open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Žena koja se kupa u potoku

**Žena koja se kupa u potoku** je ulje na drvetu slavnog nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna iz 1654. godine, koje čuva Nacionalna galerija u Londonu.

Rembrandtova slika, jedinstvena po svojoj spontanosti i nježnoj intimnosti, kao i majstorstvu slikareva baratanja kistom i pigmentima, prikazuje mladu ženu kako je gotovo do koljena zagazila u potok. Rukama je podigla haljinu i s blagim osmijehom zadovoljstva gleda na hladnu vodu u koju polagano ulazi.

Prikazana žena vrlo vjerojatno je Hendrickje Stoffels, koja je došla u Rembrandtovo kućanstvo kako bi se brinula o njegovom sinu Titu, nakon što mu je prva supruga, Saskia, umrla. Hendrickje i Rembrandt postali su životni partneri ali se zbog odredaba Saskijine oporuke, nisu mogli formalno vjenčati. 

U godini kada je ova slika naslikana, Hendrickje je pretrpjela javno poniženje od strane protestantske crkve, jer je ostala trudna izvan braka. Ova slika, možda joj je trebala pružiti podršku i utjehu.

## Vanjske poveznice
*"Žena koja se kupa u potoku" na stranicama National Gellery u Londonu

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 193, 196, 199, 200-1, 202
Ležeći akt (Rembrandt)

**Ležeći ženski akt** (ili naprosto: Ležeći akt), Rembrandtov je bakropis iz 1658. godine, cijenjen zbog svog tehničkog majstorstva i odstupanja od idealiziranih klasičnih oblika.

Djelo je nastalo 1658. godine kombinacijom tehnika bakropisa i suhe igle.

Smatra se jednim od Rembrandtovih najnenametljivijih djela, u kojem je u grubom mediju grafike majstor zahvaljujući svojoj suptilnosti i tehničkim inovacijama postigao profinjene slikarske efekte. Kako bi to postigao, koristio je intenzivno šrafurne linije: od debelih do tankih, kako bi stvorio raspon tonske dubine i atmosferskih sjena (chiaroscuro). 

Također je eksperimentirao sa selektivnim brisanjem tinte s ploče i korištenjem različitih papira, poput japanskog papira zlatnog tona, kako bi pojačao toplinu i teksturu slike.

Grafika prikazuje jaku ženu, tijela prikazanog stvarno, bez idealizacije tipične u europskoj umjetnosti toga vremena. 
Vjerojatno usnula, leži na zgužvanoj posteljini, okrenuta od gledatelja, što stvara osjećaj intimnosti, prije nego li kakav erotski, površan efekt.

Rani autori inventara grafičkih zbirki djelo su jednostavno nazivali "usnulom djevojkom", no u 18. stoljeću dobilo je naziv "Ležeća crnkinja" (La negresse couchée) zbog izražene tame ploče u kasnijim stanjima tiska, što je vjerojatno bio rezultat Rembrandtovih tiskarskih eksperimenata i istrošenosti ploče, a ne stvarne boje kože modela. 

Sada se povjesničari umjetnosti općenito slažu da je Rembrandtov model bila žena svijetle puti, vjerojatno njegova životna suputnica, Hendrickje Stoffels.

Bakropis pokazuje Rembrandtov živ interes za realizam, prikazujući tako i detalje poput uleknuća ostavljenih od skinutih podvezica, koja vidimo i na drugim Rembrandovim aktovima iz tog vremena. 

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 99
Portret Margarethe de Geer

Rembrandtov **portret Margarethe de Geer**, supruge Jacoba Tripa je remek-djelo barokne umjetnosti iz 1661. godine. 

Slika je poznata po svojoj psihološkoj dubini, majstorskoj izvedbi i realističnom prikazu starosti i karaktera. 

Margaretha de Geer bila je supruga Jacoba Tripa, izuzetno bogatog trgovca i dobavljača oružja, jednog od najimućnijih ljudi u Nizozemskoj onoga vremena. 

Portret je dio para portreta (jedan prikazuje nju, drui njezinog supruga Jacoba Tripa) koji su bili namijenjeni da budu izloženi zajedno, u njihovoj novoj gradskoj palači u Amsterdamu.

Margaretha je prikazana kako sjedi, okrenuta frontalno prema gledatelju, odlučnoga pogleda. Njezin pak suprug, na suprotnoj slici, bio je prikazan postrance, napola u sjeni, što stvara zanimljiv kontrast između životnosti i, možda, nadolazeće smrti.

Margaretha nosi tradicionalnu nizozemsku odjeću, uključujući tu i veliki bijeli ovratnik (poznat kao "mlinarski ovratnik" ili millstone ruff) koji je u to vrijeme već bio staromodan, ali je bio simbol njezina bogatstva i ugleda.

Portret je izvrstan primjer Rembrandtovog kasnog stila, koji karakterizira majstorska upotreba svjetla i sjene, što stvara dramatičan efekt, naglašavajući lice i ruke portretirane Margarethe te dajući slici dubinu i atmosferu.

Rembrandt portretiranu staricu prikazuje precizno, pomnije od njezina supruga, te bez mnogo uljepšavanja: s borama i opuštenom kožom, u pozi jakoga karaktera, mudrosti i dostojanstva. 

Njegova sposobnost prikazivanja ostarjele ljudske kože uljanim bojama, je - kako to očituje i ova slika - jedinstvena i fascinantna.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 28, 105
Naga žena koja odmara na jastuku

**Naga žena koja odmara na jastuku** je crtež nizozemskog umjetnika Rembrandta van Rijna iz oko 1661./1662. godine, koji se danas nalazi u zbirci Rijksmuseuma u Amsterdamu.

Crtež prikazuje nagu ženu koja leži i odmara na jastuku ili jastucima. Poza je srodna prikazima iz klasične mitologije, poput prikaza usnule nimfe. 

Identitet modela nije siguran, iako neki znanstvenici sugeriraju da bi to mogla biti slikareva izvanbračna supruga Hendrickje Stoffels.

Crtež je izveden u naturalističkom i intimnom stilu, karakterističnom za Rembrandtove kasne godine.

Medij se općenito identificira kao pero i smeđa tinta na papiru, sa smeđim i sivim premazom i nekim korekcijama u neprozirnoj bijeloj boji. Bijeli premaz je s vremenom oksidirao, zbog čega su neke linije tamnije nego što je prvobitno bilo zamišljeno.

Kao i kod mnogih Rembrandtovih aktova, djelo je poznato po svojoj namjernoj dvosmislenosti. Kombinira elemente koji bi mogli sugerirati klasičnu ili čak biblijsku temu s fokusom na neidealizirano, stvarno tijelo, što je bilo u raskoraku s umjetničkom teorijom toga vremena.

