Martovski pregovori

**Martovski pregovori** su bili pregovori između predstavnika NOVJ i Wehrmachta o razmeni zarobljenika i eventualnom prekidu neprijateljstva, započeti početkom marta 1943. godine. Partizani, opkoljeni sa svih strana u sred četvrte neprijateljske ofanzive, ponudili su Nemcima primirje i borbu protiv četnika.

Partizansko-nemački pregovori su potom nastavljeni u Sarajevu i Zagrebu. Partizanski pregovarači, najistaknutiji ljudi pokreta - Milovan Đilas, član Politbiroa, Koča Popović, komandant Prve proleterske divizije i Vladimir Velebit - pregovarali su ne samo o razmeni zarobljenika već i o obustavljanju operacija, izjavljujući da bi se čak tukli protiv Engleza ukoliko se oni iskrcaju u Jugoslaviji.

Pregovori su prekinuti zbog Hitlerovog protivljenja, pa je ubrzo usledila peta neprijateljska ofanziva. Bez obzira na to, partizanima je faktički bio "polupriznat status ratujuće strane". I pored Hitlerove direktive da su partizani »obični banditi«, njegovi komandanti u Jugoslaviji bili su, po Kočinim rečima, "elastičniji i mnogo realističniji". Po Velebitu, NOVJ od ovih pregovora nije imala značajnijih koristi, ali su neki niži nemački komandanti pokazivali više spremnosti da poštuju odredbe međunarodnog ratnog prava (da ne streljaju zarobljenike, ne masakriraju ranjenike, pristaju na razmene zarobljenika).

Pregovori su naišli na oštru osudu Kominterne, koja je preneta Josipu Brozu Titu.

## Pozadina
 
Još u jesen 1941. godine, kada je izbio četničko-partizanski sukob, Velika Britanija je podržala vladu u egzilu i četnike. Od tada Engleska je pomagala četnike oružjem i municijom, koju su oni koristili u borbi protiv partizana. Među partizanima je prvih godina rata nastala strahovita mržnja protiv Engleza, što se ogleda i u jednoj od pesama: „*Partizani, spremite mitraljeze da čekamo kralja i Engleze*". Koča Popović je u svom dnevniku pisao da "posle Nemačke, drugo mesto u našoj mržnji zauzima Engleska", jer je učinila sve da izazove građanski rat u Jugoslaviji, i da se narodnooslobodilački pokret ne održi.

U vreme dok je besnela osovinska operacija Vajs, očekivalo se i iskrcavanje Engleza na jadranskoj obali. Partizani se tome nisu radovali, jer su strepeli da će cilj eventualnog britanskog iskrcavanja u Jugoslaviji biti ne samo potiskivanje Nemaca nego i uništenje partizanskog pokreta, uz pomoć četnika:

Vladimir Velebit, jedan od učesnika pregovora, veruje da je veliki uticaj na ulazak u pregovore s Nemcima imala jedna vrsta anglofobije koja je bila uzela maha u Vrhovnom štabu NOV i POJ. Velebit smatra da Velika Britanija nije ni pomišljala da na jadransku obalu iskrcava svoje jedinice jer za takav poduhvat, sve da je i htela, nije imala snage. Velebit takođe ne veruje da su Englezi podsticali četničke jedinice, koncentrisane na levoj obali Neretve, da napadaju partizane, još manje da su se i formalno usaglašavali s četničkom komandom oko toga.

## Tok pregovora

Krajem februara ili početkom marta, 1943. godine, partizani su zarobili nemačkog majora Artura Štrekera (), komandanta 3. bataljona 738. puka, i oko 25 vojnika. Pošto su se nalazili u teškom položaju i trebao im je dobitak u vremenu za prelaz preko Neretve, odlučili su da to iskoriste za pregovore sa Nemcima o razmeni zarobljenika, ne bi li tako bar nakratko nemački pritisak popustio. Pregovori su započeli 11. marta 1943. godine u Gornjem Vakufu.

