Novozelandski ratovi

**Novozelandski ratovi** (engleski: *New Zealand Wars*) je zbirni naziv za niz vojnih sukoba koji su se dogodili između 1845. i 1872., a vodili su se između kolonijalne vlasti na Novom Zelandu i domorodačkog, maorskog stanovništva. Sve do 1960-ih godina, Europljani su ove sukobe nazivali **Maorski ratovi** (engleski: *Māori wars*), međutim termin je postepeno izlazio iz uporabe nakon što je historičar James Belich u svojoj knjizi *The New Zealand Wars and The Victorian Interpretation of Racial Conflict*, iz 1987. godine, prvi iskoristio termin "Novozelandski ratovi". 

Slično kao i raniji Mušketni ratovi, Novozelandski ratovi su započeli kao serija manjih, lokaliziranih sukoba, najčešće oko sporne kupovine zemljišta, međutim eskalirali su tokom 1860-ih godina, kada su kolonijalne vlasti bile uvjerene u postojanje ujedinjenog maorskog pokreta otpora koji bi stopirao prodaju zemljišta i odbio priznati vlast britanske Krune na Novom Zelandu. Kolonijalne vlasti su dovukle tisuće britanskih trupa kako bi započele velike vojne kampanje protiv pokreta *[[Kīngitanga]]*, ali i stekle velike količine zemljišta za britanske doseljenike. Kasniji sukobi bili su mahom usmjereni na gušenje ekstremističkog pokreta *Hauhau*, koji se oštro protivio rasprodaji zemljišta i težio je jačanju maorskog identiteta.

Na vrhuncu sukoba tokom 60-ih godina, gotovo 18,000 britanskih trupa, potpomognuto artiljerijom, konjicom i lokalnim jedinicama, borilo se protiv samo 4,000 maorskih ratnika, u kojem je trenutku sukob postao groteskno neuravnotežen u svakom pogledu. Ipak, unatoč očito podređenom položaju, Maori su se uspješno odupirali britanskim trupama pomoću različitih tehnika koje su uključivale protuartiljerijske bunkere, preciznog pozicioniranja *[[pā]]* utvrda, koje bi zaustavljale britanski prodor i često nanosile velike gubitke, ali i brza povlačenja bez velikih gubitaka. U kasnijim fazama ratovanja, obje su strane koristile gerilske taktike, boreći se mahom u gustom bušu. Tokom kampanja za Taranaki i Waikato, oko 1,800 Maora i 800 Europljana je izgubilo života, a danas se pretpostavlja da je ukupno oko 2,100 Maora poginulo u ovim ratovima. 

U lipnju 1843. godine, došlo je do nasilnog sukoba oko zemljišta u dolini Wairau na Južnom otoku, međutim tu se radilo o lokaliziranom sukobu koji nije imao većeg odjeka. Tek nekoliko godina kasnije, rastom tenzija u regiji Taranaki, došlo je do potrebe za intervencijom britanskih trupa, koje su intervenirače u ožujku 1860. godine u Waitari. Ubrzo se rat između kolonijalne vlasti i pokreta *Kīngitanga* proširio na ostatak Sjevernog otoka, a vrhunac istog se odvio tokom invazije na Waikato 1863. i 1864. godine; konflikti su zaključeni lovom na ratnog vođu Tītokowarua (1868. – 1869.) i gerilskog borca Te Kootija (1868. – 1872.) na istočnoj obali. 

Iako su se Britanci isprva borili protiv Maora, s vremenom se dio lokalnog stanovništva i provladinih Maora pridružio kolonizatorima te je sudjelovao u kasnijim fazama borbe. Rat je zaključen 1872. godine uvjerljivom britanskom pobjedom. Osim par tisuća izgubljenih života, Maori su nakon ovih sukoba izgubili i oko 16,000 km zemljišta, a britanska je vlast konsolidirala svoju kolonijalnu upravu na otocima.