open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dacit

**Dacit** (, , , ) je vulkanska stena izgrađena od kvarca, natrijsko-kalijskih plagioklasa i bojenih minerala. Ove stene su izlivni ekvivalenti magmatske stene kvarcdiorita. Njihov naziv potiče od reči Dacia, starog naziva za Rumuniju, gde su dosta zastupljeni.

Minerali koji izgrađuju dacit su: intermedijarni plagioklas (andezin), kvarc i bojeni minerali (biotit, hornblenda, piroksen). Na osnovu bojenih minerala izdvajaju se različiti varijeteti dacita: biotitski dacit, amfibolitski dacit, itd. Boja stene varira u zavisnosti od sadržaja i vrste bojenih minerala i stepena kristaliniteta osnovne mase.

Struktura stene je porfirska, a tekstura fluidalna. Lučenje dacita je pločasto i stubasto.

Smanjenjem količine kvarca, ove stene čine prelaze ka andezitima, kada se nazivaju dacito-andeziti, dok povećanjem količine kalijskog feldspata pokazuju prelaz prema kvarclatitima.

## Rasprostranjenje i primena
Javljaju se u većim masivima, često sa andezitima. U Srbiji se javljaju na Rudniku, kod Slavkovice, na zapadnim padinama Kopaonika, u dolini Ibra, kod Surdulice.

Značajan su građevinski materijal. Koriste se za izradu kocke za puteve, ivičnjake, lomljeni kamen, itd. Najveći kamenolomi nalaze se u Slavkovici i Kadinoj Luci.

## Povezano
* Spisak stena

## Reference

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Alkalni sijenit

**Alkalni sijenit** je dubinska magmatska stena, iz grupe intermedijarnih magmatskih stena. Predstavlja postepeni prelaz prema bazičnim magmatskim stenama. Nastaje kristalizacijom magme u Zemljinoj kori. 

Minerali koji izgrađuju alkalni sijenit su:
* alkalni feldspat: ortoklas ili mikroklin,
* feldspatoid: nefelin ili leucit,
* bojeni mineral: alkalni amfibol ili alkalni piroksen.

Struktura alkalnog sijenita je zrnasta, a retko može biti porfiroidna. Tekstura je masivna.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Dioritporfirit

**Dioritporfirit** je intermedijarna magmatska stena, ašistni žični ekvivalent diorita. Nastaje kristalizacijom intermedijarne magme u pukotinama u Zemljinoj kori.

Minerali koji izgrađuju dioritporfirit su:
* intermedijarni plagioklas: andezin ili oligoklas,
* bojeni mineral: hornblenda, augit, biotit, hipersten.

Struktura dioritporfirita je porfiroidna do porfirska, dok je njegova tekstura masivna.

## Literatura
* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Komatit

**Komatit** je ultrabazična magmatska stena, izlivni ekvivalent peridotita. Nastaje kristalizacijom ultrabazične lave na površi Zemlje.

Minerali koji izgrađuju komatit su:
* olivin,
* monoklinični piroksen.

Zrna olivina i piroksena su izdužena, što ukazuje na brzu kristalizaciju iz rastopa. Struktura komatita je porfirska, dok je njegova tekstura fluidalna.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Latit

**Latit** (, , , ) je vulkanska stena izgrađena od fenokristala olivina, augita i labradora koji se nalaze u staklastoj osnovnoj masi kalijskog karaktera. Ova intermedijarna magmatska stena je kenotipni (mlađi) izlivni ekvivalent monconita. Nastaje kristalizacijom lave intermedijarnog sastava, na površi Zemlje.

## Karakteristike
Minerali koji izgrađuju latit su:
* alkalni feldspat: sanidin,
* plagioklas: andezin,
* bojeni mineral: biotit, hornblenda, augit.

Struktura latita je porfirska, dok je njegova tekstura masivna.

Porastom učešća alkalnog feldspata latiti prelaze u trahite a smanjenjem alkalnog feldspata u andezite ili bazalte zavisno od prisustva kiselih ili bazičnih plagioklasa.

## Povezano
* Spisak stena

## Reference

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Gabropegmatit

**Gabropegmatit** je bazična magmatska stena, diašistni žični ekvivalent gabra. Nastaje kristalizacijom bazične magme u pukotinama u Zemljinoj kori.

Minerali koji izgrađuju gabropegmatit su:
* bazični plagioklas,
* klinopiroksen.

Bazični plagioklas preovlađuje nad klinopiroksenom, zbog čega je gabropegmatit stena svetlije boje.

Struktura gabropegmatita je zrnasta, sa krupnim i katkad idiomorfnim zrnima plagioklasa i piroksena. Tekstura je masivna. Javljaju se redovno kao pratioci gabra, i kao pratioci gabroidnih facija u peridotitskim masivima.

## Literatura
* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Keratofir

**Keratofiri** su submarinski ekvivalenti albitskih sijenita sa niskotemperaturnom asocijacijom minerala. Oni su članovi spilit – keratofirskih asocijacija, koje su formirane u specifičnim uslovima.

Po sastavu, genezi i načinu pojavljivanja veoma su slični kvarckeratofirima od kojih se jedino razlikuju po odsustvu kvarca kao bitnog sastojka.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura
* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Monconit

**Monconit** je dubinska magmatska stena, iz grupe intermedijarnih magmatskih stena. Nastaje kristalizacijom magmi intermedijarnog sastava, u dubljim delovima Zemljine kore.

Minerali koji izgrađuju monconit su:
* alkalni feldspat: ortoklas ili mikroklin,
* intermedijarni plagioklas (andezin),
* bojeni minerali: biotit, hornblenda.

Sadržaj alkalnog feldspata i plagioklasa je, u monconitu, približno jednak. Struktura monconita je porfiroidna, dok je tekstura masivna.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Sijenit

**Sijenit** je dubinska magmatska stena, iz grupe intermedijarnih magmatskih stena. Nastaje kristalizacijom bazičnih magmi u odnosu na one od kojih nastaju stene granitske grupe, u dubljim delovima Zemljine kore. 

Minerali koji izgrađuju sijenit su:
* alkalni feldspat: ortoklas ili mikroklin,
* bojeni minerali: najčešće amfibol, ređe biotit i augit,
* sporedni minerali: kvarc, magnetit, apatit, titanit, cirkon.

Struktura sijenita je zrnasta, uglavnom hipidiomorfno zrnasta, retko porfiroidna. Tekstura je masivna.

Sijenit je uglavnom crvene boje, koja potiče od ortoklasa.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Sijenitporfir

**Sijenitporfir** je intermedijarna magmatska stena, ašistni žični ekvivalent sijenita. Nastaje kristalizacijom intermedijarne magme u pukotinama u Zemljinoj kori.

Minerali koji izgrađuju sijenitporfir su:
* alkalni feldspat: ortoklas ili mikroklin,
* bojeni mineral: amfibol, biotit, augit.

Struktura sijenitporfira je porfiroidna, sa krupnim zrnima alkalnog feldspata. Tekstura je masivna.

## Literatura
* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Trahit

**Trahiti** su intermedijarne magmatske stene, kenotipni (mlađi) izlivni ekvivalenti sijenita. Nastaju kristalizacijom lava intermedijarnog sastava, na površi Zemlje.