## Literatura

* Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: *Rembrandt: The Late Works*, National Gallery, London, 2014., str. 99

## Vanjske veze
*Naga žena koja odmara na jastuku na stranici Web Gallery of Art

*Naga žena koja odmara na jastuku na stranici Guardiana
Feniks (Rembrandt)

**Feniks** ili **Zbačena statua** je bakropis i suha igla velikog nizozemskog grafičara i slikara Rembrandta van Rijna iz 1658.

Ovo enigmatično djelo i dan-danas ostaje posve otvoreno za interpretacije.

Grafički list je značajan po bogatoj simbolici i dramatičnoj upotrebi chiaroscura (svjetla i sjene), karakterističnoj za kasnog Rembrandta.

Slika prikazuje scenu s raznolikom gomilom promatrača u svakodnevnom okruženju kuća i stabala.

Središnji element je pomalo oronulo postolje, okruženo reljefnim lubanjama, s kojeg se ptica feniks diže iz pepela, u pratnji dva trubeća putta. 

Zrake jarke svjetlosti sunca obasjavaju pticu.

U prvom planu, skraćena, gola figura mišićavog mladića leži na krznenom ogrtaču u podnožju strukture. 
Mala gomila okuplja se uokolo neobičnog prizora.

Dvosmislenost značenja grafike dovela je do različitih naziva djela tijekom vremena. 
Dva uobičajena tumačenja su:

Feniks: Mitska ptica dugo je simbolizirala ponovno rođenje, otpornost i obnovu. U tom kontekstu, smatra se da se uzdiže iznad nedaća, slika koja je možda odražavala Rembrandtove osobne borbe tijekom dugog razdoblja mučnih financijskih poteškoća, koje je potrajalo do njegove smrti.

Srušeni kip: Ovaj se naziv odnosi na palu figuru u prvom planu, koja bi mogla predstavljati krhkost i prolaznost ljudske snage, bogatstva ili statusa. Neki znanstvenici raspravljali su je li pala figura personifikacija Zavisti ili čak prikaz "Španjolskog bijesa" (povijesnog događaja).

Značenje slike je Rembrandtovim suvremenicima bilo jasno.

Mitski događaj koji se događa pred očima običnih ljudi, sugerira metaforičko čitanje.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Abraham Francen, ljekarnik

Rembrandtov bakropis i suha igla pod nazivom **Abraham Francen, ljekarnik** iz oko 1657. je grafika koja prikazuje njegovog bliskog prijatelja i kolekcionara umjetnina Abrahama Francena. 

Djelo je majstorski primjer Rembrandtove upotrebe svjetla i sjene (chiaroscuro) i nudi uvid u život kolekcionara 17. stoljeća.

Grafika prikazuje Francena ne samo kao ljekarnika, već i kao kolekcionara umjetnina. Bio je dragi prijatelj koji je pomogao Rembrandtu tijekom njegovih financijskih poteškoća, a kasnije je postao skrbnik Rembrandtove kćeri Cornelije. 

Rembrandt neformalno prikazuje Francena, zaokupljenog proučavanjem lista papira, možda neke grafike. 

Sjedi u visokoj stolici, okružen svojim "blagom" u studiju osvijetljenom obližnjim prozorom, koji stvara dramatične svjetlosne efekte. Značajni predmeti unutar kompozicije uključuju:
Otvorenu knjigu ili album na stolu prekrivenom tepihom; 
Kinesku figuricu Konfucija; 
Lubanju, koja bi mogla aludirati na njegovu profesiju ljekarnika ili poslužiti kao tradicionalni simbol prolaznosti (memento mori); Slike vise na zidu, uključujući i mali triptih.

Detaljan prikaz ovih predmeta i Francenova odjeća naglašavaju njegov profinjen ukus i bogatstvo, dok intimna, neformalna atmosfera odražava blisko prijateljstvo između dvojice muškaraca.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Abraham ugošćuje anđele (Rembrandt)

Rembrandtov bakropis **Abraham ugošćuje anđele** je grafika nastala 1656. godine koja majstorski istražuje biblijsku priču iz Postanka 18. 

Umjetničko djelo poznato je po izrazitoj upotrebi svjetla i sjene (chiaroscuro) kako bi se prikazala priroda božanskog susreta.

Djelo prikazuje trenutak kada ostarjelog Abrahama posjećuju tri stranca i on im ponizno nudi gostoprimstvo u svom domu, prikazanome. 

Tijekom blagovanja, jedan od napoznatih posjetitelja, najavljuje da će Abrahamova već ostarjela žena Sara začeti i roditi sina u roku od godinu dana.

Abrahamovi osjetitelji nisu prikazana tipičnim anđeoskim stereotipima, već kao obični putnici.

Rembrandt je kompoziciju figura temeljio na indijskoj, mogulskoj minijaturi koju je kopirao u crtežu otprilike u isto vrijeme.

Sara je prikazana u sjeni na vratima, slušajući i nevjerujući se smijući vijestima. 

Odstupajući od biblijskog teksta, Rembrandt u pozadini prikazuje Ismaela, Abrahamovog prvorođenca, o kako se lukom, što je aluzija na njegovo buduće progonstvo u pustinju. 

Nakon Rembrandtova bankrota, ovu grafičku ploču kupio je flamanski umjetnik Pieter Gysels (1620.-1691.), koji je na njezinoj poleđini naslikao krajolik.

U ploču urezana grafika ponovno je otkrivena tek 1997. godine kada je Gyselsova slika određena za aukciju. Budući da je bio prebojan, Rembrandtov bakropis na poleđini sačuvan je od habanja uzrokovanog kontinuiranim ponovnim tiskom, što ga čini iznimno dobro očuvanim primjerkom njegova rada.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Rembrandt crta uz prozor

Rembrandtov bakropis **Rembrandt crta uz prozor** iz 1648. je jedan od najpoznatijih i ujedno i posljednji njegov autoportret u mediju grafike: bakropisa i suhe igle.

Glasovit je zbog svoje duboke introspekcije, tehničkog majstorstva i iskrenog prikaza umjetnika kao radnika.

Bakropis prikazuje Rembrandta u njegovom ateljeu u dobi od 42 godine. On sebe ne prikazuje na idealiziran način ili u raskošnom kostimu, već u jednostavnoj radnoj košulji, kaputu i šeširu. Čini se kao da sjedi za stolom blizu prozora, s pločom za bakropis na knjigama ispred sebe i iglom za bakropis u ruci.

Grafika koristi bogatu kombinaciju tehnika stvorila širok raspon tonskih vrijednosti i tekstura, dajući djelu slikarsku kvalitetu sličnu mezzotinti. 

