open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bombardiranje Singapura (1944–1945)

**Bombardiranje Singapura** tijekom **[[1944.]]** i **[[1945.]]** godine bila je saveznička kampanja protiv japanske okupacijske uprave na Singapuru tijekom Drugog svjetskog rata. U periodu od studenog 1944. do ožujka 1945. godine, Zračne snage Vojske Sjedinjenih Američkih Država izvele su ukupno 11 zračnih napada na Singapur, mahom na lučku infrastrukturu na otoku. Nakon što su američki avioni otišli, *[[Royal Navy]]* je nastavio s postavljanjem mina u okolici Singašura sve do kraja svibnja 1945. godine. 

Bombardiranja su bila samo djelomično uspjeha. Zračni napadi jesu nanijeli značajnu štetu lučkoj infrastrukturi, međutim neki napadi nisu bili uspješni, a napadi na skladišta goriva na okolnim otocima nisu bili učinkoviti. Postavljanje mina ograničilo je japansku plovidbu u tom području te je dovelo do uništenja triju brodica i oštećenja još deset brodica, međutim ni ono nije imalo presudan utjecaj na tijek rata. Japanska je obrana protiv ovih napada bila uglavnom neučinkovita. Međutim, napadi su imali pozitivan učinak na moral singapurske populacije, koja je vjerovala da su učestali zračni napadi znak da će otok uskoro biti oslobođen. 

Ukupan broj civilnih žrtava tijekom bombardiranja bio je razmjerno malen, iako je dio civilnih radnika poginuo tijekom napada na vojna postrojenja. Jedan od napada je, doduše, doveo do toga da su stotine civila ostali bez svojih domova. 

## Literatura

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
* 
* 
* 
* 
*  
* 
* 
* 
* 
* 
*
* 
*
Mladen Guteša

**Mladen "Bobby" Guteša** (Sarajevo, 16. decembar 1923 – Beograd, 2. decembar 2015) bio je dirigent, kompozitor i aranžer srpsko-jugoslovenskog porekla koji je živeo i radio u Nemačkoj i Švajcarskoj. Radio je pod svojim pravim imenom, kao i pod pseudonimima Gert Bauer, Sonny Steffen i Chris Halmon. Pretežno je komponovao muziku za džez, simfonijske i plesne orkestre, kao i za film. Savremeni kritičari su ga često nazivali "Quincyjem Jonesom jugoslovenskog džeza".

## Život i rad

Guteša je od ranih dana samouk svirač trombona, a dirigovanje je studirao na Fakultetu muzičke umetnosti Univerziteta umetnosti u Beogradu pet godina, od 1945. do 1949. godine. Još kao student, svirao je trombon u Simfonijskom orkestru Radio Beograda, počevši od 1943. godine. Godine 1946. dobio je položaj tromboniste u orkestru Bojana Adamiča. Godine 1948. osnovao je veliki Džez orkestar Radio Beograda (Big Band RTS-a), kojim je dirigovao do 1953. godine. Iste godine je emigrirao u Nemačku, gde je svirao trombon u džez ansamblima u klubovima američkih oficira u Frankfurtu. Tamo je stupio u kontakt s Bennyjem Goodmanom i aranžirao nekoliko komada za njega. Guteša je radio kao trombonista za Kurta Edelhagena, a postao je i traženi aranžer za nemačke radio stanice, gde je 1957. godine komponovao i aranžmane (*Walkin*' i *<nowiki/>'Round Midnight*') za produkcije s Milesom Davisom. Takođe je aranžirao za Modern Jazz Quartet i Leeja Konitza.

Od 1955. do 1958. godine, Guteša je bio aranžer za Erwin Lehnov Südfunk plesni orkestar. Süddeutsche Rundfunk ga je imenovao za direktora svog studijskog orkestra. Godine 1955. postao je aranžer Simfonijskog orkestra Štutgartskog radija. Između 1974. i 1979. godine sarađivao je s izdavačkom kućom ECM kao dirigent Simfonijskog orkestra Štutgartskog radija, snimajući albume s norveškim gitaristom Terjeom Rypdalom, saksofonistom Janom Garbarekom i američkim pijanistom Keithom Jarrettom.

Tokom 1960-ih radio je i kao filmski kompozitor (npr. za *[[Kommissar X]]* filmove); ukupno je komponovao muziku za 60 dugometražnih filmova. Takođe je objavio ploče kao što su *The Balkan in My Soul* i *Rockin' Bach Dimensions*. U minhenskom studiju Trixi snimio je tri produkcije s istom ansamblom koji se sastojao od Sigija Schwaba, Eberharda Webera i Lale Kovačeva. Sarađivali su sa Chrisom Hinzeom, Bennyjem Baileyjem, Charliejem Marianom i Ack van Rooyenom. Godine 1986. Guteša je postao profesor u Švajcarskoj školi džeza u Bernu. Godine 1988. se penzionisao.

## Odabrana diskografija

* *The Adriatic Orchestra* (1967)
* *...Und...* (1972)
* *Rockin' Bach Dimensions* (1973)
* *Flight to Frisco* (1974)
* *Islands* (1976)
* *Wide and Blue* (1978)
* *Some Kind of Changes* (1982)
* *Metropolitan Sounds* (1984)
* *Strictly Instrumental* (1989)

## Reference

## Bibliografija

*
*
Kolašinski četnički zatvor

**Kolašinski četnički zatvor** bio je logor za političke i vojne zatvorenike koji su tokom Drugog svetskog rata organizovali četnici pod komandom Pavla Đurišića u okupiranom Kolašinu, Crnoj Gori. Postojao je od februara 1942. do maja 1943. godine i predstavljao je jedno od žarišta represije nad učesnicima Narodnooslobodilačke borbe u Crnoj Gori.

Kroz zatvor je prošlo oko 2.000 ljudi, uključujući borce NOP-a, civile, žene i decu. Zatvorenici su bili izloženi torturi, izgladnjivanju i masovnim egzekucijama. Zatvor je bio poznat po sistematskoj represiji nad simpatizerima partizanskog pokreta.

## Pozadina

Zatvor je uspostavljen nakon što su četnici, uz podršku italijanskog okupatora, zauzeli Kolašin 23. februara 1942. godine. Pavle Đurišić je u to vreme bio komandant Limsko-sandžačkog četničkog odreda, najjače četničke formacije u Crnoj Gori. U neposrednoj blizini Kolašina, u Lipovu, tokom 1942. i 1943. godine nalazio se štab četničkog vođe Draže Mihailovića, koji je tamo boravio uz dozvolu fašističke Italije.

## Streljanja

Likvidacije je vršio Štabsko-jurišni bataljon Limsko-sandžačkih četničkih odreda, pod kapetanom Milošem Pavićevićem.

Marta 1942. godine izvršeno je prvo streljanje na Brezi iznad Kolašina, kada su ubijeni Radisav Radević, Đuro Raosavljević, Nikola Kruščić i Miljan Vuković. Streljanje je izvela grupa od 8 četnika, među kojima se eksplicitno pominju Milovan Dragićević i Lazo Kolović.

14. maja 1943. godine, neposredno pred zatvaranje zatvora, četnici su izvršili masovno streljanje najmanje 74 zatvorenika na lokalitetu Breza, iznad Kolašina. Zatvor je ugašen 14. maja 1943. godine, nakon dolaska Nemaca u Kolašin i razoružanja četnika. 