Minerali koji izgrađuju trahit su:
* alkalni feldspat: sanidin,
* bojeni mineral: biotit, augit, hornblenda,
* sporedni minerali: magnetit, apatit, cirkon.

Struktura trahita je porfirska, dok je njegova tekstura fluidalna.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Porfir

**Porfir** je intermedijarna magmatska stena, paleotipni (stariji) izlivni ekvivalent sijenita. Nastaje kristalizacijom intermedijarne lave na površi Zemlje.

Minerali koji izgrađuju porfir su:
* alkalni feldspat: sanidin, uglavnom alterisan,
* bojeni mineral: biotit, augit, hornblenda.

Struktura porfira je porfirska, dok je njegova tekstura fluidalna.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Fonolit

**Fonolit** je intermedijarna magmatska stena, kenotipni (mlađi) izlivni ekvivalent alkalnog sijenita. Predstavlja prelaz prema bazičnim magmatskim stenama. Nastaje kristalizacijom lava intermedijarnog do bazičnog sastava, na površi Zemlje.

Minerali koji izgrađuju fonolit su:
* alkalni feldspat: sanidin,
* feldspatoid: nefelin,
* bojeni mineral: alkalni amfibol ili piroksen.

Ukoliko stena fonolit umesto minerala nefelina sadrži mineral leucit, tada se ona naziva *leucitfonolit*, a ako sadrži i nefelin i leucit, tada se ona naziva *leucitofir*.

Struktura fonolita je porfirska, dok je njegova tekstura masivna.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Eklogit

**Eklogit** je krupnozrnasta mafitna metamorfna stena. Važan je iz dva razloga: prvi je da nastaje na pritiscima većim od pritisaka tipičnih za Zemljinu koru, a drugi je njegova neuobičajena gustina, zbog koje ima vrlo važnu ulogu u konvekciji omotača.

Sveži uzorci imaju veoma upadljiv izgled, s crvenim do rozim granatom (almandin - pirop)u zelenoj osnovi koja je građena od natrijem bogatog piroksena - omfacita. Akcesorni minerali uključuju kianit (disten), rutil, kvarc, lavsonit, amfibole, fengit, paragonit, cojsit, dolomit, korund, vrlo retko, dijamant. Feldspati nisu stabilni u eklogitima (Na i Al prelaze u omfacitnu komponentu, a Ca i Al u granatnu). Glaukofan i titanit nastaju u eklogitima prilikom sniženja pritiska zbog ekshumacije stene ili mogu biti ranije formirani, a da nisu u potpunosti izreagovali.

## Postanak
Eklogiti nastaju pri visokim pritiscima (>10 kbar) u širokom rasponu temperatura. Po postanku možemo razlikovati tri različita tipa eklogita:
* A-tip: stabilni u spoljašnjem omotaču pri temperaturama većim od 1000 -{°C}- i pritiscima većim od 20 kbar. Nalazimo ih kao ksenolite u alkalijskim bazalt]ima uz peridotite. Granoblastični su, homogene teksture.
* B-tip: stabilni pri temperaturama 600&nbsp;°C - 800&nbsp;°C, pritisci 12 kbar - 20 kbar . Nalazimo ih kao sočiva, šlire, zajedno s amfibolitima u granito - gnajsnim terenima, a mogu biti škriljave teksture. Smatra se da nastaju iz različitih protolita za vreme kontinentalne kolizije. Pokazuju retrogradne reakcije i prelaze u amfibolite.
* C-tip: stabilni pri temperaturama 400&nbsp;°C - 550 -{°C}- i pritiscima 12 kbar - 20 kbar, a asocirani su s metamorfitima visokog pritiska u plavim škriljcima. Imaju škriljavu teksturu, a mogu, pored minerala kritične parageneze, sadržati još kvarc, kianit (disten), epidot ili cojsit. Smatra se da nastaju u zonama subdukcije.

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Amfibolit

**Amfibolit** (, , , ) je srednjezrna metamorfna stena izgrađena u osnovi od hornblende i plagioklasa
. Može sadržavati u malim količinama granat, epidot, biotit, kvarc. 

Česti sporedni sastojci: sfen, apatit, ilmenit. Obično masivne teksture, ređe sa naglašenom paralelnom orijentacijom hornblende – **amfibolitski [[škriljac]]**.

Nastaje regionalnim metamorfizmom bazičnih magmatskih stena – ortoamfiboliti, ili nečistih krečnjačkih i dolomitičnih stena – paraamfiboliti.

## Povezano
* Spisak stena

## Reference
Gnajs

**Gnajs** je krupnozrna metamorfna stena sa slabo izraženom ili diskontinuiranom folijacijom.

## Nastanak
Nastaje metamorfozom pelita (glinom bogate sitnozrnaste sedimentne stene) ili granita, a kritična parageneza sastoji se od kvarca, plagioklasa, K-feldspata, muskovita i/ili biotita. Pored ovih, u sastavu se mogu naći još neki tipomorfni minerali koji ukazuju na uslove postanka, poput distena (kianit), hornblende, granata, staurolita, silmanita, kordijerita, andaluzita, itd.

Zavisno od načina nastanka ima različitu strukturu: 
* **granolepidoblastičnu**, koju imaju dinamotermalni gnajsevi
* **okcastu**, koju imaju kataklastični gnajsevi.

Granolepidoblastična struktura se odlikuje obilnijim prisustvom listastih minerala u odnosu na granoblastične, odnosno predstavlja prelaz između granoblastične i lepidoblastične strukture. Okcasta struktura se karakteriše prisustvom okaca-okruglastih ili sočivasto izduženih agregata ili minerala, raspoređenih u folijaciji ili škriljavosti stene najčešće opkoljeni sitnozrnim matriksom.

## Rasprostranjenost i primena
Gnajs je zastupljen na Jastrebcu, Juhoru, i drugim planinama u Srbiji. Pošto se pod uticajem atmosferilija brzo raspada, gnajs nije pogodan kao građevinski materijal.

## Povezano
* Spisak minerala
* Spisak stena

## Reference

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Granulit

**Granuliti** su metamorfne stijene koje su pretrpjele visokotemperaturni metamorfizam (točnije, pri temperaturama 100&nbsp;°C - 900&nbsp;°C) uz umjereni do visoki tlak, koje je pretežno hidrostatski, a rjeđe statički stres. Imaju granoblastičnu (točnije granonematoblastičnu) strukturu, od čega su i dobili ime. Od velikog su značaja za geologe jer moguće je da predstavljaju uzorke duboke kontinentalne kore. Neki granuliti pretrpjeli su dekompresiju od velikih dubina do plićih krustalnih nivoa na visokim temperaturama, a drugi su se hladili na većim dubinama unutar Zemlje.

Kritična parageneza u granulitima sastoji se od bazičnog do neutralnog plagioklasa, piroksena i granata, a ovisno o eduktu iz kojeg su derivirani mogu sadržavati i druge minerale, poput kalijevog feldspata, kvarca, cordierita, sillimanita, kianita (distena), itd.

