Sook Ching

**Sook Ching** (, ili  ili "eliminacijski masakr") naziv je za organizirana masovna ubojstva koja su se dogodila od 18. veljače do 4. ožujka 1942. godine u Singapuru, nakon što je okupiran od strane Japana. Sook Ching bio je zamišljen kao sistemsko istrebljenje (masakr) svih "antijapanskih" elemenata u Singapuru, posebice etničkih Kineza, a provela ga je japanska vojska na samom početku okupacije. Međutim, japanski su časnici tijekom masakra ubijali civile bez da su provjeravali radili se doista o "antijapanskim elementima" ili ne. 

Singapur je imao izraziti strateški značaj na Istoku u Drugom svjetskom ratu. Početkom veljače, Japanci su se borili za kontrolu nad gradom; britanske snage potpisale su kapitulaciju 15. veljače 1942. godine, čime je započela japanska okupacija. Pad Singapura i danas je najveća britanska kapitulacija u historiji. 

Tri dana nakon početka okupacije (18. veljače), japanci su započeli s ubojstvima velikog broja "nepoželjnih", koji su zbog događaja povezanih s Drugim sino-japanskim ratom, a koji je trajao još od 1937. godine, mahom bili etnički Kinezi. Provedbu istrebljenja provodio je *[[Kenpeitai]]*, tajna policija japanske vojske. Nakon Singapura, Sook Ching proširen je i na područje današnje Malezije, koja je također bila pod japanskom okupacijom. Međutim, nekinesko stanovništvo nije bilo potpuno pošteđeno, kako u Singapuru tako i u drugim okupiranim dijelovima Azije. Posebno je teško bilo u Burmi i Tajlandu, gdje je prema nekim procjenama ubijeno oko 90,000 ljudi. Velik broj tih žrtava bio je prisiljen raditi na izgradnji Sijamsko-burmanske željeznice, koja je bila poznata pod nazivom "Željeznica smrti". 

Cilj ovoga masakra bilo je zastrašivanje Kineza, koje su Japanci smatrali potencijalno glavnom točkom otpora vlastitim imperijalističkim težnjama na istoku. Također, masakr je smatran svojevrsnim činom "osvete" za percipirano antijapansko djelovanje u sinofonim područjima, poput pružanja financijske pomoći Kini tijekom japanske invazije Mandžurije u sklopu Drugog sino-japanskog rata. Posljedica toga bila je da je Sook Ching bio primarno usmjeren protiv kineskih političkih i društvenih aktivista, dobrovoljaca na strani Saveznika te članova trijada. U praksi je, međutim, cijeli proces bio iznimno arbitraran tako da su Japanci nasumično ubijali civile čak i ako nisu aktivno sudjelovali ni u kakvom otporu. 

Nakon rata, Japanske su vlasti službeno priznale da je u Singapuru došlo do masakra, međutim nisu se složili oko broja stradalih. Japanci službeno tvrde da nije bilo "više od 6,000" žrtava, dok je kasniji singapurski premijer Lee Kuan Yew, koji je i sam gotovo bio žrtva masakra, tvrdio da je bilo "oko 70,000" potvrđenih žrtava, uključujući i brojke iz Malaje.  Kada su 1962. godine otkrivene masovne grobnice, Singapurci su snažno lobirali kako bi dobili odštetu i službenu ispriku od Japana. Dana 25. listopada 1966. godine, japanska je vlada pristala isplatiti Singapuru pedeset milijuna singapurskih dolara odštete, polovicu u obliku potpore, a drugu u vidu zajma. Međutim, dokumenti povezani s naknadom koriste termin "gesta okajanja", dok se termini poput "odštete" ili "reparacija" ne koriste u službenim dokumentima. Također, japanska je vlada odbijala prihvatiti pravnu odgovornost za masakr, jer bi ona otvorila mogućnost pokretanja službene istrage. Službena isprika nikada nije dana. Singapur je kroz naredna desetljeća nastavio otkrivati masovne grobnice sa žrtvama Sook Chinga. Godine 1963. u Singapuru je podignut Spomenik civilnim žrtvama japanske okupacije; dio žrtava pokopan je u posebnoj grobnici ispod spomenika. U narednim godinama, država je podigla još niz drugih spomenika na lokacijama na kojima su se izvršavale egzekucije tijekom Sook Chinga. 