14-15. maja 1943. godine Nemci su u Barama Kraljskim streljali 27 zatočenika četničkog zatvora iz Kolašina. Prethodno su četnici ustupili Nemcima ove zatočene partizane i sipmatizere NOP-a. Publikovani su poimenični podaci o svim streljanim.

25. juna 1943. godine, Italijani su streljali još 180 bivših zatočenika četničkog zatvora u Kolašinu. Streljanje su izršili u nekoliko mesta u Crnoj Gori (Cetinje, Podgorica, Bar, Danilovgrad, Nikšić, Andrijevica, Berane). Prethodno su krajem aprila 1943. četnici predali Italijanima 300 zatočenika četničkog zatvora u Kolašinu. Publikovani su poimenični podaci o svih 180 streljanih.

## Značaj i sećanje

Povodom 40. godišnjice rasformiranja zatvora, u Kolašinu je 1984. godine održan naučni skup, koji je okupio preživele zatvorenike, istoričare i javnost. Rezultat tog skupa bio je zbornik radova objavljen 1987. godine, koji sadrži 38 naučnih saopštenja, 12 diskusija i više od 30 ličnih svedočenja. Zbornik se smatra važnim izvorom za proučavanje četničkih zločina u Crnoj Gori.

## Literatura
* 

## Izvori

## Vidi još
* Ustanak u Crnoj Gori
* Četnički zločini u Drugom svetskom ratu
Mbaïki

**Mbaïki** je grad od 21,867 i podprefektura od 71,824 stanovnika na jugozapadu Centralnoafričke Republike, u Prefekturi  Lobaye.u kojoj je 
administrativni centar.

## Geografske karakteristike

Mbaïki se nalazi na cesti RN 6 za Kamerun, udaljen oko 107 km jugozapadno od glavnog grada Banguia.

## Historija

Mbaïki je izrastao uz garnizon kog su podigli francuski kolonisti 1905.

Od 1919. je administrativna jedinica Francuske Ekvatorijalne Afrike, a od 1947. do nezavisnosti imao je status distrikta.

Nakon što je zemlja postala nezavisna od 1961. je administrativni centar Prefekture  Lobaye.

Od 1995. je sjedište biskupije koja se prostire na površini od 26,225 km².

Mbaïki je danas poznat po plantažama kave i šumarstvu koji su osnova njegove privrede.

Kako se nalazi u tropskoj šumi površine 37 500 km², ima više od stotinjak rasadnika.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Mbaïki'' (na portalu Mapy)  
 

Mbaïki
Birao

**Birao**  je grad od 8,457 i podprefektura od 76,267 stanovnika na sjeveroistoku Centralnoafričke Republike, u Prefekturi Vakaga u kojoj je administrativni centar.

## Geografske karakteristike

Birao se nalazi u polupustinjskom kraju, pored granice sa Čadom i Sudanom, udaljen 1,067 km sjeveroistočno od glavnog grada Banguia.

## Historija

Birao je osnovan kao administrativna jedinica dekretom od 30. januara 1919.,

Nakon što je zemlja postala nezavisna, za vladavine diktatora Bokasse (1966.-1979.), zbog svoje izaliranosti  služio je kao mjesto u koje su deportirani politički protivnici. 

Birao je teško stradao za građanskog rata, kad je gotovo potpuno uništen 2007.

Od 2014. u njemu su stacionirane Mirovne snage Ujedinjenih naroda-MINUSCA, koje su ispočetka uspjele zavesti mir. Međutim zbog incidenta na tržnici 2019. borbe su ponovno planule, zbog tog je oko 3,000 ljudi potražilo sigurnost u bazi MINUSCA., njihov broj se povećao na gotovo 13,000.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Birao'' (na portalu Mapy)
Mambéré (rijeka)

**Mambéré** je rijeka u Centralnoafričkoj republici duga oko 400 km, lijeva pritoka rijeke Sanghe.

## Hidrologija
Mambéré izvire u Masivu Yadé, na nadmorskoj visini od 1,120 metara, kod sela Koundé u Prefekuri Nana-Mambéré, nedaleko od granice sa Kamerunom.

Isprva teče kao planinski brzak prema jugoistoku, protiče pored  grada Carnota, gdje prima svoju najveću pritoku *Nanu*.
Otprilike 80 km nizvodno od Carnota, mijenja smjer i teče ravno prema jugu do sutoka sa rijekom Kadéï kod grada Nole sa 
kojom formira rijeku Sanghu.

Porječje rijeke prostire se površini od  27,900 km² po terenu Centralnoafričkih prefektura; Nana-Mambéré, Mambéré i Sangha-Mbaéré.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mambéré river''
Njemački Kamerun

**Njemački Kamerun** (njemački: *Schutzgebiet Kamerun*) bila je kolonija Njemačkog Carstva u Centralnoj Africi koja je 
egzistirala od 1884. do 1916. 

## Historija

Njemački kancelar Bismarck koji je dominirao unutrašnom i vanjskom politikom Njemačkog Carstva od njegova osnivanja 1871.
do 1890-ih. isprva se protivio željama poduzetnika za afričkim kolonijama. Na kraju je popustio i poslao 
Gustava Nachtigala koji je između 1834.- 1885. uspio sklopiti ugovore o protektoratu sa poglavicama iz plemena Duala uz Gvinejski zaljev i julu 1884. podigao njemačku zastavu.

Ta ceremonija označila službeni početak kolonije Njemački Kamerun. Tim potezom je Nachtigal pretekao Britance prije Berlinske konferencije koja je održana u novembru 1884., na kojoj su tadašnje velesile trebale dogovoriti podjelu Afrike 

Prodor u uniutrašnjost gdje su vladale Fulbe pratili su ustanci domorodaca 1884., 1891.-95., 1905., 1911. i 1914. 
Za razliku od njih Duale su pokušali svoja prava zaštititii zakonskim putem slavši peticije caru i parlamentu.

Nijemci su proširili svoju koloniju, na bazi sporazuma sa Francuskom, odrekavši se pretenzija u Maroku, zauzvat im je Francuska prepustila dijelove svoje kolonije Francuske Ekvatorijalne Afrike (dijelove današnje Centralnoafrička Republika, 
Gabona i Republike Kongo).
Isprva je teritorij kolonije bio 307,594 a nakon novih akvizicija  790,000 km².

Njemačko kolonijalno carstvo se raspalo za Prvog svjetskog rata. kad su Britanci, Francuzi, Belgijanci istjerali Nijemce iz njihovih kolonija.
Njemački Kamerun su okupirali Britanci i Francuzi i podijelili ga među sobom čak i prije završetka rata.
Podjelom interesnih sfera između Francuske i Velike Britanije 1919. veći dio zemlje dospio  pod vlast Francuske, a manji, zapadni pod vlast Velike Britanije. 
Obje zemlje dobile su za ta područja mandat [Lige naroda [1922. 

Ta mandatna područja Lige naroda nazvani su Francuski i Britanski Kamerun.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''German Cameroon''
Gustav Nachtigal

**Gustav Nachtigal** (23. februar 1834., Eichstedt - 19. april 1885, na brodu kod Liberije,) bio je njemački istraživač Sahare koji je pomogao Njemačkom Carstvu da dobije protektorate u Zapadnoj Africi.

## Biografija

Nakon studija medicine u Halleu, Würzburgu i Greifswaldu, jedno vrijeme je radio kao vojni kirurg.