Postoje dva tipa granulita:
* **mafitni granuliti**: prevladavaju tamno obojeni, tj. melanokratni minerali. Nastali su iz bazičnih magmatskih protolita;
* **felzitni granuliti**: prevladavaju svijetli minerali, dominantno feldspati i kvarc. Nastaju iz pelitnih (glinom bogatih) ili pješčenjačkih protolita pod uvjetom da protoliti tijekom metamorfoze izgube vodu, što povisuje temperaturu anateksisa, odnosno omogućuje postizanje temperatura unutar kojih se događa metamorfoza u granulitnom facijesu.
Serpentinit

**Serpentiniti** su metamorfne stene koje nastaju procesom autometamorfoze peridotita. Autometamorfoza je proces metamorfoze stene ostatkom sopstvenog rastopa, čija je temperatura oko 400&nbsp;°C. 

Serpentiniti su stene koje se najčešće javljaju u velikim masama. Masivne su teksture, mada mogu biti i škriljave, kada ih nazivamo serpentinskim škriljcima. Ove stene su obično jako ispucale i ispresecane žicama hrizotila, azbesta i drugih sekundarnih materijala. 

Izgrađeni su od serpentina, koji pokazuje mrežastu građu, ako je nastao od olivina, ili je rešetkast, kada je nastao od piroksena. Od sporednih sastojaka sadrže hromit, magnetit i talk. 

Zeleni su, tamnozeleni, ili šareni.

Serpentiniti su značajni kao nosioci korisnih mineralnih sirovina. U njima se javljaju ležišta hrizotila, azbesta i magnezita. 

Kao građevinski kamen ove stene su nepodesne, jer su jako ispucale. Samo jedre partije serpentinita, lepih boja, upotrebljavaju se kao dekorativni kamen.

Rad u serpentinitima je veoma težak. U rudnicima sa podzemnom eksploatacijom i tunelima serpentiniti, usled procesa serpentinizacije, povećavaju svoju zapreminu, usled čega se drobe i lome, pri čemu otežavaju eksploataciju u samom rudniku i predstavljaju veliku opasnost za rudare. 

U našoj zemlji ove stene su veoma rasprostranjene. Uglavnom su jurske, ređe paleozojske starosti (u istočnoj Srbiji). Najveće mase serpentinita nalaze se na Maljenu i Zlatiboru. 

## Povezano
* Spisak stena

## Literatura

* Đorđević V., Đorđević P., Milovanović D. 1991. *Osnovi petrologije*. Beograd: Nauka
Mohorovičićev diskontinuitet

**Mohorovičićev diskontinuitet**, obično zvan **Moho**, granica je između Zemljine kore i plašta. Moho sloj odvaja i oceansku i kontinentalnu koru od gornjeg dijela plašta. Većinom se nalazi potpuno u litosferi; samo kod oceanskih hrbata određuje granicu litosfere i astenosfere. Mohorovičićev diskontinuitet je 1910. otkrio Andrija Mohorovičić, hrvatski seizmolog, kada je u Pokuplju promatrao iznenadno povećanje u brzini valova potresa (posebno P-valova).

Moho sloj nalazi se prosječno 7&nbsp;km ispod dna oceana i 30 do 50&nbsp;km ispod tipične kontinentalne kore.

Tijekom kasnih 1950-ih i ranih 1960-ih priložen je zahtijev da se izbuši rupa kroz dno oceana do te granice. Ali taj pothvat, imenovan *[[Project Mohole]]*, nikad nije dosegao dovoljnu potporu i bio je odbijen; otkazao ga je Kongres SAD-a 1967. godine. Sovjetski Savez je, s druge strane, na Kola institutu izbušio rupu duboku 12.260 metara (bušenje je trajalo 15 godina), dosad najdublju rupu, prije no što je taj pokušaj napušten.

Doseći diskontinuitet ostaje važan znanstveni cilj. Nedavni zahtjev želi da posebna kapsula grijana radiogenskom toplinom istraži Zemljinu unutrašnjost oko Moho sloja i u gornjem plaštu. Japanski projekt Chikyu Hakken ("Otkrivanje Zemlje") isto želi istražiti taj dio Zemlje.

## Povezano
* Brittle-ductile prijelazna zona
* Granica kore i plašta
* Kola Superdeep Borehole
* Lehmannov diskontinuitet

## Izvori
### Bibliografija
* 
* 
* 

### Izvori

## Vanjske veze

* 
* 
* Karta Mohoa na europskoj ploči
Petrologija

**Petrologija** je grana geologije koja se bavi proučavanjem stijena i uvjetima pod kojima stijene nastaju. Postoje tri grane petrologije, koje odgovaraju tipovima stijena: petrologija magmatskih, metamorfnih i sedimentnih stijena. Riječ petrologija dolazi od grčke riječi *petra*, što znači stijena. Riječ *litologija* je nekada približno bila sinonim petrografiji, ali danas je litologija u biti petrološka disciplina koja se bavi opisivanjem makroskopskih uzoraka ili izdanaka stijena.

Petrologija se koristi klasičnim područjem mineralogije, petrografije, optičke mineralogije i kemijske analize za opisivanje sastava i građe stijena. Moderni petrolozi također uključuju principe geokemije i geofizike kroz proučavanja geokemijskih trendova i ciklusa te rabe termodinamičke podatke i eksperimente za bolje razumijevanje porijekla stijena. 

## Grane petrologije
* **Petrologija magmatskih stijena** (petrologija magmatita) bavi se na sastavom i strukturom magmatskih stijena (stijene poput granita i bazalta koje su kristalizirale iz rastaljene stijene ili magme). Magmatske stijene uključuju efuzivne stijene i intruzivne stijene. 
* **Petrologija sedimentnih stijena** (petrologija sedimentita) bavi se sastavom i strukturom sedimentnih stijena (stijene poput pješčenjaka, šejla ili vapnenca koje se sastoje od komada ili čestica proizvedenih iz drugih stijena te biološkog ili kemijskog taloga, te su često vezane u matrici ili finijem materijalu). 
* **Petrologija metamorfnih stijena** (petrologija metamorfita) bavi se sastavom i strukturom metamorfnih stijena (stijene poput slejta, mramora, gnajsa ili šista koje su nastale iz sedimentnih ili magmatskih stijena zbog djelovanja visokih tlakova ili temperatura ili i jednog i drugog, a preživjele su kemijske, mineraloške ili strukturne promjene).
* **Eksperimentalna petrologija** istražuje geokemijske i fazne veze između prirodnih ili sintetičkih matrijala na povišenim temperaturama i tlakovima. Eksperimenti su posebno važni za istraživanje stijena iz donje kore i gornjeg plašta koje rijetko prežive putovanje do površine prvotnome obliku. Rad eksperimentalnih petrologa temelj je današnjem razumijevanju magmatskih i metamofrnih procesa.
Zemljina kora

**Zemljina kora** je površinski dio Zemlje, koja zajedno s gornjim dijelom 
plašta sačinjava stjenovitu cjelinu - litosferu.

Razlikuju se 2 tipa: **kontinentalna** i** oceanska kora**.