## Terminologija

U Singapuru, za ovaj se masakr koristi termin "Sook Ching"; Odbor za narodnu baštinu Singapura koristi taj termin u svojim službenim publikacijama. U kineskom jeziku, termin znači "čistka" ili "istrebljenje". U Japanu, za masakr su se koristili termini *Kakyō Shukusei* (, "čistka prekomorskih Kineza") ili *Shingapōru Daikenshō* (, "velika inspekcija Singapura"). Danas se u Japanu za masakr koristi termin *Shingapōru Kakyō Gyakusatsu Jiken* (, "masakr prekomorskih Kineza u Singapuru").

## Planiranje masakra

Prema poslijeratnom svjedočenju koje je dao pukovnik Hishakari Takafumi, koji je bio ratni korespondent pri 25. armiji, visoki časnici u vojnoj upravi generala Tomoyukija Yamashite, najvjerojatnije ili potpukovnik Tsuji Masanobu, načelnik za planiranje i operativu, ili major Hayashi Tadahiko, šef stožera, naredili su da se ubije 50,000 Kineza, odnosno 20% ukupne lokalne populacije. Profesor Hirofumi Hayashi, univerzitetski profesor politike te suvoditelj Centra za istraživanje i dokumentiranje japanskih ratnih zločina, piše kako je masakr bio planiran i da su se "Kinezi u Singapuru smatrali antijapanskim elementom i prije nego je japanska vojska došla u Singapur." Također, navedeni odlomak iz znanstvenog rada navodi kako je na samom početku postojao plan da se masakr proširi i na Malaju:

## Provedba

### Singapur

Nakon pada Singapura, Masayuki Ōishi, zapovjednik 2. terenske jedinice *Kenpeitaija*, uspostavio je sjedište singapurskog istočnog ogranka ''Kenpeitaija'' u (staroj) zgradi organizacije YMCA u Stamfordovoj ulici. Glavni zatvor koji je koristio *Kenpeitai* bio je Outram, a korišteni su i dodatni prostori u Stamfordovoj ulici, Kineskoj četvrti i Glavnoj policijskoj postaji. Zapadni ogranak *Kenpeitaija* uspostavio je sjedište u zgradi na križanju Smithove i Ulice New Bridge. Ōishi je pod svojom komandom imao 200 stalnih službenika te oko 1,000 pomoćnih službenika, koji su uglavnom bili mladići ili neutrenirani vojnici iz ruralnih područja. Otok je podijeljen na sektore, a svaki je sektor imao svog načelnika. Diljem otoka uspostavljeni su "sabirni centri" u koje su dovođeni svi muškarci kineske nacionalnosti u dobi od 18 do 50 godina, a s vremena na vrijeme su u centre dovođene i žene i djeca. Svi oni za koje se smatralo da su "antijapanski" nastrojeni bili bi eliminirani.

Odbor za narodnu baštinu Singapura opisuje metode identificiranja na sljedeći način:

Dodatne detalje otkriva knjiga *A Country Study: Singapore*. koju je izdao Savezni odjel za istraživanje Kongresne knjižnice: 

Kao što je rečeno, oni koju su "prošli" inspekciju dobili bi certifikat o statusu "ispitane" osobe ili pečat u obliku kvadrata na tijelu ili odjeći. Oni koji nisu "prošli" inspekciju dobili bi pečat u obliku trokuta. Oni su bili izdvojeni od ostalih, stavljeni u kamione i odvedeni na stratišta. Japanci su diljem otoka organizirali nekoliko stratišta:

### Malaja

Na inzistiranje šefa za planiranje i operativu, Masanobua Tsujija, Sook Ching je ubrzo proširen i na okupiranu Malaju. Međutim, kako je populacija Malaje bila veća, a uz to i raznolikije raspoređena između urbanih centara i ruralnih područja, bilo je znatno teže nadzirati ju u odnosu na populaciju Singapura. Kako nisu imali ni vremena ni ljudstva da organiziraju sustavni nadzor kao u Singapuru, japanski su časnici odlučili arbitrarno i masovno ubijati Kineze u Malaji. Glavnina tih masovnih ubojstava odvila se u veljači i ožujku 1942. godine i to u južnim dijelovima Malaje koji su bili bliže Singapuru. Kao i u Singapuru, poznato je nekoliko značajnih incienata, odnosno stratišta:

### Zločini nad tamilskim stanovništvom

Japanci su tijekom rata ubili i oko 150,000 Tamila iz Indije diljem Tajlanda i Malezije; vjeruje se da je stvarna brojka ubijenih Tamila puno veća. Ova brojka ne obuhvaća ubijene Malajale iz Indije. Indijci su dovođeni iz Singapura ili Malaje pod japanskim nadzorom te su bili slani u različite kampove. Tamo su japanski časnici redovito ubijali cijele obitelji Indijaca, a česte žrtve bile su i obitelji u kojima je netko obolio od tifusa. Također, zabilježeni su slučajevi silovanja Indijskih žena.

## Žrtve

Zbog činjenice da Japanci nisu vodili precizne evidencije o žrtvama masakra, ali i činjenice da je značajan broj ubojstava bio posljedica sumarnih egzekucija, točan broj žrtava Sook Chinga nije poznat. Japanci su nakon rata priznali da je došlo do masakra, ali su naveli brojku od 6,000 ubijenih, dok su kineska zajednica u Singapuru te premijer Lee Kuan Yew rekli da se brojka kreće između 70,000 i 100,000 mrtvih. Naknadne historiografske analize kao i analiza masovnih grobnica dovele su do procjena koje idu od 25,000 do 50,000 mrtvih. 

Ratni korespondent Hishakari Takafumi rekao je da je izvorni plan bio ubiti 50,000 lokalnih Kineza, međutim obavijest o ublažavanju izvornog plana stigla je u trenutku kada je otprilike polovica te brojke postignuta. Navodi da mu je major Hayashi Tadahiko u tom periodu rekao da je "došlo do spoznaje da je nemoguće ubiti svih 50,000 ljudi, jer kada je polovica te brojke ostvarena, došla je naredba da se 'masakr zaustavi'". Međutim, japanski historičar Hirofumi Hayashi navodi da je dnevnik general-majora Kawamure Saburoa imao unos koji govori da je dana 23. veljače 1942. godine, do kada su masovna ubojstva uglavnom bila završena, njemu raportirana brojka od 5,000 mrtvih, smatrajući tako da službene brojke iz Singapura zahtijevaju dodatna istraživanja. 

Među prominentnim žrtvama masakra bio je i pionir kineskog filma Hou Yao, koji je 1940. godine emigrirao u Singapur kako bi se bavio filmom i izbjegao japansku invaziju Kine. Međutim, kako je Hou ranije bio snimio nekoliko domoljubnih filmova, Japanci su ga stavili na vrh liste antijapanskih elemenata te su ga pogubili pri samom početku masakra.

## Posljedice

### Sudski procesi

Nakon japanske kapitulacije, britanska je uprava 1947. godine u Singapuru organizirala procese za ratne zločine počinjene u sklopu Sook Chinga. Ukupno je sedam osoba optuženo za počinjenje ratnih zločina, a to su bili Takuma Nishimura, Saburō Kawamura, Masayuki Ōishi, Yoshitaka Yokata, Tomotatsu Jo, Satoru Ōnishi i Haruji Hisamatsu. Šef stožera Masanobu Tsuji bio je idejni tvorac Sook Chinga te je bio osobno odgovoran za njegovu implementaciju i provedbu, međutim Saveznici ga nisu uspjeli uhapsiti. Po završetku rata, pobjegao je iz Tajlanda u Kinu te se pojavio u Japanu, gdje je jedno vrijeme djelovao kao političar prije iznenadnog nestanka; danas se vjeruje da je ubijen u Laosu 1961. godine. Svih sedam optuženika djelovali su pod Tsujijevim direktnim naredbama. 

