Michelangelov učenik Ascanio Condovi je o tome rekao: *“Videći ispruženu Božju ruku i mišicu, čini nam se kao da Bog Adamu zapovijeda što smije, a što ne smije činiti”*.

Da se Michelangelo namjeravao strogo držati priče iz “Postanka” (Post 1, 27: *“Na svoju sliku stvori Bog čovjeka, na sliku Božju on ga stvori.”*) vidljivo je po fizičkoj sličnosti Boga i Adama; gotovo da se Božji lik na čovjeka prenosi kao otisak. Mišićava, krepka tijela odlikuju istodobno snaga i otmjenost.

Iako se tonski prijelazi boje teško postižu  u tehnici freske, Michelangelo je uspio ostvariti visoku kvalitetu kjaroskura, a najnovija restauracija Sikstinske kapele pokazala je da je izvorno koristio i snažne, raznovrsne i začudo svijetle boje.

## Napomene

## Veze
*Renesansno slikarstvo
*Posljednji sud (Michelangelo)
*David (Michelangelo)
Sveto Trojstvo (Masaccio)

Masacciova freska **Sveto Trojstvo** u firentinskoj crkvi *[[Santa Maria Novella]]* predstavlja jednu od prvih renesansnih slika u kojoj su prvi put upotrijebljena pravila linearne perspektive, ali i novih elemenata arhitekture koje je ustanovio Filippo Brunelleschi.

## Historija

**Tommaso di Ser Giovanni di Mone** je prozvan Masaccio (talijanski-*zamazani*) jer je, prema Vasariju, zanemarivao sve, pa i svoj izgled, nauštrb svoje umjetnosti. God. 1422. ušao je u slikarski ceh, a 1424. god. se pridružio "Društvu sv. Luke", bratovštini umjetnika. Ubrzo je postao vodeći i najmaštovitiji slikar svog doba.
Sveto trojstvo je vjerojatno posljednje djelo što ga je Masaccio uspio naslikati budući da je umro 1428. god. u dobi od 27 godina.

## Odlike

Jedna jedina točka nedogleda nalazi se u sredini naslikane stube koja se nalazi na visini očišta promatrača. Linije koje proizlaze iz ove točke protežu se u rebrima naslikanog svoda, čime se stvara iluzija dubine prostora iza crkvenog zida. Ovaj lažni prostor je naglašen s dva korintska polu-stuba koji podupiru arhitrav i uokviruju polukružni luk koji nose dva kompozitna stupa.

Ispod iluzionističkog enterijera naslikan je sarkofag kojeg okružuju dvostruki korintski stupovi, a na njemu leži kostur, dok iznad njega piše: "Ja bijah ono što si ti, a što sam sada to ćeš ti biti". Ovakvo upozorenje mrtvih živima se naziva *"[[memento mori]]"* (podsjetnik smrti), a bilo je osobito popularno u srednjem vijeku i renesansi. Uloga joj je bila da upozori gledatelje na konačnost ljudskog života i ponudi put k spasenju kroz vjeru u Krista.

Razmještaj figura na slici je piramidalan i u hijerarhijskom redu po važnosti likova. Tako vrh piramide čini lice Boga (koji stoji na postolju iznad križa) i rukama drži križ na kojemu je raspet Krist, a između njihovih glava lebdi bijela golubica (Duh Sveti). Isusove ruke su napete, a glava mu je blago obješena na grudi, a tijelo mu je naslikano s dotada neviđenom preciznošću te se čak nazire i kroz tanku tkaninu njegove robe.

Ostatak kompozicije čine Marija (koja gleda u promatrača i čini simboličan pokret rukom pokazujući na svog sina), Sveti Ivan (u ožalošćenoj pozi), te na stubi zvan svetog prostora luka kleče dva donatora u molitvi (vjerojatno članovi utjecajne obitelji Lenzi koji su platili ovu fresku). Renesansni donori su se nadali da će se njihove molitve uslišiti ako plate umjetničko djelo u crkvi, ali njihovo prisustvo na slici nije samo znak njihovog sponzorstva, nego i njihova želja da se prikažu pobožnima, čime su zaslužili da budu u društvu svetaca. Zato se njihovi portreti s istančanim karekterima (za razliku od svetih likova koji su idealizirani) u slici nalaze na prijelazu iz stvarnog svijeta u sveti prostor oslikane sobe.

I u postupku s bojom se osjeća istančan ritam. Božanski likovi se ističu snažnim sivim i crvenim tonovima koji se spiralno prožimaju. Sitnije nepravilnosti visine likova i oštrog kuta njihova rasporeda nadahnjuju sliku životom te kod promatrača stvaraju dojam da se i sam nalazi u kapelici stojeći pred svecima.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Masaccio’s Holy Trinity''
Tri filozofa

**Tri filozofa** je jedna od najslavnijih slika velikog mletačkog slikara Giorgionea iz oko 1507. godine. On je bio jedan od prvih umjetnika koji je radio za bogate klijente, kao što je trgovac Taddeo Contarini, kojega je zanimalo okultno i alkemija, a koji je prvi posjedovao ovo platno. 

Kao kod svih ostalih Giorgioneovih slika, značenje ovog djela je uvelike dvojbeno. Figure se mogu protumačiti kao tri razdoblja čovjekova života, tri mudraca, tri različite filozofske škole, pa čak i tri monoteističke religije. U svojim manjim slikama umjetnik je prihvaćao novije teme u kojima je ozračje dominiralo nad sadržajnim značenjem, a kao kod ostalih slikara mletačke škole slikarstva, boja je dominirala nad linijama.

Kompozicija je također neobična, s ljudskim figurama postavljenima uz rubne dijelove, dok je sredina prazna i nastavlja se u dubinu pejzaža. Tri prostorna plana su uravnotežena i mirna, a dijagonalni prodor koji sugerira tamna stijena je naglašen dinamičnim bojama koje izvlače desnu skupinu likova. Čiste boje intenzivnih tonova iostoje kao zasebni oblici, ali se svojim svjetlosnim vrijednostima suprotstavljaju tek na određenoj udaljenosti, što traži da se neprestano sagledava cjelina.

Giorgione se nije mnogo bavio pripremnim skicama i slikao je prizor izravno na platno bojama, i to umjesto metodoškog niza tankih slojeva jedan preko drugoga, kako je to bilo uobičajeno do tada, Giorgione je slikao spontanim nanosima čistih boja. Takav način slikanja je podosta upravljao krajnjim ishodom. Tako gusti nanosi i bogatstvo tonova na ovoj slici omekšavaju prijelaze, dok intenziteti pojedinih boja izdvajaju oblike kao samostalne. Upečatljivi sfumato učinci uporabom suptilnih tonova boja, hvataju neuhvatljive kvalitete svjetla i sjene.

Kako je Giorgione umro od kuge sa samo trideset godina 1510. god., tek je nekoliko slika pripisano izravno njemu. No, usprkos tomu njegov rad je privukao mnogo pozornosti i divljenja suvremenika. Njegove inovacije su potakle novootkriveno pejzažno slikarstvo, a njegovu tehniku je ubrzo prihvatio Titian.
 
## Napomene

## Veze
* Renesansno slikarstvo

## Vanjske veze
*Giorgione i Titian  
*Kralj Salomon i graditelji Hrama