Svjetlost dolazi kroz prozor s lijeve strane, osvjetljavajući njegovo lice i ruke, dok ostatak ateljea ostaje u prigušenoj sjeni (chiaroscuro). 

Ova upotreba svjetla bila je ključna za njegov rad i poslužila je za usmjeravanje pozornosti na njegove crte lica.

Najupečatljivija značajka djela je Rembrandtov izravan i ranjiv pogled u promatrača. Podiže pogled kao da je na trenutak prekinut tijekom rada, otkrivajući osjećaj samoanalize i zrele introspekcije nakon života uspjeha, tragedije i gubitka. To je u oštroj suprotnosti s nekim od njegovih ranijih, ekstravagantnijih autoportreta.

Prikazujući sebe kao marljivog, svakodnevnog obrtnika na poslu, dao je snažnu izjavu o dostojanstvu svoje profesije i oslanjanju na pažljivo proučavanje stvarnosti. 

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Pejzaž sa sjenikom i ovcama

**Pejzaž sa sjenikom i ovcama** je grafika slavnog nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna iz 1652. godine.

Djelo majstorski kombinira tehnike bakropisa i suhe igle kako bi dočaralo spokojnu, pastoralnu nizozemsku scenu. 

Ovaj grafički list svjedoči o Rembrandtovoj vještini u hvatanju svjetla, teksture i sklada krajolika.

Prikaz je usredotočen na veliku, zaobljenu štalu za sijeno sa slamnatim krovom, tipičnu za nizozemsku ruralnu arhitekturu 17. stoljeća. Bujno drveće okružuje štalu, stvarajući uokviren i intiman ambijent.

Prizor je možda djelomice idealiziran, ali vrlo detaljno dočarava svakodnevni život nizozemskog sela onog vremena. 

Uključuje stado ovaca koje mirno pasu u blizini vijugavog potoka, konja koji se valja po leđima i male figure poljoprivrednika u daljini, dodajući ljudski element. 

Udaljena panorama grada, vjerojatno Amsterdama, vidi se uz lijevi rub prikaza.

Rembrandtovo majstorstvo tehnike suhe igle posebno je vidljivo u prikazivanju tekstura, poput ovčje vune i lišća drveća, postignutih finim, oštrim, ekspresivnim linijama.

Za razliku od mnogih umjetnika svog vremena koji su izrađivali pejzažne gravure u dugim serijama, Rembrandt je svoje atmosferske pejzažne grafike, uključujući i ovaj, stvarao samo tijekom središnjeg dijela svoje karijere (otprilike 1640.-1652.), svaku kao zasebno umjetničko djelo. 

Prizori su često kombinirali stvarna zapažanja iz njegovih šetnji uz Diemerdijk u blizini njegovog doma sa zamišljenim elementima, kako bi formirali skladnu kompoziciju.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Kanal s velikim brodom i mostom

Rembrandtov bakropis **Kanal s velikim brodom i mostom ** mala je, pejzažna grafika nastala 1650. godine. 

Značaajna je po kontemplativnoj atmosferi, vještoj upotrebi suhe igle i neobičnoj mješavini promatrane stvarnosti i umjetničke invencije.

Grafika prikazuje tipičnu scenu nizozemskog kanala s velikim brodom u prvom planu, mostom s lijeve strane i drvetom s desne strane. U daljini se vidi grad s brdom ili stjenovitom planinom.

Rembrandt je u ovome djelu, kao i mnogim drugim svojim grafikama, vješto kombinirao bakropis i suhu iglu, kako bi postigao bogate tonske varijacije. 

Korištenje suhe igle, posebno na drvetu i na njegovoj sjeni na brodu, pruža toplu ljetnu atmosferu i dubinu, a prikazu vode daje neobičan sjaj.

Dok su motivi broda i kanala bili tipični za nizozemske krajolike, zgrade prikazane na slici u pozadini smatraju se Rembrandtovom invencijom, a ne prikazom određene, stvarne lokacije. 

Odsutnost malih figura, što je neuobičajeno za Rembrandtove pejzažne bakropise, pojačava tihu, kontemplativnu atmosferu scene.

Grafički list postoji u dva stanja polče. Otisci prvog stanja izuzetno rijetki (zabilježeno ih je samo šest). 

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Redovnik u kukuruzištu

Rembrandtov bakropis **Redovnik u kukuruzištu** iz oko 1646., vrlo je mali, rijedak, eksplicitni grafički list koji prikazuje redovnika i mljekaricu u seksualnom činu. 

Značajan je primjer umjetnikovog bavljenja riskantnim žanr scenama.

Bakropis prikazuje redovnika sa ženom ženu (koju je vrč pokraj nje identificira kao mljekaricu) u kukuruzištu, kako krši svoj zavjet celibata. 

Visoko kukuruzište pruža im mjesto skriveno od pogleda.

Unatoč malim dimenzijama, ova minijaturna grafika je vrlo detaljna. 

Mala figura žeteoca u pozadini dodaje napetost, implicirajući opasnost.

Ovaj i još jedan grafički list ("Francuski krevet") smatraju se Rembrandtovim najeksplicitnijim djelima. 

Zbog svoje otvorene erotike, vjerojatno je proizveden u malom broju za uski krug prijatelja i pokrovitelja, a ne za širu publiku, što doprinosi njegovoj iznimnoj rijetkosti danas.

Rembrandta je vjerojatno inspirirao raniji grafički list njemačkog umjetnika Heinricha Aldegrevera na sličnu temu, ali Rembrandtovoj verziji nedostaje jasna moralna osuda i umjesto toga se smatra drskom žanr scenom s tonom uzbuđenja.

Umjetničko djelo nastalo je kombinacijom tehnika jetkanja i suhe igle.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Tri stabla

**Tri stabla** su proslavljeni bakropis nizozemskog majstora Rembrandta van Rijna iz 1643. godine, koji se smatra njegovim najvećim i najupečatljivijim pejzažnim grafičkim listom. 

Poznat je po dramatičnoj upotrebi svjetla i sjene, zamršenim detaljima i majstorskoj kombinaciji grafičkih tehnika kojima su zabilježene sile prirode.

Rembrandt je koristio kombinaciju bakropisa i suhe igle, zajedno s pjegavim tonom stvorenim nijansiranjem sumporom ili selektivno brisanom tintom, kako bi postigao bogat, slikarski raspon atmosferskih tonaliteta.

Kompozicija i atmosfera: Scena prikazuje nizozemski krajolik pod dramatičnim nebom

Kompozicija je podijeljena između prolazne ljetne oluje s lijeve strane, te vedrog, spokojnog neba s desne. 

Tri stabla dominiraju središnjim desnim prednjim planom.