Stare konsolidirane mase ili kratoni (štitovi i platforme) čine dijelove kontinentalne kore. Ona se sastoji pretežno od granita, a naziva se i *SIAL* po glavnim elementima siliciju i aluminiju. Prosječne je debljine 35&nbsp;km, a najviše do 70&nbsp;km. Izrazito je heterogenog sastava, a sadrži i ogromnu količinu inkompatibilnih elemenata (Cs, Rb, K, Ba, Pb, La, Ce, U, Th, Ta, Nb i P). Inkompatibilni elementi su elementi koji imaju ionske polumjere i/ili ionske naboje takve da ne dozvoljavaju njihovim ionima da se lako izmjenjuju i uključuju u glavne kristalizirane faze plašta. Zbog toga su, pri diferencijacijskim procesima, za vrijeme taljenja zaostali u magmi.Kontinentalna kora se konvencionalno dijeli u *granitni* gornji sloj i *gabroidni* donji sloj, koji su međusobno odijeljeni Conradovim diskontinuitetom. Ta podjela je pogrešna jer gabro ne može egzistirati pri uvjetima temperature i tlaka kakvi vladaju u donjem dijelu kore, nego bi morao prijeći u eklogit,no gustoća eklogita je previsoka za vrijednost dobivenu seizmičkim mjerenjima. Ako bi postojalo dovoljno vode, gabroidne stijene bili bi amfiboliti, koji imaju tražena seizmička svojstva. Alternativa je da je donja kontinentalna kora sastavljena od gnajsova i granulita različitog sastava.

Oceanska kora izgrađuje čvrstu podlogu oceana. Seizmičkim mjerenjima pokazalo se da ne varira ni horizontalno ni vertikalno u sastavu, nego da se sastoji većinom od bazalta s malim količinama serpentinita. Naziva se i *SIMA* po glavnim elementima siliciju i magneziju. Debljine je svega 10 do 12&nbsp;km.

Granična zona između kore i plašta je Mohorovičićev diskontinuitet.

Prosječna debljina Zemljine kore iznosi 35&nbsp;km na kontinentima i oko 7&nbsp;km ispod oceanskog dna. Približni sastav joj je:
* kisik - 47%
* silicij - 28%
* aluminij - 8%
* željezo - 4.5%
* kalcij - 3.5%
* natrij - 2.5%
* kalij 2.5%
* magnezij 2.2%.
Zemljina jezgra

**Jezgra** je središnji dio Zemljine unutrašnjosti koja je izgrađena od tekućeg vanjskog i čvrstog unutarnjeg dijela. Na osnovu magnetizma i astronomskih podataka (meteorita) zaključilo se da je jezgra metalna i to najvećim dijelom željezna dok su nikal i nemetali kisik, silicij i sumpor neznatno prisutni.

Kroz jezgru prolaze samo primarni seizmički valovi. Sekundarni seizmički valovi (koji se od primarnih razlikuju i po tome što ne prolaze kroz tekuće tvari) ne prolaze kroz jezgru što se vidi po zoni sjene koja je znatno veća od zone sjene primarnih valova. To ukazuje da je vanjski dio jezgre u tekućem stanju ili se barem ponaša kao tekuća materija. 

Oko 10% meteora je izgrađeno od željeza i vrlo male količine nikla. Za meteore se smatra da su materijal zaostao od nastanka našeg Sunčevog sustava pa se smatra da bi od takvih dijelova mogla biti izgrađena jezgra Zemlje, pogotovo što je preostalih 90% meteora izgrađeno od ultrabazičnih stijena od kojih je izgrađen i Zemljin plašt.
Afrička ploča

**Afrička ploča** je jedna od glavnih litosfernih ploča na Zemlji i ima površinu od 61,334.000 km².

## Karakteristike
Afrička ploča obuhvaća afrički kontinent, a proteže se zapadno do Srednjeatlantskog hrpta.

Zapadna strana ploče je divergentna granica sa Sjevernoameričkom pločom na sjeveru i Južnoameričkom pločom na jugu, poznata kao Srednjeatlantski hrbat. Na sjeveroistoku graniči s Arabijskom pločom, na jugoistoku s Indo-australskom pločom, na sjeveru s Evroazijskom pločom, a na jugu s Antarktičkom pločom. Sve ove granice su divergentne ili šireće, osim sjeverne granice s Evroazijskom pločom.

## Reference

## Vanjske veze
* ''SFT and the Earth's Tectonic Plates'' na portalu Los Alamos National Laboratory  
;Ostali projekti
Antarktička ploča

**Antarktička ploča** je jedna od glavnih litosfernih ploča na Zemlji. Površinom od 60,916.000 km² predstavlja petu najveću ploču na planeti.

## Karakteristike
Antarktička ploča obuhvaća Antarktik i proteže se do okolnih oceana. Graniči s Naskanskom, Južnoameričkom, Afričkom, Indo-australskom i Skošanskom pločom, a s Pacifičkom pločom čini divergentnu granicu poznatu kao Pacifičko-antarktički hrbat.

Antarktička ploča se prema procjenama pomiče barem 10 mm godišnje prema Atlantskome oceanu.

## Reference

## Vanjske veze
* ''SFT and the Earth's Tectonic Plates'' na portalu Los Alamos National Laboratory  
;Ostali projekti
Arabijska ploča

**Arabijska ploča** je jedna od glavnih litosfernih ploča na planetu Zemlja površine od 5,010.900 km².

## Karakteristike
Arabijska ili arapska ploča je geološki najstariji dio Azije uz Centralnosibirsku visoravan i Dekan. To su ostaci prekambrijiskih štitova koji su radom egzogenih sila zaravnjeni i sniženi.

## Reference

## Vanjske veze
* ''SFT and the Earth's Tectonic Plates'' na portalu Los Alamos National Laboratory  
;Ostali projekti
Indoaustralska ploča

**Indoaustralska ploča** je zajedničko ime za dvije litosferne ploče ukupne površine od 59,072.000 km² koje obuhvaćaju kontinent Australiju i okolne oceane, a proteže se do sjeverozapada obuhvaćajući Indijski potkontinent i susjedne vode. Dijeli se na veću Australsku i manju Indijsku ploču duž slabo aktivne granice. Ove dvije ploče sjedinile su se prije 50 – 55 milijuna godina, a do tada su se pomicale neovisno jedna o drugoj.

Indija, Australija, Nova Gvineja, Tasmanija, Novi Zeland i Nova Kaledonija su dijelovi nekadašnjeg superkontinenta Gondvane. Širenje morskog dna odijelilo je ove kopnene mase, međutim, kako su središta širenja prestala biti aktivna, ovi dijelovi su se sjedinili u jednu ploču. Nedavna istaživanja ukazuju na činjenicu da se ove ploče odvajaju, što još treba biti dokazano.

GPS mjerenja pokazuju da se ploča pomiče 67&nbsp;mm godišnje, s azimutom 35° prema istoku.

Sjeveroistočna strana Australske ploče čini konvergentnu granicu s Evroazijskom pločom na rubnim dijelovima Indijskog oceana od Bangladeša prema Burmi do jugozapadnih dijelova Indonezije (Sumatra i Borneo). Zona subdukcije kroz Indoneziju nije paralelna s biogeografskom Wallaceovom linijom, koja razdvaja autohtonu azijsku faunu od australske.