Nakon tog je otišao u Tunis gdje je radio kao liječnik tuniskog bega, tamo je sudjelovao je u nekoliko ekspediciji u unutrašnjost zemlje.

Kao eksperta za Saharu, Pruski kralj Wilhelm I poslao ga je 1869. u misiju u Kraljevstvo Kanem-Bornu (danas na sjeveru Nigerije. Od tamo je prokrstario centralnim dijelovima Sahare, krjevima koji su tada bili nepoznati Europljanima, uključujući Tibesti i Borkou, koji se danas nalaze unutar sjevernog Čada. 
Iz Bornua  je prešao Sultanat Baguirmi također u Čadu, i, nastavio preko pokrajine Kordofan u Sudanu, i nakraju stigao do Kaira u novembru 1875. 
Dojmove o svojoj ekspediciji objavio je knjizi Sahǎrâ und Sûdân (1879.- 1881.)

Od 1882.do 1884. radio je kao njemački konzul u Tunisu. Iz Tunisa ga je Njemački kancelar Bismarck poslao u Zapadnu Afriku da formalno radi na trgovačkim sporazumima sa tamošnjim domorodačkim vladarima, ali i da potajno sklapa ugovore o protektoratu. 

Na taj je način Nachtigal osigurao njemačku vlast nad kolonijama koje se danas nalaze u Togom i Kamerunom.

Na povratku u Evropu brodom Möwe obolio je od tuberkuloze i umro 19. aprila 1885

## Reference

## Vanjske veze

* ''Gustav Nachtigal'' na portalu Encyclopædia Britannica
Odzala-Kokoua

**Odzala-Kokoua** je nacionalni park u Repulici Kongu. Smješten je na sjeverozapadu države, u departmanu Cuvette-Ouest, blizu granice s Gabonom, na nadmorskoj visini od 400 do 600 m. Prostire se na 1.260 km².  

Park je primjer, u izuzetno velikim razmjerima, procesa postglacijalne šumske rekolonizacije savanskih ekosistema. Stoga je ekološki značajan kao mjesto konvergencije više tipova ekosistema: suhe šume, savane i prašume.
## Sisari
Park ima otprilike 100 vrsta sisara, i jednu od najraznolikijih populacija primata na kontinentu. Nekada je bio dom za skoro 20.000 gorila. Tokom 2002–2005. godine niz epidemija virusa ebole ubio je 70–95% populacije parka, od toga otprilike 5.000 gorila. Broj gorila u Odzala-Kokoua se od tada povećao, nakon napora organizacija za očuvanje prirode i jedne turističke kompanije da očuvaju i rehabilituju park. Smatra se da su visoka produktivnost šuma i smanjeni krivolov doprinijeli ovom uspjehu. Gorile su, zajedno sa šimpanzama, najbrojnije u primarnim šumama sa zatvorenim krošnjama parka Marantaceae.

Rezultati istraživanja provedenog unutar sjevernog dijela parka, objavljeni 1998. godine, pokazali su prisustvo 13 velikih sisara, od kojih su najčešći bili: bongo (antilopa), afrički bivol, afrički slon, šumska svinja, divovska šumska svinja (*Hylochoerus meinertzhageni*), gorila i sitatunga, afrička cibetka, afrički šumski slon, ​​crno-bijeli kolobus i obična šimpanza.
## Svjetska baština
Odzala-Kokoua je prvi put zaštićen 1935. godine, što ga čini jednim od najstarijih nacionalnih parkova u Africi. Zvanično je proglašen predsjedničkim dekretom Denisa Sassoua Nguessoa 2001. godine. Rezervatom biosfere proglašen je 1977. godine, a njime se upravlja od 1992. godine uz finansijsku pomoć Organizacije za očuvanje i racionalno korištenje šumskih ekosistema u Centralnoj Africi (ECOFAC).

Nacionalni park Odzala-Kokoua je 2023. god. upisan na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Republici Kongu kao jedno od najvažnijih uporišta za šumske slonove (*Loxodonta cyclotis*) u centralnoj Africi i kao park s najbogatijom raznolikošću primata u regiji. 

## Vanjske veze
* 
## Izvori
Cavanella

**Cavanella** se može odnositi na
* Cavanella d'Adige, Venezia
* Cavanella Po, Rovigo
* Cavanella Vara, La Spezia
* Senzienelli-Cavanella, Venezia
Sangaben i Dungonab

**Sanganeb i Dungonab** su dva odvojena područja u Sudanu. Prostiru se na povrđini 260.700 hektara sa zaštitnom zonom od 504.600 hektara koja se sastoji i od morskih i kopnenih područja. Morski sistemi, fauna i flora u području potiču iz Indijskog okeana, međutim, zbog svoje poluzatvorene prirode, područje je razvilo jedinstvene i različite Ekologija|ekosisteme i vrste.
## Sanganeb
Sanganeb je izolirana struktura koraljnog grebena u središnjem Crvenom moru i jedini atol (prstenasti koraljni greben), 25 km od obale Sudana. Atol predstavlja potopljeni i nadvijeni ekosistem koraljnog grebena sastavljen od 13 različitih biofiziografskih zona, od kojih svaka sadrži tipične zajednice koraljnih grebena, uključujući preko 300 vrsta riba. Mnoge od njih su endemske i rijetke vrste. Atol je također domaćin populacijama delfina, ajkula i morskih kornjača, koje ga koriste kao područje za odmor, razmnožavanje i hranjenje.

## Zaljev Dungonab i ostrvo Mukkawar
Zaljev Dungonab i ostrvo Mukkawar smješteni su 125 km sjeverno od Port Sudana i takođe sadrže vrlo raznolik sistem koraljnih grebena, mangrova, korita morske trave, pješčane plaže i manja ostrva. Kao rezultat toga, lokacija je bogata biološkom raznolikošću i pruža podršku raznim ugroženim vrstama (razmnožavanje, hranjenje i odmor) iz populacije morskih ptica, morskih sisara (delfina), riba, ajkula, kornjača, manta raža i globalno značajnu populaciju ugroženih dugonga. 

### Ramsarsko područje
Prostrano i raznoliko područje nalazi se i na listi ramsarskih područja sa karakteristikama:
* Broj: 1859
* Površina: 280,000.0 ha
* Datum upisa: 02.02.2009.
* Koordinate: 20°33'N 37°13'E
### Značajno područje za ptice
Obalni pojas zaliva, uključujući mangrove na obali zaliva, zajedno s otočićima Mukkawar, Mayetib i Taila i susjednim vodama, proglašen je važnim područjem za ptice (IBA) od strane BirdLife International jer podržava značajne populacije kao što su: pjegavi tetrijeba, bjelooki galeb, mala ćubasta čigra, čađavi sokol, veliki pupavac, ševa s prorepom, pustinjska ševa, žutozelena brbljavica i bjelokruni pšenični strip.

## Svjetska baština
Sanganeb i Dungonab su 2016. god. upisani na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Sudanu  

## Vanjske veze
* 
* 

## Izvori
Berlinska konferencija

**Berlinska konferencija** (njemački.*Kongokonferenz* ili *Westafrika-Konferenz*) za Zapadnu Afriku, bila je niz pregovora koji su vođeni od 15. novembra 1884. do 26. februara 1885. u Berlinu. 

Na njoj su sudjelovale delegacije tadašnjih Evropskih velesila kako bi raspravile o svim pitanjima vezanim za sliv rijeke Kongo u Centralnoj Africi.