Detaljnijim gledanjem postaje jasno da je krajolik načičkan brojnim malim ljudskim figurama u svojim poslovima, što sceni dodaje ljudsku dimenziju i osjećaj realizma.

Ribar i njegov pratitelj nalaze se dolje lijevo uz vodu.

Zaljubljeni par je jedva vidljiv, skriven u zamračenom grmlju u donjem desnom kutu.

Sjedeći umjetnik skicira na brdu s desne strane.

Kola s konjskom zapregom puna putnika kreću se udaljenim putom.

RIječ je o remek-djelu koje se opire jednostavnom tumačenju.

Mnogi znanstvenici sugeriraju da su tri stabla prikrivena aluzija na tri križa Raspeća na Kalvariji, uobičajenu religioznu temu u Rembrandtovom djelu.

Drugi ih vide kao simbol snage u suočavanju s nedaćama (ljetnom olujom).

Djelo je duboka alegorija koja spaja promatranu materijalnu stvarnost s metafizičkom širinom vizije, sugerirajući prisutnost božanskog u svem stvorenom svijetu.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Krist u Getsemanskom vrtu (Rembrandt)

Rembrandtov bakropis iz 1657. "Krist u Getsemanskom vrtu" je mali, ali snažan grafički list koji humanizira biblijski događaj, ističući Kristovu duboku unutarnju borbu u Getsemanskom vrtu, prije odlaska na križ, dramatičnom upotrebom svjetla i sjene (chiaroscuro).

To je bakropis i suha igla, tj. grafika u tehnikama koje proizvode bogate, duboke tonove i atmosferske efekte, posebno u ranim otiscima. 

Prikazuje trenutak u Getsemanskom vrtu neposredno prije Isusovog uhićenja. 
Dok njegovi učenici (Petar, Jakov i Ivan) spavaju u donjem lijevom kutu, anđeo se pojavljuje kako bi utješio i ojačao Krista, pred Križni put.

Kompozicija je dramatični nokturno.

Rembrandt majstorski koristi dijagonalne zrake nebeske svjetlosti koje padaju na Krista i anđela, u kontrastu s tamnim, teškim sjenama koje baca mjesec koji proviruje kroz oblake. 

Bakropis je poznat po svom fokusu na Isusovu ljudsku krhkost i duhovnu patnju, prikazujući njegovo pogrbljeno tijelo i zatvorene oči, sugerirajući unutarnju slomljenost i tjeskobu.

U daljini se nad prizorom nadvijaju tamni zidovi Jeruzalema, a skupina vojnika, predvođena Judom, može se vidjeti kako se približava vratima vrta, najavljujući skoru izdaju i raspeće.

Nastao otprilike u vrijeme kada se Rembrandt suočavao s osobnim i financijskim poteškoćama, uključujući proglašenje bankrota, bakropis se često smatra odrazom umjetnikovih vlastitih unutarnjih iskustava tuge i patnje.

Za razliku od uobičajenih tradicionalnih prikaza kod kojih anđeo donosi simboličnu čašu tj. kalež, Rembrandtov anđeo fizički grli Krista, naglašavajući osobniji i intimniji oblik utjehe.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Isus se ukazuje apostolima (Rembrandt)

Bakropis i suha igla iz 1656., **Isus se ukazuje apostolima**, majstorsko je djelo u kojem Rembrandt virtuozno koristi svjetlo i sjenu kako bi dočarao čudesnu prirodu događaja nakon Kristova uskrsnuća.

Grafika prikazuje uskrslog Krista koji se ukazuje svojim učenicima u skromnoj sobi, kako to opisuje u Novi zavjet.

Krist je središnja, fokalna točka, prikazan u bljesku blistave svjetlosti koja proizlazi iz njegova tijela, simbolizirajući njegovu božansku prirodu i njegovo uskrslo, proslavljeno tijelo. 

To je u suprotnosti s apostolima i okolnim prostorom, koji su opisani rjeđim, skiciranim linijama.

Apostoli su prikazani u različitim stanjima: strahopoštovanja, nevjerice, iznenađenja... 
Neki štite oči od blješteće svjetlosti, drugi padaju na koljena, a apostol Toma pruža ruku da ga dodirne, ne vjerujući očito vlastitim očima.

Dinamične, snažne linije daju grafici osjećaj neposrednosti i intenziteta. 

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Učenjak za stolom

Rembrandtov bakropis **Učenjak za stolom** uz svjetlost svijeće iz oko 1642. godine, mali je grafički list, koji koristi radikalan chiaroscuro kako bi prikazao usamljenog učenjaka koji radi do kasno u noć za stolom, osvijetljenim treperavom svjetlošću jedne svijeće.

Učenjak je prikazan u kontemplativnom položaju: glavu podupire jednom rukom dok gleda prema gore ili izravno u promatrača, što sugerira duboku zamišljenost, kao da razmišlja o svom radu ili se bori s umorom.

Djelo je stoljećima na glasu kao bezvremen i snažan prikaz samotne potrage za znanjem.

Djelo je poznato po virtuoznoj upotrebi svjetla i sjene. 

Duboka tama koja okružuje lik i stol naglašava izolaciju i predanost akademskom nastojanju, dok sjaj svijeće pruža snažnu žarišnu točku, ističući učenjakovo lice i otvorenu knjigu. 

Grafika evocira spokojnu atmosferu intelektualnog rada do duboko u noć. 

Svjetlost svijeće ne funkcionira samo kao praktičan izvor svjetlosti, već i simbolički predstavlja "svjetlo razuma" i duhovno prosvjetljenje kojem učenik teži svojim neumornim naporima. 

Djelo je nastalo je oko 1642. godine, tj. nedugo nakon smrti Rembrandtove supruge Saskije, što možda odražava uskustvo neprospavanih noći koje prikazuje djelo.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Sveti Jeronim u tamnoj sobi

**Sveti Jeronim u tamnoj sobi** je grafika glasovitog nizozemskog majstora grafike i slikarstva Rembrandta van Rijna, poznata po autorovoj dramatičnoj manipulaciji svjetlom i sjenom, kako bi djelu ulio duhovnu, duboko kontemplativnu atmosferu.

Nastalo 1642. godine, djelo je majstorska kombinacija više grafičkih tehnika.

Slika prikazuje prvog prevoditelja Biblije na latinski (Vulvata), svetog Jeronima, u slabo osvijetljenoj sobi, u naizgled noćnoj sceni. 

Dok jarko svjetlo struji iz prozora s desne strane, ono osvjetljava samo stol uz prozor, ostavljajući veći dio sobe u dubokoj sjeni. 