## Reference

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Evroazijska ploča

**Evroazijska ploča** je jedna od glavnih litosfernih ploča planete Zemlje, površine od 67 811 000 km².

## Karakteristike
Evroazijska ploča obuhvaća Evroaziju (kontinentalnu masu koja se sastoji od Evrope i Azije, bez Indijskog potkontinenta, Arabijskog potkontinenta i područja istočno od lanca Verkojansk u istočnome Sibiru). Na zapadu se proteže sve do Srednjeatlantskog hrpta. Dio ploče zapadno od Urala ponekad se promatra odvojeno kao Evropska ploča, isto kao i segmenti južno od Alpsko-himalajskog lanca (Anadolska, Iranska i Afganska ploča).

Na istočnoj strani je granica sa Sjevernoameričkom pločom na sjeveru te s Filipinskom pločom na jugu. Južna strana graniči s Afričkom pločom na zapadu, s Arabijskom pločom u sredini te s Indo-australskom pločom na istoku. Zapadna strana je divergentna granica sa Sjevernoameričkom pločom, a čini sjeverni dio Srednjeatlantskog hrpta. Treća je tektonska ploča po veličini.

## Reference

## Vanjske veze
* ''SFT and the Earth's Tectonic Plates'' na portalu Los Alamos National Laboratory  
;Ostali projekti
Sjevernoamerička ploča

**Sjevernoamerička ploča** je jedna od glavnih litosfernih ploča na Zemlji, površine od 75,888.000 km².

## Karakteristike
Sjevernoamerička ploča obuhvaća većinu Sjeverne Amerike, a proteže se istočno do Srednjeatlantskog hrpta odnosno zapadno do lanca Čerskij u istočnom Sibiru.

Na istočnoj strani nalazi se divergentna granica s Euroazijskom pločom na sjeveru te Afričkom pločom na jugu, formirajući sjeverni dio Srednjeatlantskog hrpta. Na južome dijelu graniči s Kokosovom pločom na zapadu te Karipskom pločom na istoku.

Zapadna strana je konvergentna granica s Juan de Fucovom pločom na sjeveru te transformni rasjed s Pacifičkom pločom na jugu duž rasjeda San Andreas.

Na sjevernoj strani nastavlja se Srednjeatlantski hrbat, pod imenom Srednjearktički hrbat.

## Reference

## Vanjske veze
* ''SFT and the Earth's Tectonic Plates'' na portalu Los Alamos National Laboratory  
;Ostali projekti
Litosferne ploče

**Litosferne ploče** su velike, pokretljive ploče stijena, nepravilnog oblika, od kojih je načinjena Zemljina litosfera. Površina ploče može u potpunosti biti načinjena od morskog dna (kao Nazca ploča) ili se može sastojati i od kontinenta i od oceana (kao Euroazijska ploča). Neke male ploče u potpunosti su kontinentalne, ali sve velike ploče sadrže i morsko dno. 

Ploče se pomiču kao cjelina što rezultira pojavom da je unutrašnjost ploče relativno tektonički pasivna. Vulkani, potresi, mlađi planinski lanci nalaze se u uskim područjima na granicama ploča.

Postoji 13 velikih ploča i 38 manjih. Najvažnije ploče su:
* Afrička ploča
* Antarktička ploča
* Arapska ploča
* Indoaustralska ploča
* Karipska ploča
* Cocos ploča
* Euroazijska ploča
* Juan de Fuca ploča
* Nazca ploča
* Scotia ploča
* Sjevernoamerička ploča
* Pacifička ploča
* Filipinska ploča
* Južnoamerička ploča

## Vanjske veze
Južnoamerička ploča

**Južnoamerička ploča** je jedna od glavnih litosfernih ploča na Zemlji, površine od 43,617.000 km².

## Karakteristike
Južnoamerička ploča obuhvaća Južnu Ameriku, a proteže se istočno do Srednjeatlantskog hrpta.

Na istočnoj strani je divergentna granica s Afričkom pločom, južnim dijelom do Srednjeatlanstkog hrpta. Na jugu se nalazi složena granica s Antarktičom i Skošanskom pločom, dok je na zapadu konvergentna granica sa subducirajućom Naskanskom pločom. Na sjeveru graniči s Karipskom pločom.

## Reference

## Vanjske veze
* ''SFT and the Earth's Tectonic Plates'' na portalu Los Alamos National Laboratory  
;Ostali projekti
Konvergentna granica

**Konvergentna granica** (ili aktivni rub) je granica litosfernih ploča koja se javljaja na mjestu gdje se dvije ploče pomiču jedna prema drugoj obično tvoreći zonu subdukcije (ako jedna ploča tone pod drugu) ili kontinentalne kolizije (ako obje ploče sadrže kontinentalnu koru). Dubokomorski su jarci tipični za zone subdukcije. Zbog trenja i zagrijavanja subducirane ploče, gotovo su uvijek povezane s vulkanizmom. Najbolji su primjeri za ove procese Ande u Južnoj Americi i Japanski otočni luk.
Adijabatski proces

U termodinamici, **adijabatski proces** ili **izokalorični proces** je proces u kojem nema prijenosa topline prema ili iz spoljašnje sredine. Naziv "adijabatski" doslovno označuje odsutnost prijenosa topline. Primjerice, **adijabatska granica** je granica koja je nepropusna za prijenos topline i za sustav se kaže da je adijabatski (ili toplinski) izoliran - izolacijski zid aproksimira adijabatsku granicu. Drugi je primjer temperatura adijabatskog plamena, koja predstavlja temperaturu koju bi dosegao plamen u odsutnosti gubitka topline prema okolini. Adijabatski proces koji je reverzibilan se također zove izentropičkim procesom.

Suprotni ekstrem - maksimalnog prijenosa (izmjene) topline s okolinom, uzrokujući konstantno održavanje temperature - je poznat kao izotermalni proces. Budući da je temperatura termodinamički konjugat entropije, izotermalni je proces konjugat adijabatskom procesu za reverzibilne transformacije.

Transformacija termodinamičkog sustava se može smatrati adijabatskom kada je dovoljno brza da značajna količina topline nije izmjenjena između sustava i okoline. Adijabatski proces se također može zvati kvazistatičkim. Kao suprotnost, transformacija termodinamičkog sustava se može smatrati izotermalnom ako je dovoljno spora da temperatura sustava ostane konstantnom izmjenom topline s okolinom.
Subdukcija

**Subdukcija** je u geologiji proces uranjanja, ili *tonjenja* jedne litosferne ploče pod drugu. Suprotno tome, nasjedanje jedne litosferne ploče na drugu naziva se *obdukcijom* (geološki pojam, za razliku od obdukcije u medicini).

Kako litosferne ploče na kojima su kontinenti već imaju manju specifičnu gustoću (težinu) od onih koje su pretežno prekrivene oceanima, kroz povijest zemlje je uvijek dolazilo do velikih subdukcija morskog dna. Lakše kontinentalne ploče ostajale su gore, dok su teže tonule i uranjale pod njih i bivale ponovo rastaljene pod zemljinom korom. Pri tome, dolazi do djelomičnog uzdizanja gornje ploče i do potresa uslijed trenja u području subdukcije.