## Karakteristike

Domaćin konferencije bio je Njemački kancelar - Bismarck, a inicijator Portugal, koji želio da se estuarij Konga, proglasi njegovim, jer se osjećao ugroženim zbog kolonijalističkih aspiracija ostalih velesila.

Konferencija je završila donošenjem Geralnog akta, njime je sliv Konga proglašen je neutralnim, svima je garantirana sloboda plovidbe i trgovine, ali 
je zabranjena trgovcima robljem. 
Sve to palo je u vodu za Prvog svjetskog rata, kad su sile Antante zabranile korištenje Konga Centralnim Silama.

Portugalski zahtjev da se estuarij proglasi njegovim je odbijen, a to je omogućilo nastanak leopoldove  Slobodne Države Kongo, sa čime su se 
Velika Britanija, Francuska i Njemačko Carstvo već načelno složile.

## Izvori

## Vanjske veze

*''Berlin West Africa Conference''
Operacija Struggle

**Operacija ''Struggle*** bio je naziv za [[UK|britanski]] podmornički napad na dvije [[Japansko Carstvo|japanske]] [[teška krstarica|teške krstarice]] u [[Shōnan-tō|singapurskoj]] luci. Napad je izveden u kolovozu [[1945.]] godine i imao je djelomičan uspjeh: jedna od krstarica, [[Takao (japanska krstarica, 1930)|*Takao*]], pretrpjela je znatnu štetu, dok je druga, *Myōkō*, prošla neokrznuto.

Zabrinuta da bi japanske teške krstarice [[Takao (japanska krstarica, 1930)|*Takao*]] i *Myōkō* mogle ometati savezničke snage prilikom uplovljavanja na [[Singapur]], *Royal Navy* je [[31. srpnja]] [[1945.]] godine pokrenuo Operaciju *Struggle*. Patuljaste podmornice [[Podmornica klase XE|*XE1*]] i [[Podmornica klase XE|*XE3*]] imale su za cilj upasti u singapursku luku i napasti krstarice. 

*XE3*, kojom je zapovjedao pukovnik [[Ian Edward Fraser]], probila je lučke obrane, nakon čega je mornar [[James Joseph Magennis]] napustio podmornicu sa šest magnetnih mina. Međutim, dno krstarice *Takao* bilo je prekriveno gustom morskom travom pa nije mogao ostaviti mine na brodu, već ih je zavezao za trup broda koristeći improvizirano uže. Kada su mine eksplodirale, napravile su rupu dimenzija 20×10 metara u brodo; velik broj prostorija u potpalublju poplavljen je, a među njima su bila dva skladišta oružja, glavna oružarnica i donja komunikacijska soba. S druge strane, *XE1* nije došla do svog cilja jer ju je zaustavila japanska kontrola pa je njezin zapovjednik, [[John Elliott Smart]], shvativši da ne bi mogao doći do krstarice *Myōkō* na vrijeme, također minirao krstaricu *Takao*. 

Obje podmornice uspješno su se povukle, a krstarica *Takao* pretrpjela je znatnu štetu. Obje krstarice na koncu su predane Saveznicima nakon japanske kapitulacije, a nakon rata se ispostavilo da je na krstarici *Takao'' bila tek pričuvna posada i da nije bilo nikakve municije za brodsko oružje na krstarici. Fraser i Magennis nakon rata nagrađeni su Viktorijinim križom, dok je Smart dobio Red za istaknutu službu.

## Reference
Oubangui-Chari

**Ubangi-Šari** (francuski: *Oubangui-Chari*), bila je jedna od  kolonija Francuskog kolonijalnog carstva u Centralnoj Africi 
koja je egzistirala od 1903. do 1958. 

## Historija i karakteristike
Historija te kolonije seže do 20. juna 1889 kad je Francuska osnovala garnizon u Banguiju.,
Ime je dobila po dvije rijeke duž kojih se prostirala Ubangi i Chari.

Kolonija je službeno osnovana dekretom od 29. novembra 1903. kad je odvojena od Francuskog Konga.  

Dekretom od 20. jula 1904. (izmijenjen 31. augusta), podijeljen je u vojna distrikta;:Krébedjé-Gribingui, Haut-Oubangui i Sultanat Bangui. 
Dekretom od 29. septembra 1909. podjeljen je četiri civilna distrikta; Bangui, Kémo, Ouham i Gribingui i tri vojna; M’Bomou, Haut-Oubangui i Dar-Kouti.

Oubangui-Chari je od 1910. dio Francuske Ekvatorijalne Afrike.

Do 1. januara 1919. je broj administrativna jedinica porastao na deset.
Moyen-Logone i Moyen-Chari su odvojeni od Čada i dodani Oubangui-Chariju dekretom od 31. januara 1925. (to je bilo na snazi do 1936.). 
Isto tako je i Lobaye iz Francuskog Konga dodan koloniji 1932. godine.

Kolonija je 1934. podijeljena na šest departmana, a od 1936. na deset.

Od 1958. postala je autonomna država u okviru Francuske zajednice, pod imenom Centralnoafrička Republika, koja je punu nezavisnost dobila u augustu 1960.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ubangi-Sciari''
UEFA Kup pobjednika kupova

**Kup pobjednika kupova** bilo je fudbalsko takmičenje pod okriljem UEFA-e sastavljeno od pobjednika domaćih kupova iz skoro svih europskih fudbalskih federacija. Prvo izdanje je održano u sezoni 1960/61, a posljednje u sezoni 1998/99.

Inicijatori održavanja kupa bile su zemlje učesnice Mitropa kupa (Srednjoevropskog kupa), koje su podržale Engleska, Škotska i Zapadna Nemačka. Iako sumnjičava, UEFA je od sezone 1961/62 preuzela organizaciju takmičenja. 

Sustav takmičenja bio je isti kao i u Ligi prvaka. Prve godine u finalu su se igrale dvije utakmice u mjestima finalista, a poslije toga igrala se samo jedna utakmica na neutralnom terenu. U slučaju neriješenog rezultata igrala se ponovljena utakmica, a od 1967. uvedeno je pravilo gola u gostima. Ako se ni tada nije mogao odlučiti pobjednik, do 1971. je odlučivao žreb, a od 1971. su izvođeni jedanaesterci. 

Takmičenje je tada ukinuto da bi se povećao kvalitet Lige prvaka. Pobjednici domaćih kupova otada su stjecali pravo učešća u Kupu UEFA, kasnije preimenovanom u UEFA Europsku ligu. Naime, više klubova je igralo u Ligi prvaka koji su često i osvajali državni kup, a mnogi klubovi koji su igrali u Kupu UEFA bili su mnogo jači od klubova u Kupu pobjednika kupova, tako da je ovaj potonji imao samo nekoliko jakih momčadi u posljednjim sezonama.

Nijedan osvajač ovog takmičenja nije uspio odbraniti trofej. Najuspješniji klub u historiji je Barcelona sa 4 trofeja, dok je posjednji osvojio Lazio.

## Pobjednici i finalisti

### Uspješnost po klubovima

### Uspješnost po državama

## Povezano
* UEFA
* UEFA Liga prvaka
* Kup velesajamskih gradova
* UEFA Europska liga
* FIFA Svjetsko klupsko prvenstvo
* Europski superkup

## Napomene

## Vanjske veze

* Najbolji strijelci UEFA Kupa pobjednika kupova
* Stranica UEFA-e
Gordil

**Gordil** je selo od 264 stanovnika (194) na sjeveroistoku Centralnoafričke Republike, u Prefekturi Vakaga.

## Karakteristike

Gordil se nalazi pored granice sa Čadom, udaljen 832 km sjeveroistočno od glavnog grada Banguia.