Ovaj optički zapravo nemoguć svjetlosni efekt (svijetli prozor koji samo djelomice osvjetljava sobu), Rembrandt je genijalno izabrao kako bi kontrolirao iskustvo gledatelja, dopuštajući detaljima da se postupno pojavljuju kako se oko prilagođava, kao da gledatelj doista ulazi u pravu zamračenu sobu.

Mračna atmosfera postignuta je izrazito gustom mrežom urezanih linija.

Jeronim sjedi za stolom, i kao da naslanja glavu na ruku u trenutku iscrpljenosti ili dubokog razmišljanja. 

U pozadini se vidi zagonetno spiralno stubište, koje vodi na drugu etažu, koje prostoru dodaje arhitektonsku dubinu i dodatnu dozu mističnosti.

Ovaj grafički list se smatra genijalnom studijom učenjaka u njegovoj radnoj sobi, što je uobičajena tema za Rembrandta i njegove suvremenike. 

Atmosfera je spokojna i duhovna, te priziva kontemplaciju.

Raspelo se naslanja na prozor, okrenuto prema Jeronimu, a njegovo osvjetljenje sugerira božanski izvor svjetlosti koji prodire kroz duhovnu tminu.

Lubanja na stalaži i pješčani sat aludiraju na smrtnost i na protok vremena.

Jeronimov kardinalski šešir visi s ograde stepenica.

Svečev tradicionalni pratitelj, lav, leži ispod stola, gotovo nevidljiv u mraku. 

Grafika je nastala iste godine kada je umrla Rembrandtova supruga Saskia. Povjesničari umjetnosti povezali su kontemplativno, molsko raspoloženje djela s Rembrandtovom osobnom tugom, tumačeći mračnu sobu u kojoj se prikazani lik nalazi kao metaforu za um zamračen očajem.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Viyon no Tsuma

je kratka priča Osamua Dazaija koja je premijerno objavljena u ožujku 1947. godine u časopisu *Tenbō*. Dazai je kratku priču započeo pisati pred kraj prosinca 1946. godine, a dovršio ju je oko 15. siječnja 1947. godine. Izvorni rukopis napisan je na 57 listova za 200 kanji znakova, a Dazai ga je većinom pisao vlastoručno, iako se vjeruje da je izvorni tekst višestruko prepravljan; jedino je drugo poglavlje priče diktirao svom učeniku Kiyoshiju Oyami. Priča je danas jedna od najpopularnijih i najpoznatijih Dazaijevih priča, a nagli porast popularnosti doživjela je nakon Dazijevog suicida 1948. godine; izdavačka kuća Chikuma Shobō, koja je izdala priču u knjiškom formatu, nakon Dazaijeve smrti uspjela je prebroditi financijsku krizu upravo zahvaljujući izvrsnoj prodaji ove priče priče. Priča je kroz godine doživjela nekoliko adaptacija. 

Centralni lik priče je moralno i psihološki slomljen pisac , a sam naslov referenca je na istoimenog francuskog pjesnika. Iako je Ōtani centralni lik priče, priča je prezentirana iz perspektive njegove supruge, . Saznajemo kako Ōtani često izbiva iz kuće i odlazi piti, ostavljajući svoju suprugu i maleno dijete da same i u siromaštvu. Jednoga dana, Ōtani ukrade novac iz restorana u koji često zalazi, što ga dovodi u sukob s vlasnicima; njegova supruga dolazi u restoran i nudi se kao ispomoć dok se novac ne isplati, ali iste večeri, Ōtani, koji se do tada skrivao, dolazi i vraća novac vlasnicima. Međutim, njegova supruga ipak ostaje raditi u restoranu kako bi isplatila njegove ostale dugove, dok on nastavlja sa svojim načinom života. Ona se postepeno navikne na svoj posao i shvati da svi ljudi na svijetu žive s nekom mračnom tajnom. Nakon što novine nazovu Ōtanija "zlikovcem", on priznaje supruzi da je ukrao novac kako bi mogli imati pristojnu proslavu nove godine, na što mu ona govori da je nevažno je li zlikovac ili ne dok god mogu nastaviti živjeti.

## Reference

## Vanjske veze
*『ヴィヨンの妻』：新字新仮名（japanski）
Guddo・Bai

je nedovršeni roman japanskog pisca Osamua Dazaia koji je parcijalno objavljen 1948. godine. Ovaj je roman Dazaijevo posljednje djelo. Prije svog samoubojstva, Dazai je uspio napisati 13 poglavlja romana, koja su kroz lipanj i srpnja 1948. godine objavljena u časopisu *[[Asahi Hyōron]]*; nedovršeni roman kasnije je objavljen zajedno s cjelovitim izdanjem romana  iste godine kao dodatak. 

U ožujku 1948. godine, Takurō Suetsune, voditelj umjetničkog odjela tokijskog ogranka novina *[[Asahi Shinbun]]*, posjetio je Dazaija, dok je ovaj još radio na romanu , te mu predložio da napiše roman za serijsku objavu. Dazai je prihvatio i tako je u Mitaki dogovorena objava romana *Zbogom*. Ipak, treba naglasiti da je Dazai već ranije imao ideju o ovom romanu, tako da ona nije nastala u ožujku 1948. godine; kako je Suetsune rekao: "Ono što je on želio prikazati bio je obrnuti Don Juan: zgodni muškarac kojeg je voljelo oko desetak žena. S jednom po jednom, on se oprašta s njima – *Zbogom, zbogom*. I na samom kraju, tom bijednom čovjeku *Zbogom* kaže njegova supruga, jedina žena za koju nije mogao ni zamisliti da bi ga mogla ostaviti." Nakon što je završio rad na romanu  u svibnju, Dazai je započeo rad na svom posljednjem djelu. Do kraja svibnja, časopisu je poslao prvih deset poglavlja, a nakon njegove smrti pronađena su još tri poglavlja, čime je kompletirao ukupno 13 poglavlja romana. Prvo poglavlje objavljeno je u lipnju 1948. godine, a preostalih 12 objavljeno je početkom srpnja iste godine. 

Centralni lik nedovršenog romana je , glavni urednik časopisa . Njegova prva supruga, s kojom je imao kćerku, umrla je od upale pluća, a on se kasnije preselio u Saitamu, gdje je oženio svoju tadašnju partnericu. Nakon rata, Tajima napušta svoju drugu suprugu i kćer te se seli u Tōkyō. Ubrzo se otkriva da je njegov posao urednika samo fasada, a da se on zapravo bavi trgovanjem na crnom tržištu, od čega zarađuje velike svote novca, tolike da se priča da s njima uspijeva uzdržavati čak deset ljubavnica. Ipak, tri godine nakon rata, Tajima se odluči promijeniti; alkohol i afere više mu ne predstavljaju užitak te odluči dovesti svoju suprugu i kćer u glavni grad, prekinuti veze s crnim tržištem i potpuno se posvetiti uredničkom poslu. Međutim, nađe se u problemu kada se mora prijateljski rastati sa svim svojim ljubavnicama, ali nema ideju kako to učiniti; njegov prijatelj, pisac, predloži mu da pronađe prelijepu ženu, objasni joj situaciju i s njom posjeti svaku od svojih ljubavnica, kojima bi rekao da mu je to supruga; kada ga vide u društvu lijepe žene, pisac mu govori, one će se automatski povući. Tajima tada pronađe prelijepu  i u tom trenutku započinju njegove "pustolovine".