Mjestimično, uvijek u manjem obujmu, se može dogoditi da dio ploče koja tone "nasjedne" na ploču pod koju inače uranja ostali dio ploče. Pri tome, dijelovi morskog dna ostaju na rubovima kontinenata kao jedan vid *obdukcije*.

Posljedica subdukcije je nastajanje novog tla, oceanske kore, na mjestima gdje se tektonske ploče odmiču jedna od druge i nastaju pukotine koje se najčešće zovu oceanski jarci.

Na taj se način morsko dno neprekidno obnavlja tako da ne postoji niti jedno mjesto na nekoj oceanskoj tektonskoj ploči starije od 200 mil. godina.

Prema drugim hipotezama, u slučajevima kada su rubovi kontinenata dugi više stotina kilometara, jer je kontinent duboko utisnut u zemljinu koru pa subdukcija nije moguća, dolazi do međusobnog sudaranja ploča pa se na rubovima stvaraju nabori, nabrano gorje.

## Povezano
* Pacifički vatreni prsten
Libela

**Libela** (, deminutiv od *libra* – "vaga") ili **razulja**, geodetski je mjerni instrument koji služi za postavljanje osi u vertikalan ili horizontalan položaj, a također se koristi kao geodetski pribor. Po obliku se libele mogu podijeliti na cijevne i kružne (dozne). Libela je naprava za ispitivanje horizontalnosti (vodoravnosti) ravnih ploha. Sastoji se od ravna stalka s ugrađenom blago zavijenom prozirnom cijevi, koja je ispunjena tekućinom tako da sadrži i mjehurić plina. Postavi li se libela na horizontalnu ravninu, mjehurić će se nalaziti u sredini cijevi, a eventualni nagib očitovat će se u otklonu mjehurića od srednjega položaja. Libela se često upotrebljava u građevinarstvu radi utvrđivanja horizontalnih linija.

## Cijevna libela
Cijevna libela se prvi put primijenila 1661. (francuski izumitelj Melchisedech Thevenot). Sastoji se od staklene cijevi koja je sa unutrašnje strane brušena u bačvastom obliku. Ispunjena je tekućinom niskog ledišta (nižeg od - 50 ˚C), a to je alkohol ili eter.

S vanjske strane libele nalazi se ugravirana podjela koja može biti kontinuirana ili simetrična (prekinuta). Središnja točka podjele naziva se **markom libele**. Osjetljivost ili podatak libele mjeri se središnjim kutom koji odgovara luku od jednog parsa *ε*. To je kut promjene nagiba libele uz pomak mjehura za veličinu jednog parsa. Najpreciznije libele imaju osjetljivost od 1˝ do 2˝. Osjetljivost se kod geodetskih instrumenata kreće od 10˝ do 120˝. Ispravno promatranje podjele libele je promatranje okomito na podjelu. Temperatura utječe na duljinu mjehura libele. Libela na dalekozoru postavljena je paralelno sa vizurnom osi dalekozora i služi za točnije postavljanje dalekozora, to jest vizurne osi u vodoravan položaj.

## Kružna libela
Kružna (dozna) libela datira od 1770. Primjenjuje se za grubo horizontiranje. Gornja ploha libele je dio kugle. Sa vanjske strane stakla nalazi se jedan ili više koncentričnih kružića. Središte kružića je marka libele. Os dozne libele prolazi markom i središtem zakrivljenosti unutrašnje brušene plohe. Kada se mjehurić nalazi u središtu kružića libela je namještena; os libele je vertikalna u prostoru. Osjetljivost kružne (dozne) libele kreće se od 2΄ do 30΄, te se koristi za grubo horizontiranje instrumenata i pribora.

## Reference
Matematičko klatno

**Matematičko klatno** je oscilatorni sistem koji se sastoji iz neistegljive niti zanemarljive mase na koju je obešena kuglica zanemarljivo malih dimenzija u odnosu na dužinu niti i znatno veće mase od mase niti i koji može da osciluje pod uticajem Zemljine teže.

## Period oscilovanja
Preko trigonometrijskih odnosa i uz pomoć razlaganja sila, drugih matematičkih veza, kao i preko zakona održanja energije može se izvesti obrazac za period oscilovanja matematičkog klatna pri malim uglovima amplitudnog otklona.

### Prvi način izvođenja
Na slici je prikazano klatno otklonjeno od ravnotežnog položaja i na njoj su obeležene osnovne veličine koje opisuju kretanje klatna. Veza između ovih fizičkih veličina je opisana diferencijalnom jednačinom:

:{d^2\theta\over dt^2}+{g\over \ell} \sin\theta=0 

Daljim sređivanjem:

:{d\theta\over dt} = \sqrt

Ovaj izraz opisuje da je period oscilacije matematičkog klatna srazmeran kvadratnom korenu dužine klatna. Iz ovog izraza sledi da se poznavanjem dužine klatna i perioda oscilovanja može odrediti koliko iznosi ubrzanje zemljine teže.

### Drugi način
Ovo je nešto jednostavniji način izvođenja prethodne formule.

Silu mg možemo razložiti na dve pozitivne, pasivne, kondenzatorske komponente:
mg \sin\theta\, i mg \cos\theta\,. 
Da bi sistem harmonijski oscilovao potrebno je dejstvo povratne sile oblika -kx. Izjednačavanjem nalazimo:  mg \sin\theta = kx \,. Pošto je za male uglove:
:\sin\theta = {x\over{l}}
Sledi:
: {mgx \over l}= kx 
Odatle dobijamo da je:
: mg = kl \,

: {m \over k} = {l \over g} 

Upoređivanjem sa formulom za period oscilovanja harmonijskog oscilatora dobijamo obrazac:
:T = 2\pi\sqrt{\frac{\ell}{g}}

## Matematičko klatno kao harmonijski oscilator
Matematičko klatno je harmonijski oscilator, saglasno pretpostavci iskorišćenoj u prethodnom dokazu, ali samo za male uglove kada važi aposkrimacija sa sinusom ugla, koja je u njemu spomenuta. Međutim čak i sa nešto većim uglovima(do oko 8°) prethodno izvedena formula daje približno tačne rezultate(pri čemu sa porastom ugla ta tačnost opada). Ipak za preciznija merenja ne može se uvek koristiti(već samo za jako male uglove) i za to postoji složeno izvođenje koje uzima u obzir ograničen opseg važenja te aposkrimacije i daje tačnu vrednost perioda oscilovanja u posmatranom sistemu.

## Fizičko klatno
Matematičko klatno je oblik idealizacije. Fizičko klatno predstavlja proizvoljno kruto telo koje pod uticajem Zemljine teže može oscilovati oko horizonatalne ose koja ne prolazi kroz njegovo središte. Kao specijalan slučaj fizičkog klatna, kada važi I=ml², gde je I moment inercije javlja se matematičko klatno. S tim u vezi se koristimo pojam redukovane dužine matematičkog klatna.