Poznat je kao rodno mjesto osnivača Séléke i kratkotrajnog predsjednika Centralnoafričke Republike Michela Djotodia.

Gordil je bio udarna vijest 2006. kad je u noći 25. -26. jun, grupa gerilica *Ujedinjene fronte za demokratske promjene* iz Čada napala selo. 
U sukobu sa njima poginulo je pet centralnoafričkih vojnika i jedan gerilac.

Sličan napad dogodio se 31. januara 2024., kad je grupa gerilaca K*oalicije patriota za promjene* napala vojnike, ovaj put poginuo je samo njihov vođa *Mohamed Ali*, kodnog 
imena B12.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Gordil'' (na portalu Mapy)
Sango

**Sango** (ISO 639-3 *Sango [sag]*)  je uz francuski službeni jezik u Centralnoafričkoj Republici, koji se 
govori i Čadu i Demokratskoj Republici Kongo.

## Karakteristike i historija

Sango je lingua franca koji potječe iz Centralnoafrička Republika. To je kreolski jezik koji se bazira na jeziku Ngbandi i prvenstveno se koristi kao drugi jezik. 
Nije poznato da li se uči u školama.

Sango govori gotovo 9 /10 desetina stanovnika Centralnoafričke Republike. 
U početku to je bio jezik plemena koja su živjela uz rijeku Ubangi, kog su usvojili i pojednostavili kršćanski misionari i proširili 1940-ih i 50-ih po čitavoj zemlji.

## Izvori

## Vanjske veze

*''Sango''
Gracie Abrams

**Gracie Madigan Abrams** (7. rujna 1999.) američka je pjevačica i tekstopiskinja. Ima dva albuma – *Good Riddance*, objavljen 2023. godine, i *The Secret of Us*, objavljen u ožujku 2024. godine. 

## Biografija
Gracie Abrams rođena je 7. rujna 1999. u Los Angelesu u Kaliforniji. Ima brata Finneasa, oca J. J. Abramsa i majku Katie McGrath. Irskog je i škotskog podrijetla. Djetinjstvo je provela u obiteljskoj kući u Los Angelesu.

Njezina prva objavljena pjesma "Close to You" postala je iznimno popularna. Zato je odlučila nastaviti svoju muzičku karijeru.

## Vanjske veze
* 
*
Dragoljub Vuksanović

**Dragoljub Vuksanović Vuksan** (Beograd, 1908 — Beograd, 25. mart 1973) bio je srpski slikar i likovni pedagog i učesnik Narodnooslobodilačke borbe.

Ratne godine proveo je prvo kao slikar „Užičke republike“, a potom u zarobljeništvu u Norveškoj.

## Biografija

Dragoljub Vuksanović Vuksan je Umetničku školu u Beogradu završio 1936. godine. Radio je kao profesor likovnog vaspitanja u gimnazijama u Loznici i Užicu (do II svetskog rata) i Smederevskoj Palanci u periodu između 1953. i 1965. godine. 

### Drugi svetski rat

Vuksanov najpoznatiji angažman je osnivanje prvog *Partizanskog ateljea* u oslobođenom Užicu, oktobra i novembra 1941. na inicijativu vrhovnog štaba NOV i POJ. U ateljeu su, pored Vuksanovića, radili i Pivo Karamatijević, Bora Baruh, Branko Šotra, vajari Vladeta Piperski i Vladeta Petrić. Mladi Jurica Ribar radio je na izdavanju lista "Omladinska borba".

Vuksanović je slikao ilustracije za novine, klišee za štampu, razne transparente, portrete boraca i kurira iz partizanskih odreda. Slikao je još portrete klasika marksizma i poznate revolucionare koji su bili u Lepoglavi, Mitrovici i u drugim tamnicama predratne Jugoslavije. Slikao je niz plakata i crteža velikog formata za proslavu Oktobaroke revolucije i izgradnje Sovjetskog Saveza.

Pivo Karamatijević i Vuksanović su preneli Partizanski atelje iz hotela ,,Palas" u jednu veću prostoriju u potkrovlju hotela „Zlatibor" u Užicu. Posle bitke na Kadinjači i Vuksanović je zarobljen u okolini Užica i poslat u koncentracioni logor u Norveškoj gde je ostao do kraja rata.

## Nasleđe

Većina Vuksanovićevih sačuvanih radova nalazi se danas u Vojnom muzeju na Kalemegdanu u Beogradu.

## Reference
Provincije Gabona

**Provincije Gabona** su administrativne jedinice prvog nivoa lokalne samouprave na koje je Republika Gabon administrativno podjeljena.

## Karakteristike i historija
Provincije se nadalje dijele na 37 departmana.

Nakon što je zamlja 1960. postala nezavisna sve do 1975. bila je podjeljena na 9 prefektura i 28 podprefektura. Nakon admonistrativne reforme status prefektura je promjenjen u provincije, a podprefekture su postale departmani.

Administrativni centar Provincije Haut-Ogooué prezvan je 1985 iz *Francevilla* u Masuku

## Lista provincija

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Provinces of Gabon''
Estuaire (provincija)

**Estuaire** je jedna od 9 provincija na koje je Republika Gabon administrativno podjeljena.
Provincija je ime dobila po estuariju rijeke Komo koji se nalazi u njoj.

## Karakteristike

Provincija se nalazi na sjeverozapadu zemlje, prostire se na površini od 20,740 km², u kojoj živi 933,162 stanovnika.

Provincija na sjeveru graniči sa Ekvatorijalnom Gvinejom, na zapadu sa Gvinejskim Zaljevom, na istoku sa Provincijom Woleu-Ntem, na jugu i jugoistoku sa Provincijom Moyen-Ogooué i na jugozapadu sa 
Provincijom Ogooué-Maritime.

Administrativni centar provincije je grad Akanda koji ima 34,548 stan.

Provincija je administrativno podjeljena na 5 departmana;
* Komo
* Komo-Mondah
* Komo-Océan
* Noya
* Libreville

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Carte de la province de l’Estuaire, Gabon''
Akanda

**Akanda** je grad od 34,548  na sjeverozapadu Gabona, u Provinciji Estuaire u kojoj je 
administrativni centar.

## Geografske karakteristike

Akanda se nalazi na ulazu u estuarij rijeke Komo, dvadesetak km sjeveroistočno od 
glavnog grada Librevillea.

## Historija

Akanda je nova općina osnovana tek 2013. sa ciljem da se u nju preseli administracija Provincije Estuaire iz Librevillea -2022.

Sa tom namjerom podignuta je kao novi grad, , u rijetko naseljenom kraju mangrovih šuma u kom se prostire i Nacionalni park Aknda.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mairie de Akanda''
Komo (rijeka)

**Komo** je rijeka u Gabonu i Ekvatorijalnoj Gvineji, duga 230 km

## Hidrologija

Komo izvire na Visoravni Woleu-Ntem u Ekvatorijalnoj Gvineji. Nakon kratkog toka ulazi u Gabon i teče prema jugu, zatim u velikom luku svija prema zapadu. Kad sa desna primi najveću pritoku Mbe teče prema jugzapadu i uvire u  Gvinejski zaljev velikim estuarijem u kom se nalazi i grad Libreville.