Priča je doživjela nekoliko igranih te jednu animiranu adaptaciju.

## Bilješke

## Refrence

## Vanjske veze
* Unos br. 258 – Guddo・Bai (グッド・バイ) (Aozora Bunko)
* Unos br. 42357 – 「Guddo・Bai」Sakusha no Kotoba (「グッド・バイ」作者の言葉) (Aozora Bunko)
Anđeo se ukazuje pastirima

Bakropis Rembrandta van Rijna iz 1634. **Anđeo se ukazuje pastirima**, dramatičan je i tehnički inovativan grafički list, značajan kao njegov prvi nokturno u mediju grafike. 

Prikazuje biblijski trenutak iz Lukinog evanđelja u kojem anđeo, okružen božanskim svjetlom, najavljuje rođenje Krista iznenađenim pastirima i njihovim životinjama koje se raspršuju.

Kompozicija odražava visoki barokni stil, naglašavajući dramu, pokret i intenzivan kontrast između svjetla i sjene (chiaroscuro).

Djelo se smatra remek-djelom grafike, demonstrirajući Rembrandtov eksperimentalni pristup mediju i njegovu sposobnost stvaranja dubine i atmosfere, slično efektima slikarstva.

Umjetničko djelo je studija kontrasta, vizualnih i emocionalnih, spojenih u velik prizor.

Gornjim dijelom grafike dominira bljesak zasljepljujuće svjetlosti s neba, na kom su vidljivi anđeo i mnoštvo putta (kerubina) koji okružuju suptilni oblik Duha Svetoga. 

Ovo spokojno, božansko ozračje oštro je u kontrastu s kaotičnim, mračnim krajolikom u donjem dijelu prizora.

Na tlu, iznenadna nebeska pojava uzrokuje paniku. Pastiri i njihove životinje bježe u strahu i komešanju; neki padaju na koljena, dok drugi bježe.

Kako bi postigao duboke crne boje i suptilne gradijente noćne scene, Rembrandt je izgradio sliku od najtamnijih područja, koristeći gustu mrežu šrafiranja i raznolikih linija umjesto jednostavnih obrisa. 

Ova inovativna upotreba linija omogućuje svjetlosti da spontano izbija iz tame, ističući dramatičnu božansku intervenciju.

Unatoč fokusu na drami, grafički list je bogat detaljima. 

Pozadina sadrži puni krajolik s udaljenom rijekom, mostom i putnicima s vatrama, a sve to nestaje u noćnom sumraku.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Autoportret s baršunastom beretkom i perom

Rembrandtov "Autoportret s pernatom baršunastom beretkom" (često datiran oko 1638.) je bakropis koji pokazuje umjetnikovo rastuće samopouzdanje i tehničko majstorstvo, prikazujući ga u raskošnoj odjeći povijesnog stila: plišanoj beretci, gorgetu i skupoj odjeći.

Djelo predstavlja umjetnikovu samopromociju u aristokratskome sliku, odražavajući njegov uspjeh nakon braka sa Saskijom i prije kasnijih životnih borbi, istražujući istodobno njegov identitet kroz kostim i dramatično svjetlo (chiaroscuro). 

Djelo demonstrira Rembrandtovu osobnu i umjetničku ambiciju i vještinu izraženu sadžajem, stilom i psihološkom dubinom.

Rembrandt se, na početku svojih srednjih godina, prikazao kao plemić ili dvorjanina, a ne kao obrtnika, kako će to učiniti desetak godina kasnije u autoportretu Rembrandt crta uz prozor.

Zamišljena, kazališna odjeća s baršunastom beretkom i oklopom (goržetom), simbolizira njegov rastući status i ambiciju, pod utjecajem umjetnika-suvremenika, poput Rubensa.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Amaterska pozorišna gluma u Češkoj

**Amaterska pozorišna gluma u Češkoj** je stvaranje i izvođenje predstava u slobodno vrijeme ljudi svih dobi. Učesnici nisu profesionalni glumci, već amateri koji pišu, adaptiraju i izvode predstave, često za lokalnu publiku. Tokom predstava izvode se poznata djela, priče iz lokalnog života ili djela po scenariju članova pozorišne grupe koja se bave društvenim pitanjima, stvarajući prostor za dijalog u zajednici.

Ova tradicija postoji neprekidno u Češkoj više od dva stoljeća, a nekoliko pozorišta ima tradiciju dugu više od 200 godina. Podržava ih velika mreža ansambala, festivala i događanja širom zemlje, kao i opsežna infrastruktura obrazovnih i kulturnih organizacija. Stavljanje na UNESCO-ovu listu je priznanje radu hiljadama amaterskih pozorišnih izvođača koji svojom kreativnošću obogaćuju kulturni život u gradovima i mjestima u Češkoj. 

### Nematerijalna svjetska baština
Amaterska pozorišna gluma u Češkoj se nalaze na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Češkoj. Ministarstvo kulture pripremilo je nominaciju u suradnji s Nacionalnim institutom za kulturu, organizacijama koje predstavljaju amaterske kazališne izvođače, stručnjake i same kazališne kompanije.Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji

## Izvori
Haru no Kareha

je drama japanskog pisca Osamua Dazaija, izvorno objavljena u časopisu *Ningen* u rujnu 1946. godine. Ovo je bila Dazaijeva posljednja drama i jedna od samo dvije prave drame koje je napisao za života, s obzirom na to da je primarno bio prozni pisac. Premijerno je izvedena kao radio drama 27. svibnja 1947. godine na NHK Radiju 2, a izvedba je trajala jedan sat; adaptaciju je pripremio i režirao Harube Ima, a glavnu ulogu tumačio je Kinshirō Iwao.

