Michel Strogoff

***Mihail Strogov: Carski glasnik*** (fr. ***Michel Strogoff***) je roman kojeg je napisao Jules Verne 1876. godine. Kritičar Leonard S. Davidow, smatra ga jednom od Verneovih najboljih knjiga. Davidow je napisao: "Jules Verne nije napisao bolju knjigu od ove, zapravo, ona je zasluženo rangirana kao jedna od najuzbudljivijih priča ikada napisanih." Za razliku od nekih drugih Verneovih romana, on nije naučno-fantastičnog karaktera, ali koristi jedan naučni fenomen kao narativno sredstvo (Leidenfrostov efekat). Knjiga je kasnije adaptirana u predstavu, od strane samog Vernea i Adolphea d'Enneryja. Scensku muziku za predstavu napisali su Alexandre Artus 1880. godine i Franz von Suppé 1893. godine. Knjiga je nekoliko puta adaptirana za filmove, televiziju i crtane serije.

## Sažetak radnje

Mihail Strogov, tridesetogodišnjak rodom iz Omska, glasnik je ruskog cara Aleksandra II. Tatarski kan (knez), Feofar Kan, podstiče pobunu i odvaja ruski Daleki istok od kopna, prekidajući telegrafske linije. Pobunjenici opkoljavaju Irkutsk, gdje lokalni guverner, brat cara, pruža posljednji otpor. Strogov je poslan u Irkutsk da upozori guvernera na izdajnika Ivana Ogareva, bivšeg pukovnika, kojeg je brat cara nekada u prošlosti degradirao i prognao. On sada traži osvetu: namjerava steći guvernerovo povjerenje, a zatim izdati njega i Irkutsk tatarskim hordama.

Na putu za Irkutsk, Strogov upoznaje Nađu Fedor, kćerku prognanog političkog zatvorenika, Vasilija Fedora, kojem je odobreno da se pridruži ocu u njegovom progonstvu u Irkutsku; engleskog ratnog dopisnika Harryja Blounta iz *[[Daily Telegraph]]a*; i Alcide Jolivet, Francuza koji izvještava za svoju "rođakinju Madeleine" (vjerovatno za neke neimenovane francuske novine). Blount i Jolivet obično slijede istu rutu kao i Michael, razdvajajući se i ponovo susrećući sve do Sibira. Trebao bi putovati pod lažnim identitetom, predstavljajući se kao pacifički trgovac Nikolas Korpanov, ali ga Tatari otkrivaju kada se sastaje sa svojom majkom u njihovom rodnom gradu Omsku.

Mihaila, njegovu majku i Nađu na kraju zarobljavaju tatarske snage, zajedno s hiljadama drugih Rusa, tokom napada na grad u slivu rijeke Ob. Tatari ne poznaju Strogova iz viđenja, ali Ogarev je svjestan kurirovog zadatka i kada mu je rečeno da je Strogova majka uočila svog sina u gomili i pozvala ga po imenu, ali nije dobila odgovor, on shvata da je Strogov među zarobljenima i smišlja plan da prisili majku da ga pokaže. Strogov je zaista uhvaćen i predat Tatarima, a Ogarev tvrdi da je Mihail špijun, nadajući se da će ga pogubiti na neki okrutan način. Nakon što je nasumično otvorio Kuran, Feofar odlučuje da će Mihail za kaznu biti oslijepljen na tatarski način, užarenom oštricom. Tokom nekoliko poglavlja čitalac je naveden da vjeruje da je Mihail zaista oslijepljen, ali se ispostavi da je zapravo spašen od ove sudbine (njegove suze prema majci su isparile i spasile mu rožnjače) i da se samo pretvarao.

Na kraju, Mihail i Nađa bježe i putuju u Irkutsk sa prijateljski nastrojenim seljakom, Nikolom Pigasovom. Tatari ih ponovo hvataju; Nikola svjedoči okrutnom vrijeđanju Nađe od strane tatarskog vojnika i ubija Nađinog napadača. Tatari zatim napuštaju Nađu i Mihaila i odvode Nikolu, čuvajući ga za veću kaznu. Nađa i Mihail ga kasnije pronalaze zakopanog do vrata u zemlji; nakon što umre, brzo ga sahranjuju i nastavljaju dalje s velikim poteškoćama. Međutim, na kraju stižu u Irkutsk i upozoravaju carevog brata na vrijeme u vezi sa Ivanom Ogarevom. Nađin otac je imenovan za komandanta samoubilačkog bataljona prognanika, koji su svi pomilovani; on se pridružuje Nađi i Mihailu; nekoliko dana kasnije vjenčaju se.