Na pritoci Mbe se nalaze vodopadi *Tchimbélé* i *Kinguélé*. 

Sa površinom sliva od 5,000 km² i dužinom od 230 km - Komo je treća najveća rijeka u Gabonu.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Komo River'' (na portalu Mapy)
Muzej sjećanja ESMA

**Muzej sjećanja ESMA** je istorijski spomenik u Buenos Airesu, Argentina. Smješten je u nekadašnjem oficirskom centru Mornaričke škole mehanike (ESMA), u sjevernom dijelu grada (Núñez), u Aveniji slobode, na adresi 8200 (34°32′18″J, 58°27′49″Z), dva bloka od stadiona Svjetskog prvenstva 1978.

Muzej je dokaz državnog terorizma i sudski dokaz zločina protiv čovječnosti počinjenih u Argentini tokom civilno-vojne diktature od 1976. do 1983. godine. Bio je nekadašnji najpoznatiji tajni centar za pritvor, mučenje i istrebljenje.

U njemu su oficiri i podređeni koji pripadaju argentinskoj mornarici mučili i ubili više od 5.000 ljudi, držali djecu rođenu u zatočeništvu, provodili seksualno i rodno nasilje, podvrgavali pritvorenike prisilnom radu različitih vrsta i organizirali pljačku pokretne i nepokretne imovine žrtava. Samo 150 žrtava je preživjelo centar na kraju Prljavog rata. U Centru su odmah po dolasku razdvajane porodice, a majke su ubijane što je brže moguće. Žrtve su premještene u podrum, gdje se odvijala većina mučenja, kako bi se fotografisale. Uslijedila bi intenzivna ispitivanja i planovi mučenja koji su se pravili na individualnoj osnovi.

Sistematsko i organizirano nasilje, koje je tajno provodila diktatura odvijala se kao dio transnacionalnog plana suradnje među diktaturama u Južnoj Americi u borbi protiv političke lijevo i marksistički orijentirane oružane i nenaoružane opozicije. Zbog transnacionalnih implikacija ovih događaja, građevinske i operativne veličine, položaja u srcu grada, suživota mornaričkih časnika i pritvorenih i nestalih osoba, ESMA-in tajni centar pretvorio se u međunarodni simbol koji Ujedinjeni narodi danas smatraju zločinom protiv čovječnosti.

ESMA je zatvorena u novembru 1983. godine, nakon izbora na kojima je pobijedio Raúl Alfonsín i nekoliko dana prije nego što su ustavne vlasti preuzele dužnost.

## Svjetska baština
Dana 24. marta 2004. godine, predsjednik Néstor Kirchner i šef vlade grada Buenos Airesa, Aníbal Ibarra, potpisali su sporazum između države i grada Buenos Airesa o izgradnji *Espacio Memoria y Derechos Humanos* (Prostor sjećanja i ljudskih prava) na lokaciji ESME. Odluka je obilježena skupom, na kojem su otvorena vrata *Escuela de Mecánica de la Armada*. Danas se ESMA koristi kao spomenik za kršenja ljudskih prava tokom rata.

Muzej sjećanja ESMA 2023. god. upisan je na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Argentini 

Javnost može posjetiti stalnu izložbu Muzeja ESMA, koja se sastoji od 17 soba. U 2022. godini, Muzej je posjetilo 44.443 posjetilaca. Od toga je 63% bilo učenika i nastavnika osnovnih i srednjih škola.

## Vanjske veze
* 
* 
* 
* 
* 
* 
## Izvori
Ivan Milat

**Ivan Milat** (Blato na Korčuli, 7. siječnja 1922. – Kutina, 3. kolovoza 2009.), hrvatski slikar.

## Životopis
Rođen je u Blatu na Korčuli, a u Dubrovniku živi od 1925. godine, gdje završava Osnovnu i Građansku školu. 1936. godine odlazi u vojsku i u vojnoj glazbenoj školi stječe glazbenu naobrazbu. Nakon kapitulacije Kraljevine Jugoslavije završava u talijanskom zarobljeništvu u Albaniji. 

Nakon povratka na Korčulu 1941. godine upoznaje kipara Ivu Lozicu koji ga inspirira za skulpturu. Nakon Drugog svjetskog rata upisuje Likovnu akademiju, kiparski odsjek, u klasi profesora Vanje Radauša i Frane Kršinića. Na trećoj godini studija ustanovljuje da je obolio od išijasa i da skulptura može samo pogoršati njegovo stanje, te se 1951. odlučuje za studij slikarstva u klasi profesora Otona Postružnika, kod kojega i diplomira.

Nakon Akademije profesorski je staž sticao u Puli, Županji i Kutini, gdje nalazi i svoje stalno mjesto rada i stanovanja. Bio je i kustos Galerije Muzeja Moslavine.

Sa suprugom Silvijom ima četvoro djece: Mladena, Jasminku, Srećka i Zvjezdanu. U umjetničkim vodama su Jasminka, udana Bontek, koja je magistra klavira i živi i radi u Varaždinu kao korepetitor u srednjoj glazbenoj školi, te Zvjezdana udana Mihalke koja je završila akademiju likovnih umjetnosti u Zagrebu (studirala i u Sarajevu) i radi kao likovni pedagog u Kutini.

## Djela

Ivan Milat je zadužio mnoge krajeve Hrvatske zbog izvanrednih pejzaža na kojima je zabilježeno vrijeme koje nestaje. Brojni radovi u olovci, uljima i akvarelima danas čine svojevrsnu historiju Pule, Dubrovnika, Županje, Kutine i Desinića. Njegovo impresionističko oko sintetiziralo je i sačuvalo najbolje tradicije Zagrebačke Akademije. Poznat je i po portretima te mrtvim prirodama. Autor je jednog od najljepših brončanih spomenika u Hrvatskoj, na partizanskoj kosturnici u Kutini.

Likovni kritičar Juraj Baldani o stvaralaštvu Ivana Milata: "Spontanost kreacije, iskrenost u doživljaju i vještina u izvedbi elementi su što karakteriziraju to stvaralaštvo, koje nikada nije prekinulo izravnu vezu sa svojim impulsima i nadahnućima, sa prirodom i ljudima što ga okružuju. Ugrađujući svoju umjetnost u život, Ivan Milat je iz svakodnevnog crpio saznanja, u jednostavnosti nalazio istinu, a kroz emocije težio ljepoti. Bio je i ostao slikar stvarnosti prostora i vremena u kojem živi."

A slikar op-arta i novih tendencija Miroslav Šutej o Milatovim portretima: "Opažamo da je zaokupljen potrebom za prikazivanjem trenutnog osjećaja, konkretizirajući dječju nesputanu intimnost, uzimajući teme koje ga svojom prirodnošću prisiljavaju da se prema njima postavi direktno, a jednostavnost događanja daje svježinu crtežima. Rađeni u dahu, crtež za crtežom, obuzeti koliko modelom, toliko tehnikom i izrazom, ovi crteži zrače šarmantnošću trenutka neuhvatljivog dječjeg svijeta."

## Izvori

## Vanjske poveznice
Blatsko ljeto 
Muzej Moslavine 1 
Muzej Moslavine 2 
Galerija Veliki Kraj
Miloš Bajić

**Miloš Bajić** (Resanovci kod Bosanskog Grahova, 1915 — 1995) bio je srpski i jugoslovenski slikar i partizanski borac.

## Biografija

Rođen je u Resanovcima kod Grahova (BiH). Od 1922. živeo je u Beogradu tu je završio Gimnaziju i Učiteljsku školu. Kao đak objavljivao je likovne priloge i karikature u listovima Skamija, Štipavac, Ošišani jež, Politika, Jutarnji list. Od 1935. slikarstvo uči kod Petra Dobrovića. 1937. završio je prvu godinu Umetničke škole u Beogradu u klasi Bete Vukanović. 