## Bilješke

## Vanjske veze
* Unos br. 1581 – Haru no Kareha (春の枯葉) (Aozora Bunko)
Fuyu no Hanabi

je drama japanskog pisca Osamua Dazaija, izvorno objavljena u lipnju 1946. godine u časopisu *Tenbō*. Bila je ovo prva od samo dvije prave drame što ih je Dazai napisao za života, s obzirom na to da je primarno bio prozni pisac. Drama je trebala imati svoju premijeru u prosincu 1946. godine u teatru Tōgeki; izvedbu je organizirao i trebao režirati Matsutarō Kawaguchi, dok su Shōtarō Hanayagi i Yaeko Mizutani trebali igrati glavne uloge roditelja, odnosno Kazue. Međutim, početkom prosinca 1946. godine, ured Vrhovnog zapovjednika savezničkih snaga otkazao je izvedbu. 

Djelo je nastalo početkom 1946. godine u Tsugaruu, gdje se Dazai s obitelji preselio nakon što je njihov dom u Kōfuu uništen tijekom bombardiranja. Dazaijeva supruga, Michiko, kasnije je objasnila: "*Zimski vatromet* napisan je pred kraj zime koju je proveo u izolaciji u Tsugaruu, prve takve zime u prethodnih petnaest godina. Gledajući njegove bilježnice iz tog doba, može se vidjeti da su se zahtjevi za rukopisima naglo povećali nakon rata – dvadeset do trideset zahtjeva mjesečno, uključujući eseje i kratke priče – ali sve ih je odbio i posvetio se isključivo pisanju drama. U pismu jednom mlađem prijatelju iz tog doba, napisao je da 'želi pokušati pisati drame kako bi trenirao svoje spisateljsko umijeće', ali izvana je bilo jasno da se radilo o kompliciranom pothvatu." Također je dodala: "*Zimski vatromet* i *[[Haru no Kareha|Suho lišće u proljeće]]* bile su plodovi prve polovice te 21. godine. U to je vrijeme Dazai često posuđivao zbirke drama s police svog starijeg brata i čitao ih. Živjeli smo mirno, oslanjajući se na prihode od glavne kuće bez previše brige pa se Dazai, zahvaljujući tome, mogao okušati čak i u pisanju drama. S druge strane, očito je i to da smo živjeli bezbrižno te da smo povjerili uzdržavanje obitelji drugima, plutajući kao da smo na velikom brodu – tzv. "evakuacijska ukočenost" – potpuno nespremni na nagli porast Dazaijeve popularnosti."

Dazai je ekstenzivno pisao o svrsi i smislu ove drame u pismima svojim prijateljima i poznanicima.

## Bilješke

## Refernce

## Vanjske veze
* Unos br. 1580 – "Fuyu no Hanabi" (冬の花火) (Aozora Bunko)
Gruzijska kultura pšenice

**Gruzijska kultura pšenice** zasnovana je na uzgoju i korištenju lokalnih sorti endemske pšenice. Čine je običaji i rituali uz upotrebu tradicionalnih radnih alata, kamenih mlinova i ručno izrađenih peći za hljeb. Endemska pšenica simbol je života, rasta i obilja.

Gruzija je jedno od najstarijih središta porijekla pšenice. Od 20 poznatih vrsta pšenice širom svijeta, 15 raste na gruzijskom tlu, od kojih je pet endemskih i ne nalaze se nigdje drugdje u svijetu. Ova bioraznolikost je vrijednost koja se hiljadama godina prenosila do savremenog doba. U Gruziji pšenica nikada nije bila samo hrana već je sastavni dio identiteta, duhovnosti i samog postojanja.

### Nematerijalna svjetska baština
Gruzijska kultura pšenice se nalaze na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Gruziji. Nominacija za "Gruzijsku kulturu pšenice: tradicije i rituali" podnesena je UNESCO-u na razmatranje u martu 2024. Priprema je provedena kroz široku javnu suradnju i međuresornu koordinaciju. Radna grupa osnovana je na inicijativu Parlamentarnog odbora za agrarna pitanja. Proces je uključivao Ministarstvo kulture, Ministarstvo zaštite okoliša i poljoprivrede, Ministarstvo vanjskih poslova, Gruzijsko udruženje za pšenicu, kao i razne istraživačke institucije i stručnjake. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet UNESCO-a za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na 20-om zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji

Uključivanje gruzijske kulture pšenice na popis promoviše sigurnost hrane, ekonomski rast, ekološku održivost, mir i društvenu koheziju.

## Izvori
Lastovski poklad

**Lastovski poklad** jedan je od najupečatljivijih i najsloženijih pokladnih običaja u Hrvatskoj, a na jadranskom otoku Lastovu se u kontinuitetu održava od 19. stoljeća. Unatoč različitim izazovima, običaj se održao te se i danas, prema točno utvrđenim pravilima, odvija u razdoblju od 17. siječnja (spomendan sv. Antuna Pustinjaka) do Čiste srijede. 

Ključnu ulogu imaju pokladari koji organiziraju pokladna događanja i predvode središnji ophod na pokladni utorak. U povorci sudjeluju i lijepe maškare koje obilaze domaćinstva (tarase) gdje se, uz pratnju lijerice, pleše pokladarsko kolo. Povorci na čelu ide pokladar koji vodi magarca s lutkom Poklada. Vrhunac običaja predstavlja spuštanje Poklada niz dugi konop s najvišeg mjesta u selo, uz pucnje i veliku buku, nakon čega se Poklada spaljuje na trgu.

Običaj se prenosi unutar obitelji i zajednice te, u novije vrijeme, i kroz formalno obrazovanje. Kao snažan simbol slobode i zajedništva okuplja cijelu zajednicu, a pripreme započinju mnogo prije samog početka poklada. Posljednjih desetljeća zamjetno je sve veće sudjelovanje zajednice zahvaljujući radu lokalnih udruga, uprave i volontera. Važan doprinos očuvanju daje i sustavno dokumentiranje (fotografije, video i audiomaterijali te prikupljena svjedočanstva), što je dovelo do stvaranja arhiva i objave prve monografije o Lastovskom pokladu te dodatno učvrstilo kontinuitet običaja i ojačalo svijest među mlađim naraštajima.

## Legenda
Ne zna se točna godina početka izvođenja lastovskog Poklada. Legenda kaže kako su u srednjem vijeku Mauri opsjedali grad Korčulu, tada su poslali svog izaslanika na Lastovo, da od stanovnika zatraži predaju. Lastovci su izaslanika zarobili i zatvorili. Zbog toga su ljuti Mauri uputili svoje brodovlje prema Lastovu, kako bi ga pokorili. Iznenada se podigne jako nevrijeme koje rasprši neprijateljsko brodovlje. Na to Lastovci izvedu zarobljenika i posade ga na magarca. Vodili su ga kroz cijelo selo kao porugu. Predvečer su razapeli dugačko uže i spustili ga s uzvisine koja se danas naziva “Pokladareva grža”. Kasnije su ga na magarcu odveli na Dolac i uz zvonjavu zvona i uzvike spalili. Od tada pa sve do današnjih dana, svake godine održava se lastovski Poklad. On se odvija po točno određenim pravilima i proceduri. Neobičan je i nema sličnog u bilo kojem dijelu svijeta.