Vrhovni komandant Tito je pripremio razgovore, ali je ovlašćenje pregovaračima potpisao v.d. načelnika Vrhovnog štaba Velimir Terzić. Partizanska delegacija bila je na najvišem nivou i činili su je: Koča Popović, komandant Prve proleterske divizije, Milovan Đilas (pod pseudonimom Miloš Marković), član Vrhovnog štaba NOVJ i Politbiroa CK KPJ, i dr. Vladimir Velebit (pod pseudonimom Vladimir Petrović). Nemce su predstavljali general-lajtnant Benignus Dipold, komandant 717. divizije, jedan mlađi oficir i jedan predstavnik Hitlerjugenda.

Partizanski delegati su u pismenoj izjavi naznačili koje ljude nude a koje žele dobiti u zamenu. Sporni deo predloga ugovora je tačka 3., koja glasi:

Tačka 4. predlagala je primirje za vreme trajanja pregovora, a tačka 5. je govorila da će svaki eventualni trajniji sporazum regulisati više komande. Partizanski delegati su nemačkim predstavnicima napomenuli da bi oni, za razliku od četnika, napali i Britance ako bi se ovi iskrcali na jugoslovensko tlo.

O ovim pregovorima je nemački poslanik u NDH Zigfrid Kaše 17. marta 1943. godine obavestio svoje ministarstvo u Berlinu. U međuvremenu su nemačkim avionom u Zagreb stigli Đilas i Velebit i nastavili pregovore sa Kašeom i generalom Glaiseom vor Horstenauom, nemačkim vojnim izaslanikom u NDH. Kaše je Berlinu predložio sklapanje trajnijeg sporazuma sa partizanima. Ovo je odbijeno od pretpostavljenih. Na kraju su samo zarobljenici razmenjeni.

Ministar inostranih poslova Ribbentropp telegramom od 29. III energičnim tonom zabranio je bilo kakve pregovore, osim o polaganju oružja.

## Reakcija Moskve
Kada je Tito obavestio generalnog sekretara Kominterne Georgi Dimitrova o razmeni ratnih zarobljenika s Nemcima, došlo je do drame. O tome je raspravljala komisija koju su sačinjavali B. N. Ponomarjov, ideolog Kominterne, Firnber, predstavnik austrijske KP, Geminder, predstavnik češke KP, i Đuro Salaj, predstavnik jugoslovenske KP. Izvršni komitet Komunističke internacionale je 31. marta 1943. uputio Titu prekorni telegram sledeće sadržine:

Tito je istog dana objasnio Moskvi razloge pregovora sa Nemcima oko razmene zarobljenika. Telegram je shvatio kao postojanje „izvjesnog nepovjerenja i sumnje prema našim akcijama". Pod tač. 4. svog odgovora odbacio je da želi da se sretne sa nemačkim predstavnikom u Zagrebu. 
 
Zaključio je da „prekore mi nismo zaslužili i oni su nam vrlo teško pali".

## Razvoj događaja
 
Nakon partizanskog protivudara na nemačke položaje kod Gornjeg Vakufa tokom 3. i 4. marta, zarobljen je major Arthur Strecker, prvi visoki oficir Vermahta zarobljen od jugoslovenskih partizana. Koča u svom dnevniku pominje da je došlo do kratkotrajnog primirja:

Nakon protivudara kod Gornjeg Vakufa, Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije je nastupila ka Neretvi. Noću 6/7. marta 2. dalmatinska i 2. proleterska prebacile su se preko reke, razbile 2. durmitorsku četničku brigadu koja je držala taj sektor, i uspostavile mostobran. Partizani su tokom bitke na Neretvi razbili glavninu četničkih snaga u istočnoj Hercegovini.