## Vanjske veze

* Pendulum
Vatreni pojas Pacifika

**Vatreni pojas Pacifika** (**Pacifički vatreni pojas**, **Tihookeanski vatreni prsten**) je pojas vulkana koji okružuje Tihi ocean. Tu se nalazi 40% svih aktivnih vulkana koji su uz to, kao stratovulkani ili sivi vulkani, imaju ogromnu eksplozivnu snagu. 

Vatreni pojas Pacifika se najvećim delom sastoji od niza ostrvskih lukova kao što su Aleuti, Kurili ili japanska  ostrva Ryukyu. Samo na nekoliko zapadno pacifičkih ostrvskih lukova otpada 45% svih vulkana na svetu.

On počinje na zapadnom obodu Tihog okeana sa Kamčatkom na kojoj ima 28 aktivnih vulkana. Najznačajniji među njima je Ključevskaja Sopka. Od Kamčatke ka jugu vatreni pojas Pacifika se pruža preko Kurilskih ostrva gde ima 39 aktivnih vulkana. Najaktivniji i najviši vulkan je Alaid na istoimenom ostrvu. Od Kurilskih ostrva vulkanska zona se nastavlja na Japanska ostrva gde ima 49 aktivnih vulkana. Najpoznatiji su Fudžijama, Bandaj-san, Asama i Kirišima. On se dalje nastavlja preko Filipinskih ostrva sa 12 aktivnih vulkana, Celebesa (4 vulkana), Nove Gvineje (10 vulkana), pa preko Nove Britanije, Solomonskih ostrva, Novih Hebrida, ostrva Karmedek i Novog Zelanda (5 vulkana) do Antarktika.

Istočni obod vatrenog pojasa Pacifika počinje Aleutskim ostrvima (25 vulkana), odakle se prostire preko Aljaske na Kordiljere (Stenovite planine i Ande). Veliki sistem planinskih venaca Anda i Kordiljera ima preko 80 aktivnih vulkana. Od kojih su najznačajniji Lasen Pik (3181 m) u Kaskadskim planinama, Popokatepetl (5452 m), Orizaba(5.700m) i Kolima (3846 m) sva tri u Meksiku. U Južnoj Americi najznačajniji su Kotopaksi (5.896m)u Ekvadoru, koji je najviši aktivni vulkan na svetu, Misti (5842 m) u Peruu i Domujo (4708 m) i Akonkagva (7035 m) u Argentini.

U Tihom okeanu se nalaze i Havajska ostrva sa vulkanima, Mauna Loa (4170 m), Mauna Kea (4202 m), Hualalaj (2520 m) i Kilauea (1247 m).

Taj pojas živih vulkanskih aktivnosti obuhvata gotovo celu pacifičku tektonsku ploču. Duž njenih rubova usled tektonike ploča dolazi do subdukcije koje stvaraju slaba područja u litosferi koja pogoduju izlasku tekuće magme.

## Vidi još nečega
* Pacifički obruč
Stratovulkan

**Stratovulkan** je visok, stožast vulkan koji se sastoji od mnogih slojeva stvrdnute lave, tefre i vulkanskog pepela.
Ostrvo Karaginski

**Ostrvo Karaginski** () je rusko ostrvo u Beringovom moru, istočno od poluostrva Kamčatka.

Površina ostrva je 2.404 kvadratnih kilometara, a najviši vrh je visok 912 metara. Ostrvo je prekriveno tundrama i kedrom.
Ključevskaja Sopka

**Ključevskaja Sopka** () je aktivni vulkan na istoku Kamčatke, na dalekom istoku Rusije. To je najviši aktivni vulkan u Evroaziji(4750m).

Nalazi se 60 kilometara od Beringovog mora. Pravilni centralni konus je okružen sa 70 bočnih konusa, kupola i kratera. Sastoji se od bazaltne lave. Za 270 godina izazvao je više od 50 jakih erupcija, od kojih su najjače one iz: 1729, 1739, 1790, 1796, 1829, 1853—1854 i 1896.

Ključevskaja Sopka je jedan od vulkana na Kamčatki koji su rezervat prirode pod zaštitom UNESKO-a.

## Vanjske veze

* Podrobne informacije o vulkanu
* O Ključevskajoj Sopki
Novi Hebridi

**Novi Hebridi** (, ) je nekadašnje ime arhipelaga u Južnom Pacifiku,danas poznatog kao Vanuatu. Ime je ostrvima dao kapetan Džejms Kuk, iako su pre njega do ostrva stigli portugalski i francuski istraživači. Ovom teritorijom su zajednički vladale Velika Britanija i Francuska od 1906. do 1980. u formi kondominijuma. Sticanjem nezavisnosti 1980, nova država je promenila kolonijalno ime.
Nova Britanija

**Nova Britanija** (tok pisin *Niu Briten*, , bivša Nova Pomeranija *Neu Pommern*) je najveće ostrvo Bizmarkovog arhipelaga. Pripada Papua Novoj Gvineji, i odvojeno je od ostrva Nova Gvineja Dampijerovim prolazom. 

Dugo je oko 600 kilometra, široko 80 kilometra, i ima površinu od 35.145 kilometra kvadratnih, što ga čini tridesetosmim ostrvom po veličini na svetu. Ostrvo ima pet aktivnih vulkana i šesnaest koji su ugašeni ili uspavani. Najviši vrh ostrva ima 1438 metra nadmorske visine. Nova Britanija je podeljena na dve provincije: Istočna Nova Britanija čiji centar je Kokopo, i Zapadna Nova Britanija čiji centar je Kimbe. 

Vilijam Dampijer, engleski istraživač je prvi evropljanin koji je posetio Novu Britaniju 27. februara 1700. i dao joj je ime Nova Britanija. U novembru 1884. Nemačka je proglasila svoj protektorat nad Novom Britanijom i promenila ime ostrva u Nova Pomeranija. Dana 11. septembra 1914. na ostrvu se odigrala jedna od najranijih bitaka Prvog svetskog rata, kada su se Australijske snage iskrcale na ostrvo. U to vreme Nova Pomeranija je činila deo Nemačke Nove Gvineje. 

Na ostrvu živi 404.873 stanovnika (2000). Domorodačko stanovništvo Nove Britanije je podeljeno u dve grupe, Papuance koji žive na ostrvu već deset hiljada godina, i Austronezijance koji su stigli na ostrvo pre dve hiljade godina. Na ostrvu se govori deset papuanskih i oko četrdeset austronezijskih jezika, kao i tok pisin i engleski.
Kordiljeri

**Kordiljeri** su veliki planinski lanac uz zapadnu obalu Sjeverne i južne Amerike. Između više usporednih planinskih nizova nalaze se duboke doline i ravnjaci. Najjače su izdignuti za vrijeme alpske orogeneze (u tercijaru), a tektonska aktivnost i danas se očituje u brojnim vulkanima i čestim potresima. 

Kordiljeri Južne Amerike nazivaju se Ande. 

U Sjevernoj Americi Kordiljeri se pružaju okomito na smjer glavnih vjetrova sa zapada, pa u unutarnjosti uvjetuju pustinje i polupustinje sa slanim jezerima. Veliko rudno bogatstvo te hidroenergija temelj su jakoj industriji u primorju. 