### Drugi svetski rat

Početkom septembra 1941. stupio je u Valjevski partizanski odred. Oktobra 1942. uhapšen je u Beogradu od strane specijalne policije i interniran u logor Banjica. Septembra 1942. sa Banjice je transportovan u koncentracioni logor Mauthauzen. U nacističkim logorima je beležio scene iz života interniraca, rizikujući život: 

### Period SFRJ

Nakon oslobođenja nastavio je studije na Akademiji za likovne umetnosti u Beogradu. Studirao je u klasama Mila Milunovića, Ivana Tabakovića, Nedeljka Gvozdenovića. Diplomirao je 1949. a posle specijalke kod Marka Čelebonovića postaje jedan od prvih asistenata na ALU gde kao profesor slikarstva radi do penzionisanja 1979. U klasi profesora Bajića studirali su mnogi danas poznati i afirmisani slikari u našoj zemlji i svetu.

Bio je član grupe Samostalni (1951–1955) i Decembarske grupe (1955–1960) koje su se svojim modernim izrazom obračunavale sa vladajućim socrealizmom. Prvu samostalnu izložbu imao je u galeriji ULUS-a u Beogradu 1952. (...)on je u svojoj generaciji prvi apstraktni slikar. A biti prvi često je isto što i biti vrednost (Miodrag B. Protić). Učestvovao je u osnivanju umetničke kolonije u Bačkoj Topoli (1953), gde je nastao njegov prvi mozaik velikog formata i obelisk posvećen osvajanju kosmosa. U njegovom kasnijem radu ističu se mnogobrojni mozaici i freske (kompozicije u prostoru) a posebno spomen kosturnica Partizanska nekropola u Resanovcima (1971). 1967. po prvi put izlaže svoj novi ciklus slika velikog formata Mauthauzen, inspirisan autentičnim crtežima nastalim u logoru. 

1975. objavio je monografiju Mauthauzen 106621 u čijem predgovoru Bajić piše: "Neka mladost koja ne zna za tragiku toga vremena, niti za život u njemu, svoje beskrajno zanesenjaštvo uputi do najudaljenijih zvezda, ali nikada više tamo".

## Porodica

Bio je oženjen Danicom Karišić-Bajić, prof. biologije i dugogodišnjom direktorkom Prve beogradske gimnazije. Imali su dvoje dece: ćerku Jesenku Bajić i sina Darka Bajića. Jesenka Bajić, dugogodišnja urednica u redakciji programa za decu i mlade RTS-a. Darko Bajić, reditelj i profesor FDU u Beogradu.

## Priznanja

Za svoja filmska ostvarenja dobitnik je niza nagrada u zemlji i inostranstvu.

## Reference

## Literatura
* Miljković, Ljubica, *Miloš Bajić: 1915-1995*, Beograd, Narodni muzej, 2017.

## Spoljašnje veze
* Linija umetnosti i života („Politika”, 2. april 2019)
* Oživljeni slikarski opus humanizma i tragike („Politika”, 8. jun 2019)
* https://web.archive.org/web/20140714125101/http://www.madlart.com/artists/?id=695
* http://www.arte.rs/sr/umetnici/milos_bajic-93/
Ivo Lozica

**Ivo Lozica** (Lumbarda, 10. lipnja 1910. – Lumbarda, 27. ožujka 1943.), bio je hrvatski kipar.

## Životopis

Ivo Lozica rođen je 10. lipnja 1910. godine u Lumbardi, prvi sin u obitelji Anice i Antuna Lozica Barbareško. Kamenoklesarsku školu izučio u Korčuli (1923. – 1925.). Na preporuku svog mentora, kipara Frana Kršinića, 1926. godine kao prvi u klasi akademije, sa šesnaest godina primljen je u klasu Ivana Meštrovića na Likovnu akademiju u Zagrebu. Radio je u kamenu, bronci, mramoru, sadri, drvo i terakoti, a najbolja je djela ostvario u kamenu s posebnim osjećajem za harmoniju i ljepotu oblika. Radio je ekspresivne likove težaka, ribara i aktove naglašene voluminoznosti. 

Usavršavao se u Parizu i kod Ivana Meštrovića. Godine 1931. dobio je francusku stipendiju te je poslije toga u Parizu specijalizirao na Sorboni. Nakon godine dana specijalizacije po povratku u Meštrovićevu atelijeru u Splitu klesao je karijatide za njegov *Spomenik neznanom junaku* na Avali u Beogradu (1935. – 1938.). U Zagrebu postao je docent, a kasnije i profesor na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu (1938. – 1942.). 

Kipar Frano Kršinić bio je često u društvu svojega mladog učenika. Lozica je jednom prilikom napisao:  

Ivo Lozica izradio je brojne skulpture koje imaju istaknuto mjesto u novijem hrvatskom kiparstvu. Tu su i aktovi *Poslije kupanja*, *Proljeće* i *Ženski torzo*. Na posljednjim skulpturama odmaknuo se od krutog realističkog oblikovanja i naglašavanja pojedinosti, te prelazi u cjelovito obuhvaćanje oblika. U mramornom *Ženskom torzu*, koji je izradio pred kraj života, čistoćom oblika i blagim prijelazima potpuno se približio modernom shvaćanju kiparske forme.

U proljeće 1943. talijanski fašisti uhitili su ga ispred kuće u Lumbardi. Kasnije je zamoljen mostarsko-duvanjski biskup i apostolski upravitelj trebinjsko-mrkanski Petar Čule da, zbog poznavanja talijanskog jezika, uputi pismo talijanskoj upravi kako bi se spasio Lozicin život. Čule je molbu napisao i poslao, ali je intervencija zakasnila. Strijeljan je 27. ožujka 1943. godine.

## Izabrana djela
* *Pržinar*
* *Žena s mijehom* 
* *Poslije kupanja*
* *Proljeće*

## Izvori

## Literatura

*
Milan Božović

**Milan Božović** (Stijena Piperska, Podgorica, 12. travnja 1909. – Beograd, 1992.) je bio crnogorski slikar.

## Životopis
Drugi je od devet sinova Rista i Rumice rođene Marković. Školovao se zahvaljujući starijemu bratu Milošu koji je studirao pravo uz rad. Umjetničku školu završio je u Beogradu 1930., (ili 1931.) kao jedan od najboljih u svojoj klasi. Nakon toga završio je École des Beaux-Arts u Parizu (1938., tijekom osmogodišnjega boravka i studija). U prvome razdoblju slika krajolike i portrete u duhu poetskog realizma.

Na Umjetničkoj školi, osobiti utjecaj na Božovića imali su Beta Vukanović, Ilija Šobajić i Ljubo Ivanović, dok je na Božovićevo opće obrazovanje utjecao Kosta Marinković.

Školovanje u Parizu ostvario je zahvaljujući premiji državne lutrije, kao i kasnijoj stipendiji Zetske banovine u iznosu 800 franaka.

Godine 1932. dionikom je velike izložbe slikara s područja Kraljevine Jugoslavije u Parizu koja je skrenula veliku pozornost na likovnu umjetnost s tih prostora.