## Nematerijalna kulturna baština
Lastovski poklad upisan je u UNESCO-ov registar dobrih praksi očuvanja nematerijalne kulturne baštine svijeta kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na 25. zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji.

Želeći što bolje sačuvati Lastovski poklad od budućih mijena, Pokladarsko društvo je 1999. sastavilo prijedlog Statuta lastovskog poklada s detaljnim kronološkim opisom slijeda zbivanja u vrijeme poklada uz pravila koja se moraju poštovati.

## Izvori
Visoka tehnologija

**Visoka tehnologija** (en. **high tech** ili **high-tech**), također poznata kao **napredna tehnologija** (en. **advanced tech**) je tehnologija koja je na samom vrhuncu: najviši dostupni oblik tehnologije. Može se definirati ili kao najsloženija ili kao najnovija tehnologija na tržištu. Suprotnost visokoj tehnologiji je *[[niska tehnologija]]*, koja se odnosi na jednostavnu, često tradicionalnu ili mehaničku tehnologiju. Kada visoka tehnologija zastari, postaje niska tehnologija, na primjer, vakuumska cijevna elektronika. Nadalje, visoka tehnologija se odnosi na koncept srednje tehnologije, odnosno ravnoteže između dvije suprotne ekstremne kvalitete niske i visoke tehnologije. Srednja tehnologija se može shvatiti kao inkluzivna srednja tehnologija koja kombinira efikasnost i svestranost digitalne/automatizirane tehnologije s potencijalom niske tehnologije za autonomiju i otpornost.

Startupovi koji rade na visokim tehnologijama (ili razvijaju nove visoke tehnologije) ponekad se nazivaju duboka tehnologija (en. deep tech); taj termin se može odnositi i na remetilačke inovacije ili one zasnovane na naučnim otkrićima.

Visoka tehnologija, za razliku od tehnologije s visokim nivoom dodira (en. high-touch), može se odnositi na iskustva samousluživanja koja ne zahtijevaju ljudsku interakciju.

## Historija

Fraza je korištena u članku *[[The New York Times|New York Timesa]]* iz 1958. godine u kojem se zagovarala "atomska energija" za Evropu: "... Zapadna Evropa, sa svojom gustom populacijom i visokom tehnologijom...." Robert Metz je koristio taj termin u finansijskoj kolumni 1969. godine, rekavši da Arthur H. Collins iz Collins Radija "kontroliše niz patenata visoke tehnologije u raznim oblastima", a u članku iz 1971. godine korišten je skraćeni oblik "high tech".

OECD je 2006. godine obezbijedio široko korištenu klasifikaciju visokotehnoloških industrija. Zasnovana je na intenzitetu istraživačko-razvojnih aktivnosti koje se koriste u tim industrijama unutar zemalja OECD-a, što je rezultiralo s četiri različite kategorije.

U 21. vijeku, visokotehnološka industrija je značajan dio nekoliko razvijenih ekonomija. Izraelska ekonomija ima najveći omjer u svijetu, pri čemu visokotehnološki sektor čini 20% ekonomije. Visoka tehnologija čini 9,3% američke ekonomije prema platformi Statista i časopisu CTech.

## Rangiranje startup ekosistema
Više gradova i centara opisano je kao globalni startup ekosistemi. GSER objavljuje godišnju rang listu globalnih startup ekosistema. To istraživanje objavljuje godišnje izvještaje u kojima rangira 40 najboljih globalnih startup centara.

## Spisak zemalja po izvozu visoke tehnologije
Slijedi popis 15 najvećih zemalja izvoznica visokotehnoloških proizvoda po vrijednosti u milijardama američkih dolara, prema podacima Ujedinjenih naroda.

## Povezano
* Elektronika
* Elektronska industrija
* Fotonika
* Nuklearna tehnologija
* Kvantna tehnologija
* Pojednostavljena tehnologija – ponekad se koristi u značenju tehnologije između niske i visoke
* Industrijski dizajn
* Spisak novih tehnologija
* Poluprovodnička industrija
* Big Tech
* Inovacija

## Reference
Mirko Marković (revolucionar)

**Mirko Marković** (ćirilica: Мирко Марковић; Stijena Piperska, 10. maja 1906. – Vela Luka, 29. juna 1988.) je bio jugoslovenski ekonomista, komunistički revolucionar, španski borac i istaknuti organizator jugoslovenske antifašističke emigracije u SAD tokom Drugog svetskog rata. 1948. godine zatvoren je kao pristalica Rezolucije Informbiroa. Posle puštanja sa Golog otoka postao je jedan od pionira kibernetike u socijalističkoj Jugoslaviji.

Bio je prijatelj Ernesta Hemingwaya te autor nekoliko književnih dela i memoara *Odabrani put* koji su posthumno objavljeni 1997. godine.

## Biografija

## Porodica

## Reference

### Literatura
Mirko Marković

**Mirko Marković** može se odnositi na sljedeće osobe:
*Mirko Marković (revolucionar) (1906–1988), jugoslovenski revolucionar i kibernetičar 
*Mirko Marković (političar) (rođen 1960.), hrvatski političar i profesor
Gordana Stojićević

**Gordana Stojićević** (udata **Janković**; Beograd, 10. jun 1955) srpska je pevačica narodne muzike. Njeni najveći hitovi su: *Zagrli me i oprosti*, *Pusti me da nađem srcu lek*, *Ja ne mogu bez njega*, *Pala ćuprija* i *Dobro jutro, Šumadijo*.

## Biografija
Sa svega dvanaest godina pobedila je na festivalu *Homoljski motivi*, sa vlaškom pesmom *Mndra mja*. Godine 1971. snimila je prvu ploču sa frulašem Tihomirom Paunovićem i postala vokalni solista Radio Beograda. U periodu od 1974. do 1977. godine bila je član grupe *Đerdan*, koju je osnovala Mira Vasiljević, nakon čega je nastavila solo karijeru.

Sarađivala je sa mnogim kompozitorima i muzičarima, ali posebno ističe saradnju sa ansamblom Radojke i Tineta Živkovića, za koje kaže da su njeni estradni roditelji, kao i saradnju sa Mirom Vasiljević. Tokom svoje dugogodišnje karijere, snimila je 20 singl-ploča i 16 albuma.

Od 1986. do 2025. godine bila je u braku sa ekonomistom Radetom Jankovićem sa kojim ima dve ćerke.

## Reference

## Spoljašnje veze
*