Kordiljeri su velika barijera između istočne i zapadne obale Sjeverne Amerike. Važnošću i visinom posebno se ističe istočni niz Kordiljera, Rocky Mountains ili Stjenjak.
Kaskadske planine

**Kaskadske planine** su planinski masiv na severozapadu Sjedinjenih Američkih Država i jugozapadnoj Kanadi, dugačak oko 1,130 km. Planine se prostiru od severne Kalifornije preko Oregona i Vašingtona u Britansku Kolumbiju u Kanadi. Od Tihog okeana su udaljene oko 160 do 240 kilometara. Svojim položajem menjaju klimatske uslove na zapadu Sjeverne Amerike. Sprečavaju prodore vlažnih vazdušnih masa sa Pacifika, što dovodi do smanjenja količine padavina na istočnim stranama planinskog lanca. Usled toga, zapadne padine planina su pod gustim šumama dok je istočni deo uglavnom polusuv sa niskim travama i zakržljalim žbunjem. Kaskadske planine sadrže mnogo jezera i reka koje se koriste za proizvodnju električne energije.

## Geologija
Kaskadske planine su imale složenu geološku istoriju. One su formirane na kraju Pliocenske epohe, ali je njihov izgled kasnije bio znatno izmenjen vulkanskom i glečerskom aktivnošću. Danas su ove planine jako popularne među turistima zbog svojih prirodnih lepota. U njima se takođe nalazi i nekoliko velikih i najpoznatijin Nacionalnih Parkova.

**Najviši vrhovi:**

**[[Washington (savezna država)|Država Washington]]:** 
* Mount Rainier, 4.392 m, najviši vrh
* Mount Adams, 3.742 m
* Mount Baker, 3.285 m
* Mount Saint Helens 2.550 m



Datoteka:Mt Rainier-Reflection Lake.jpg|Rainier
Datoteka:Mount_Adams_2.jpg|Adams
Datoteka:Mount_Baker_22101.JPG|Baker
Datoteka:MSH82_st_helens_spirit_lake_reflection_05-19-82.jpg|Saint Helens



**Država Kalifornija:**
* Mount Shasta, 4.317 m
* Lassen Peak, 3.187 m



Datoteka:Mount_Shasta_1.jpg|Shasta
Datoteka:Lassen-Peak-Large.jpg|Lassen



**Država Oregon:**
* Mount Hood, 3.426 m
* Mount Jefferson, 3.199 m



Datoteka:Mount_Hood_(Oregon)_(photograph_by_Theo,_2006).jpg|Hood
Datoteka:Mount_Jefferson_Oregon.jpg|Jefferson



Deo lanca koji se prostire u Kanadsku državu Britanska Kolumbija nema značajnih vrhova, najviše se uzdižu do oko 2.440 m.

## Vanjske veze
Popocatépetl

**Popokatepetl** (, navatl *Popōcatepētl*), poznat još kao *El Popo*, je vulkan u centralnom Meksiku visine 5462 metara. Njegov manji parnjak je vulkan Ikstacihuatl visine 5286 metara.

Popokatepetl je drugi vulkan Severne Amerike po visini, posle vulkana Orizaba. To je jedan od najaktivnijih vulkana u Meksiku. Zabeleženo je više od 20 velikih erupcija ovoga vulkana od dolaska Španaca u Meksiko 1519. Poslednja velika erupcija dogodila se 21. decembra 1994.

Ime Popokatepetl je astečkog porekla i na jeziku navatl znači „breg koji se puši“.

## Galerija

Datoteka:Mexico-Popocatepetl.jpg|Vulkan Popokatepetl viđen sa Kortesovog prolaza
Datoteka:Volcan Popocatepetl.jpg|Vulkan Popokatepetl
Datoteka:popocatepetl-nasa.jpg|Satelitski snimak


## Vanjske veze

* Veb kamera Autonomnog univerziteta Meksika 
* Popokatepetl kao kompjuterska pozadina
Mount Erebus

**Planina Erebus** () na Antarktiku je najjužniji aktivni vulkan na Zemlji. Visok je 3.794 m (12.448 stopa) i nalazi se na Rosovom ostrvu koje je takođe dom i trima neaktivnim vulkanima, pre svega planini Teror.

Vulkan je kontinualno aktivan od 1972. godine i mesto je gde se nalazi Erebuška vulkanska opservatorija Novomeksičkog instituta za rudarstvo i tehnologiju. U krateru se nalazi jedno od nekoliko preostalih jezera lave u svetu.

Planina Erebus je 1841. godine otkrio polarni istraživač Džejms Klark Ros (), a čiji su se brodovi zvali *[[HMS Erebus (1826)|Erebus]]* i *[[HMS Teror (1813)|Teror]]* (ove brodove je takođe koristio i Džon Frenklin () na tragičnom putu u potrazi za Severnim prolazom). Erebus su prvi put osvojili članovi grupe Ernesta Šekltona () 1908. godine. I brodovi i vulkani su imenovani po Erebusu, primordijalnom grčkom bogu, sinu Haosa.

## Vanjske veze

* Globalni vulkanistički program 
* Lednici Erebusa 
* Sajt Erebuške vulkanološke opservatorije  koji uključuje i kameru uživo sa vulkana, video isečke erupcije i ostale geološke informacije. Opservatoriju podržava Kancelarija za polarne programe Nacionalne naučne zadužbine SAD.
Ablacija

**Ablacija** (od lat. *ablatio* = odnošenje) je uklanjanje materijala sa površine nekog objekta. Pojam se susreće u tehnici svemirskih letova, geologiji i medicini.

U geologiji je ablacija proces nestajanja leda ili snijega zbog otapanja, isparavanja, sublimacije, deflacije ili otkidanja ledenih brijegova i santi. U geomorfologiji, otapanje i isparivanje leda s površine ledenjaka.

U tehnici, ablacija je kontinuirano trošenje površinskog sloja materijala s čvrstog tijela koje se nalazi u struji plina vrlo velike brzine, čime se postiže rashladni učinak. Primjenjuje se pri hlađenju reaktorskih komora u nuklearnim reaktorima i hlađenju obloge svemirskih letjelica na povratku u atmosferu.

## Izvori
Kilauea

**Kilauea** ( izgovor: /kiːlauea/) je jedan od pet vulkana Havajskih ostrva. Kilauea u prevodu znači „mnogo izbacivati“. Jedan je od najaktivnijih i turistički najposećenijih vulkana na Zemlji.

## Erupcije

Kilauea vulkan proradio je 1979. spektakularnom erupcijom. Od 1983. vrela crvena lava izlazi gotovo neprestalno.

Svojim erupcijama Kilauea je uništila tri priobalna grada ali je svojim izlivanjem u okean stvorila stotine hektara nove zemelje. Jedna od njih je 1990. ribarski gradić Kalapana prekrila desetometarskim slojem lave. Samo nekoliko građevina uspelo je da se sačuva.

## Izvori

## Vanjske veze
 	
 
* Hawaiian Volcano Observatory's Kīlauea website  	 
* Hawaiian Volcano Observatory's Kīlauea eruption update website (updated daily) 	 
* Global Volcanism Program  	 
* Hawai okinai Volcanoes National Park website