U međuvremenu, iako neki govore o primirju, borbe sa Nemcima nisu obustavljene:

Ukoliko je bilo lokalnog primirja sa partizanima, to je bilo mimo znanja viših nemačkih instanci. U izveštaju Komande Jugoistoka Vrhovnoj komandi Vermahta od 1. aprila 1943. godine, prekid neprijateljstava ili primirje ne spominje ni jednom rečju. Štaviše, komanda Jugoistoka izražava ubeđenje da će u slučaju iskrcavanja Saveznika i partizani i četnici ratovati protiv Nemaca:

Borbe partizana i Nemaca nastavljene su i u aprilu, pa tako izveštaj 11. lovačke divizije za april 1943. navodi gubitke od 40 ubijenih, 76 ranjenih i 17 nestalih u akciji. 14. aprila Koča Popović je predložio Vrhovnom komandantu Titu da Prva proleterska brigada napadne Goražde i dođe do municije, ali je Tito naredio načelniku Vrhovnog štaba Terziću da nikako ne napadaju Goražde da se ne zakače sa Nemcima prema Sarajevu: 

Ovim naređenjem Tito upozorava Koču da se pridržava »sporazuma« sa Nemcima. Krajem aprila je 1. proleterska divizija orijentisana ka Limu (italijanska okupaciona zona). Početkom maja je razbila jake grupacije oko 2.300 četnika Drinskog i Romanijskog korpusa, Bjelopoljske i Kalničke brigade, dva jurišna bataljona iz Vasojevića i Golijanske brigade iz Srbije. U dolini Lima uništena je italijanska kolona od 18 kamiona. Vrhovni štab je 14. maja naredio 2. proleterskoj diviziji da oslobodi Kolašin, a 1. proleterskoj da zauzme Ribarevine i preseče komunikacije Bijelo Polje – Berane. Obe divizije su 15. maja krenule da izvrše naređenja.

Neočekivano za partizane, nemački komandant Jugoistoka izdao je zapovest za koncentrični napad 15. maja protiv svih oružanih jedinica na ovom prostoru! Rano 15. maja 1943. godine sudarile su se nemačka 1. brdska divizija i jedinice 1. i 2. proleterske divizije – počela je Operacija Schwarz. Sudar je bio veoma snažan. Po vatri, upornosti neprijatelja, sadejstvu pešadije, artiljerije, tenkova i avijacije, komandant 1. proleterske divizije Koča Popović je procenio da to nije samo ispad ili »kršenje sporazuma« nego dobro pripremljena ofanziva. Nakon par dana, Vrhovni štab NOVJ je, ocenivši da ne može nastupati ka Srbiji i da nema »sporazuma sa Nemcima«, odlučio da proboj izvrši prema Foči.

## Tumačenja
Jedan od učesnika, partizanski komandant Koča Popović, prisećajući se pregovora kaže:

Istoričar Branko Petranović smatra da martovski pregovori otkrivaju suštinu "građanskog rata", odnosno četničko-partizanskog sukoba:

Petranović ocenjuje da su se Titova očekivanja od pregovora sa Nemcima "samo delimično ispunila", jer je naredni udarac, posle poraza četnika u operaciji Švarc, bio namenjen NOVJ. On poredi "kolaboraciju partizana" sa kolaboracijom četnika:

Petranović zaključuje da je dogmatsko istrajavanje samo na narodnooslobodilačkoj dimenziji rata uticalo da se nakon rata pregovori s Nemcima dugo skrivaju. Kada je u Jugoslaviji prevedena knjiga Joze Tomaševića o četnicima, prethodno izašla u SAD, izostavljene su neke strane o pregovorima.

O izvesnoj "taktičkoj saradnji" partizana sa Nemcima od kraja 1943 u svojim memoarima govori i specijalni nemački izaslanik za Balkan Hermann Neubacher: 

## Izvori

## Literatura
* '''Mišo Leković: Martovski pregovori 1943.''', Narodna knjiga, Beograd, 1985.

## Izvori
* Operacija Vajs
* Bitka na Neretvi
* Operacija Švarc

## Vanjske veze
* Arthur Strecker
* Đurica Labović i Milan Basta, Partizani za pregovaračkim stolom 1941-1945.