Osim Tsujija, suđenje u sklopu Singapurskog procesa izbjegli su i general Tomoyuki Yamashita, kojemu je suđeno u sklopu drugog procesa na Filipinima i koji je pogubljen 1946. godine; Shigeharu Asaeda, koji je zarobljen u Sovjetskom Savezu nakon rata; i Sōsaku Suzuki, koji je ubijen još tijekom rata 1945. godine. 

Najveći problem tužitelja bilo je nepostojanje formalnih odluka o provođenju masakra, s obzirom da japanski časnici nisu izdavali nikakve pisane naredbe. Također, dokumentacija o provođenju inspekcija i eliminaciji bila je uništena. Uz to, odluka središnjice da se masakr provede brzo, kao i nejasne upute koje su izdavali zapovjednici, dovele su do toga da je bilo gotovo nemoguće nedvosmisleno utvrditi krivnju optuženika. Tomu nije doprinijelo ni svjedočenje Mamorua Shinozakija, bivšeg novinara i diplomata koji je bio jedan od glavnih svjedoka optužbe, međutim je danas smatran kontroverznom ličnošću jer je hvalio svoje sunarodnjake tijekom procesa, a kasnije je optužen i za iskrivljavanje činjenica.

Saburō Kawamura i Masayuki Ōishi osuđeni su na smrt, dok su ostala petorica optuženika dobili doživotne kazne; Takuma Nishimura će ipak biti pogubljen 1951. godine nakon što ga je australski sud osudio za sudjelovanje u masakru u Parit Sulongu. Osuđeni na smrt obješeni su 26. lipnja 1947. godine. Iako su bili pozivi da pogubljenja budu javna, britanske su ih vlasti zatvorile za javnost; samo šest članova obitelji osuđenika smjelo je prisustvovati pogubljenjima. Kawamura je u svojim memoarima, koji su izašli 1952. godine, priznao odgovornost za masakr te je izrazio žaljenje zbog počinjenih zločina.

### Poslijeratna događanja

Kada je 1959. godine Singapur stekao samoupravu, među došlo je do naglog jačanja antijapanskih sentimenata među kineskom populacijom, koja je zahtijevala reparacije i ispriku. Prije proglašenja samouprave, britanske su vlasti tražile reparacije samo za štetu nanesenu britanskoj imovini, ali ne i za štetu koju su pretrpjeli Kinezi, Malajci i Indijci. Postupci poput ovoga doveli su i do jačanja antibritanskih sentimenata među singapurskom populacijom općenito, neovisno o nacionalnosti, jer je narod smatrao da Britanci nisu sposobni adekvatno upravljati Singapurom i štititi ga nakon ratnih zbivanja. 

Japansko Ministarstvo vanjskih poslova godine 1963. odbilo je singapurski zahtjev za reparacijama i isprikom, tvrdeći da su sva pitanja ratne odđtete riješena s Britancima preko Sporazuma iz San Francisca iz 1951. godine, a kako je Singapur tada bio dio Britanije, sporazum se odnosio i na njih. Prvi singapurski premijer, Lee Kuan Yew, odgovorio je da britanska kolonijalna uprava nije predstavljala volju singapurskog naroda. U rujnu 1963. godine, kineska je zajednica organizirala sedmodnevni bojkot japanske uvozne robe tako što je odbila iskrcavati japansku robu koja je došla avionima i brodovima. Međutim, iako je podržavao pritisak na Japan, Lee je također bio izrazito praktičan te je smatrao da bi bojkot mogao pogoršati singapurski gospodarski značaj, a fokusiranje isključivo na kineske žrtve moglo bi imati kontraefekt među domaćom populacijom; stoga je zauzeo stav da komemoracija žrtava mora obuhvatiti sve žrtve Sook Chinga, neovisno o nacionalnosti, te je vršio pritisak na Japan da isplati odštetu svim singapurskim obiteljima koje su bile pogođene masakrom. 