U daljnjemu radu pojačava ekspresivnost boje (ciklus slika posvećen Mostaru) i ističe ljubičasta i crvena suzvučja (*Crvena dolina*) Jedan je od utemeljitelja i prvi predsjednik Udruženja likovnih umjetnika Crne Gore (ULUCG). Samostalno je izlagao u Beogradu i Podgorici. Bio je zastupljen na sveobuhvatnim izložbama crnogorske umjetnosti u zemlji i inozemstvu.

Likovno je oblikovao grb Federalne Države Crne Gore (1944.).

Također je likovno oblikovao prvu crnogorsku partizansku poštansku marku, a suautor je nacrta za prvi jugoslavenski tkz. *socijalni [[jugoslavenski dinar|dinar]]*.

Bila mu je ponuđena stipendija za usavršavanje u Rimu, ali je to odbio željan povratka u domovinu. Istaknuo se i u portretistici, te je do kraja ostao vjeran temama krša i mora svoga crnogorskoga zavičaja.

## Djela

### [[Socrealizam]]
Na prvoj izložbi Udruženja predstavio se sa šest slika.
* Sutjeska (Narodni muzej Cetinje), za vrijeme II. svj. rata,
* Noćni logor,
* Predeo,
* Partizan,
* Zasjeda,
* Skadarsko jezero.

To su bila prva djela socijalističkoga realizma u Jugoslaviji.

### [[Impresionizam]]
* Utovar sijena (nalazi se u Skupštini Crne Gore), 1953.
*Dubrovnik (privatna kolekcija), 1982

### [[Ekspresionizam]]
* Stari ribar iz Perasta,
* Portret starca.

## Portreti
* Petar II. Petrović Njegoš

Nikola Vujošević zaključuje o Božovićevom radu:

## Literatura
* Vujošević, Nikola. *Memento : crnogorska moderna umjetnost*, Podgorica : Pobjeda a.d., 2005., , 

## Izvori

## Vanjske veze
*  Prvi dio : Likovna umjetnost Crne Gore : Milan Božović, dokumentarni film Radiotelevizije Crne Gore. // Datoteka od 20. ožujka 2010., Pristupljeno 7. srpnja 2011.
*  Drugi dio : Likovna umjetnost Crne Gore : Milan Božović, dokumentarni film Radiotelevizije Crne Gore. // Datoteka od 20. ožujka 2010., Pristupljeno 7. srpnja 2011.
Masuku

**Masuku** do 1985. znan kao **Franceville** je grad koji je sa svojih 110,568 stanovnika treći po veličini grad u Gabonu.
On se nalazi na jugoistoku zemlje, u Provinciji Haut-Ogooué u kojoj je administrativni centar.

## Geografske karakteristike

Grad se prostire duž rijeke Mpassa pritoke rijeke Ogooué, u koju uvire par km nizvodno. Od glavnog grada Librevilla sa kojim je povezan Transgabonskom željeznicom je udaljen 780 km jugoistočno.

## Historija

Franceville je osnovao je 20. juna 1880. francuski istraživač Pierre Savorgnan de Brazza tokom svoje druge ekspedicije po Kongu.

Kako je Brazza na svom povratku rijekom 1881. osnovao Ntamo - budući Brazzaville, fokus francuske kolonizacije se prebacio na puno dostupniji Kongo, pa je Franceville pao u zaborav.
Jedino je katolička misija osnovana 1897., održavala francusku prisutnost.

Franceville je početkom 20. vijeka bio selo od par koliba, jer do njega nije bilo cesta, pa je od 1925. do 1946. administrativno pripadao koloniji Moyen Congo, 
kojoj je bio bliži.

Otkriće urana i mangana i njihova eksploatacija početkom 1960-ih pretvorile su Franceville u jedan od najvažnijih ekonomskih centara 
Francuske Ekvatorijalne Afrike.

Mangan se izvozio željeznicom do kongoanske luke Pointe-Noirea. 
Rast grada nastavio se i nakon nezavisnosti, jer je bio miljenik predsjednika Omara Bonga, koji je podigao i rezidenciju u njemu.

Franceville je 1972. proglašen općinom, a već slijedeće 1973. podignut je internacionalni aerodrom.

## Privreda
Pored rudarstva Masuku ima i nešto industrije; pivovaru, tvornicu baterija i tvornicu toaletnog papira.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mairie de Franceville''
Mpassa

**Mpassa** znana i kao *Passa* je rijeka u Gabonu, duga 136 km desna pritoka rijeke Ogooué.

## Hidrologija

Mpassa izvire na Visoravni Bateke pored kongoanske granice u Provinciji Haut-Ogooué. 
Od tamo teče u u velikom luku prema sjeverozapadu do ušća u rijeku Ogooué mizvodno od grada Masuku.

Porječje rijeke  površine od 6,500 km² prostire se po Provinciji Haut-Ogooué.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mpassa River'' (na portalu Mapy)
Frane Baće

**Frane Baće** (Pakoštane, 3. listopada 1911. – Zagreb, 28. svibnja 1993.) bio je hrvatski slikar i grafičar i važna figura likovne umjetnosti NOB.

## Životopis

Rođen je u Pakoštanima kod Zadra 1911. godine. Akademiju likovnih umjetnosti u Zagrebu završio je 1934. godine. Predratni komunista.

Po odluci KPJ od 1942. godine radi na poluoslobođenom teritoriju Srbije, a od 1944. godine u Glavnom štabu Srbije.

Bio je vrstan pedagog, organizator i aktivan djelatnik Udruženja likovnih umjetnika Hrvatske. Bio je profesor na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu, na odsjeku grafike (1956. – 1982.), gdje je zajedno s Marijanom Detonijem 1956. osnovao Grafički odjel s dodiplomskim i postdiplomskim studijem. Iste godine bio je uz Vilka Glihu Selana i Ivana Švertaseka suosnivač Radionice za obradu plemenitih metala pri Školi primijenjenih umjetnosti u Zagrebu (danas Radionica primijenjenih umjetnosti d.d.). Uz grafiku i slikarstvo bavio se dizajnom stakla, obradom plemenitog metala, ilustracijama i opremom knjiga. Na Akademiji likovnih umjetnosti radio je sve do umirovljenja 1982.

## Izvori
Lela Čermak

**Lela Čermak** je bila hrvatska slikarka i partizanka.

Rođena je u Karlovcu 1921. godine. Kao sekretar SKOJ-a na Akademiji likovnih umjetnosti uhapšena je 1942. godine. Po osobađanju, već slijedeće 1943. godine odlazi u NOB-u. Isprva radi u redakciji lista »Naprijed«, a poslije u likovnoj grupi Kulturno-umjetničkog odjela ZAVNOH-a u Topuskom. Izlagala je na izložbama umjetnika-partizana Hrvatske u NOB-i. 

Diplomirana je Akademiju likovnih umjetnosti u Zagrebu 1954. godine.

## Izvor
Josip Janda

**Josip Janda**, poznat kao Jozo ili **Joso Janda**, je bio hrvatski slikar i partizan.

Rođen je u Kaptolu kraj Slavonske Požege 1911. godine. Akademiju likovnih umjetnosti završio je 1938. godine u Zagrebu. Kao levičar hapšen 1941. godine. Sudjelovao je u NOB-i od 1943. godine, gdje je djelovao kao scenograf Kazališta narodnog oslobođenja.

## Izvor