## Izvori informacija
Tačni izvori Vernovog prilično tačnog znanja o savremenom istočnom Sibiru ostaju sporni. Jedna popularna verzija povezuje ga sa susretima romanopisca sa anarhistom Petrom Kropotkinom; međutim, Kropotkin je stigao u Francusku nakon što je Strogov objavljen. Drugi, vjerovatniji izvor, mogao bi biti sibirski biznismen Mihail Sidorov. Sidorov je predstavio svoju kolekciju prirodnih resursa, uključujući uzorke nafte i uljnih škriljaca iz područja Uhte, zajedno sa fotografijama naftnih bušotina Uhte, na Svjetskoj izložbi u Beču 1873. godine, gdje je mogao sresti Verna. Stvarna nalazišta nafte u regiji Bajkalskog jezera postoje, prvi put otkrivena 1902. godine u Barguzinskom zaljevu i delti rijeke Selenge, ali ona nisu ni blizu komercijalnim razmjerama koje je Verne prikazao.

Verneov izdavač Pierre-Jules Hetzel poslao je rukopis romana ruskom piscu Ivanu Turgenjevu u augustu 1875. godine, tražeći od njega komentare o tačnosti uslova opisanih u knjizi.

Iako je fizički opis Sibira tačan, opisana tatarska pobuna nije bila pobuna, a snaga, kao i geografski doseg Tatara, su uveliko preuveličani, iako je došlo do jednog značajnog ustanka pod Isatajem Tajmanulijem 1836-38. i velikog ustanka protiv Rusije koji je predvodio Kenesari Kasimuli između 1837. i 1847. Nakon što su Kanati postepeno potisnuti dalje na jug ranije u 19. vijeku, između 1865. i 1868. Rusija je osvojila oslabljene centralnoazijske uzbekistanske Kanate Kokand i Buhara, oba smještena mnogo južnije od gradova kroz koje je Strogov putovao u romanu. Iako je, dakle, nekoliko godina prije nego što je Jules Verne napisao *Mihaila Strogova* bio rat između Rusije i "Tatara", nijedan tatarski kan u to vrijeme nije bio u poziciji da djeluje onako kako je opisano da Feofar radi; prikazivanje Tatara s kraja 19. vijeka kao sposobnih da se suoče sa Rusima pod bilo kakvim ravnopravnim uslovima je anahronizam.

## Muzičke adaptacije
* *La guerra santa*, zarzuela u tri čina Emilija Arrijete, tekst Luisa Mariana de Larrea i Enriquea Péreza Escricha [es], (Madrid, 1879.) adaptacija je Vernovog romana
* *Michel Strogoff*, mjuzikl Jacka Ledrua, tekst Henri Varna (Pariz, 1963.)

## Ekranizacije

Grad Marfa u Teksasu dobio je ime po liku Marfe Strogoff iz ovog romana.

## Društvena igra
Godine 2017. Devir Games je izdao društvenu igru, koju je dizajnirao Alberto Corral, a razvio i ilustrirao Pedro Soto. Slično knjizi, igrači su kuriri koji jure kroz Rusiju kako bi spriječili plan atentata grofa Ivana Ogareva. Igrači se utrkuju ​​jedni s drugima, ali se utrkuju ​​i s grofom, koji se kreće kroz Rusiju odvojenom stazom. Usput, igrači se moraju suočiti i savladati probleme poput medvjeda i lošeg vremena, izbjegavati špijuna Sangarru koji pokušava usporiti njihov napredak i izbjeći hvatanje od strane tatarskih snaga koje kuju zavjeru s grofom Ogarevom. Igrači moraju uravnotežiti trkački element igre, dovoljno se odmarati kako bi sačuvali zdravlje i nositi se s problemima s kojima se suočavaju usput prije nego što nastupi kriza. Igra obično završava kada se igrač suoči s Ogarevom u Irkutsku i dolazi do obračuna. Igra je vrlo tematska i vjerna romanu, s umjetničkim djelima koja se oslanjaju na tradicionalne ruske tehnike rezbarenja iz tog doba.

## Reference

## Izvori
* 
* 

## Vanjske poveznice

*  http://www.gutenberg.org/files/7442/7442-0.txt
* ''Michael Strogoff'' - Predstava u pet činova i šesnaest scena sa JV.Gilead.org.il