Kako navodi historičar Hirofumi Hayashi, japansko Ministarstvo vanjskih poslova "prihvatilo je da je japanska vojska izvršila masovna ubojstva u Singapuru. (...) Tijekom pregovora sa Singapurom, japanska je vlada odbila platiti reparacije, ali je pristala na 'gestu okajanja' kroz davanje sredstava u drugom obliku". Međutim, čini se kako je Japan bio motiviran isplatiti novac Singapuru iz ekonomskih razloga, bojeći se štete koja bi mogla nastati opetovanim bojkotima njihove robe u Singapuru. Japan je vidio potencijal u poslijeratnom napretku Singapura te mu je u interesu bilo održati dobre odnose s njima. 

Kada je Singapur 1965. godine stekao punu nezavisnost od Malezije, Leejeva vlada poslala je novi formalni zahtjev za odštetom i isprikom Japanu. Dana 25. listopada 1966., japanska je vlada pristala isplatiti 50,000,000 singapurskih dolara kompenzacije, pola u vidu donacije, pola u vidu zajma. Međutim, Japan je odbio dati službenu ispriku.

## Komemoracija i ostavština

Zbog činjenice da je za vrijeme okupacije i prvih poslijeratnih godina pronađen vrlo mali broj žrtava Sook Chinga, obitelji žrtava nisu imale priliku odati počast mrtvima u duhu kineskih običaja. Zato je 1948. godine u istočnoj četvrti Siglap održana posebna taoistička cermonija s ciljem "smirivanja gladnih duhova". Četvrt Siglap, danas znana kao "Dolina suza", odabrana je jer se vjerovalo da se tu nalaze masovne grobnice žrtava. U obredu je sudjelovalo nekoliko tisuća singapurskih Kineza, uglavnom članova obitelji žrtava, a iste godine osnovan je i posebni odbor na čijem je ćelu bio lokalni biznismen Tay Koh Yat. Cilj odbora bio je locirati masovne grobnice žrtava, međutim u prvih desetak godina, uspjesi odbora bili su vrlo skromni. 

Otkriće masovnih grobnica u "Dolini suza" u Siglapu dogodilo se slučajno 1962. godine. Na inicijativu lokalnih kineskih organizacija, nastavljena je pretraga i ekshumacija tijela, a sve je rezultiralo time da je od 1962. do 1966. godine pronađeno još gotovo 100 grobnica. Povodom toga, kineska je zajednica pozvala na izgradnju groblja u Siglapu te spomenika žrtvama. 

Singapur je povodom ovih događaja odlučio izgraditi spomenik žrtvama japanskog terora. Spomenik civilnim žrtvama japanske okupacije službeno je otkriven 15. veljače 1967. godine na ceremoniji ojoj je prisustvovao i premijer Lee Kuan Yew. Spomenik se sastoji od četiri 67.4 metra visoka stupa koji predstavljaju četiri naroda Singapura. Pijedestal sadrži natpise na četiri službena jezika Singapura (engleski, malajski, tamilski, kineski), a ispod spomenika nalazi se grobnica s ostacima žrtava masakra. Svake godine, spomenik je mjesto na kojem se obilježava tragedija. 

Godine 1992., Singapur je Changi Beach, Katong, Punggol Point, Tanah Merah i Sentosu proglasio spomen-područjima te je podigao spomenike na navedenim lokacijama.

## Bilješke

## Reference

## Literatura
*
*
* Kang, Jew Koon (1981). "Chinese in Singapore during the Japanese occupation, 1942–1945." Academic exercise – Dept. of History, National University of Singapore.
* 
*
*
*
*
*
*
*
*

## Vanjske veze
* A Short Walk – Animated short film of Sook Ching
* Sook Ching Inspection Centre