open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Henri Poincaré

**Jules Henri Poincaré** (Nancy, 29. travnja 1854. – Pariz, 17. srpnja 1912.) je bio francuski matematičar, fizičar i filozof znanosti. Poincaré se često naziva polihistorom, a u matematici i *Posljednjim univerzalistom*, s obzirom da je bio posljednji matematičar koji je doprinio na svim poljima te znanosti. 

Kao matematičar i fizičar, Poincaré je dao niz originalnih i fundamentalnih doprinosa čistoj i primijenjenoj matematici, matematičkoj fizici i nebeskoj matematici. Isto tako, formulirao je i Poincaréovu konjekturu, koja je sve do 2002. - 2003. godine bila jedan od najpoznatijih neriješenih problema u matematici. Prilikom svog proučavanja problema triju tijela, Poincaré je postao prva osoba koja je otkrila deterministički kaos, čime je postavio temelje modernoj teoriji kaosa. Također se smatra jednim od osnivača topologije.

Poincaré je naglasio važnost činjenice da se zakoni fizike ne mijenjaju u sklopu različitih transformacija te je postao prvi čovjek koji je Lorentzove transformacije predstavio u njihovom modernom, simetričnom obliku. Poincaré je otkrio preostale relativističke transformacije brzine te ih je zabilježio u pismo, što ga je 1905. godine poslao nizozemskom fizičaru Hendriku Lorentzu. Time je stekao savršenu nepromjenjivost svih Maxwellovih jednadžbi, što je bio ključni korak u formuliranju teorije specijalne relativnosti. 

Tokom svog života, Poincaré je bio dobitnik nekoliko relevantnih nagrada svoga vremena, s tim da mu Nobelova nagrada za fiziku nikada nije uručena, unatoč ukupno 49 prijedloga u periodu od 1900. do 1912. godine. Poincaré je tako ostao najpredlaganiji znanstvenik koji nikada nije dobio nagradu. Dva su razloga takvog ishoda. Prvi je, svakako, Poincaréova smrt 1912. godine, a drugi je činjenica da je Akademija, u tom razdoblju, preferirala eksperimentalne fizičare. 

Njemu u čast nazvana je Poincaréova grupa, koja se danas koristi u fizici i matematici.
Zosim iz Panopolisa

**Zosim iz Panopolisa** (Panopolis, danas Akhmim, o. 350. - ?, o. 420.), antički grčki mistik i alkemičar. Napisao je najstarija sačuvana alkemijska djela, koja su u arapskom prijevodu otkrivena 1955. godine.

Od njegova velikog alkemijskog djela *Cheirokmeta*, u dvadeset i osam knjiga, sačuvali su se samo dijelovi iz kasnijih prijepisa.

## Napomene


## Literatura

* *Grdenić, Drago, Alkemija, Zagreb, 2003.*
Nicolas Flamel

**Nicolas Flamel** (Pontoise, 1330. - Pariz, 1417.), francuski bilježnik i alkemičar. Njegov je život i djelovanje posthumno postalo dio legende, jer mu se pripisuje navodno otkrivanje Kamena mudraca.

Prema tradiciji, tajnu otkrivanja alkemijske vještine naučio je od Leona, židovskog preobraćenika, na putu u Santiago de Compostelu. Nakon smrti stekao je reputaciju najuspješnijeg europskog alkemičara, koji je uspio napraviti Kamen mudraca i postići besmrtnost.

## Biografija

Nicolas Flamel je živio i djelovao u Parizu kao prepisivač te je na taj način došao u kontakt s rijetkim knjigama i dokumentima. Oko 1360. godine nabavio je alkemijsku knjigu oslikanu čudnim slikama. Na naslovnici bilo je napisano zlatnim slovima:

*Abraham Židov, vladar, svećenik, levit, astrolog i filozof, obraća se narodu židovskome kojega gnijev Božji razasu među Galima.*

Budući da je knjiga bila napisana na hebrejskom, Flamel se dugo vremena mučio da otkrije njen sadržaj. Naposljetku je, na purtu u Španjolsku, sreo jednog židovskog preobraćenika koji mu je protumačio ono što je pisalo u knjizi. Koristeći se knjigom, navodno je, nakon tri godine rada, 17. siječnja 1382. godine, točno u podne, uspio izvesti alkemijski pokus pretvorbe žive u čisto srebro. Jedini svjedok toga sumnjivog uspjeha bila je njegova supruga Perrenelle.

Uskoro je postao štičenikom princeze Blanche d'Evreux od Navarre, kasnije supruge francuskog kralja Filipa VI., koja je i sama bila poznata kao "stručnjak u kemijskim znanostima".

Navodno je, kao rezultat uspješnih alkemijskih pretvorbi, stekao znatno bogatstvo. Početkom 15. stoljeća, posjedovao je, samo u Parizu, više od dvadeset kuća i parcela. Veći dio svog bogatstva, a budući da nije imao djece, utrošio je čineći dobra djela. Zajedno sa ženom osnovao je četrnaest bolnica, sedam crkava i tri kapelice.

Flamel je umro 1417. godine, no s vremenom se proširila legenda o tome da on i njegova žena nisu umrli, već da su otkrili tajnu besmrtnosti, čemu pridonosi činjenica da im je grobnica prazna.

## U popularnoj kulturi

* Nicolas Flamel spominje se u fantastičnoj knjizi J. K. Rowling *[[Harry Potter and the Philosopher's Stone|Harry Potter i Kamen mudraca]]*, mada se ne pojavljuje kao lik.

## Napomene


## Literatura

* *Baigent, Michael i Leigh, Richard, Eliksir i kamen: nasljeđe magije i alkemije, Zagreb, 2000.* 
* *Grdenić, Drago, Alkemija, Zagreb, 2003.* 

## Vanjske veze

* Biografija Nicolasa Flamela
Enoh

::Pogledajte također Henok, Kajinov sin.

**Henok** ili **Henoh** (hebr. חֲנוֹךְ, grč. Ενώχ, arap. دريس)), po biblijskoj tradiciji sedmi po redu patrijarh, sin Jeredov i otac Metušalahov (*Post* 5,18-24). Drugi je Henok bio Kajinov sin.

Iako se samo kratko spominje u Knjizi postanka, Henok je postao neizostavan dio židovskog, a posredno i djelomično i kršćanskog misticizma. Za njega se u Bibliji kaže da je bio pravedan ("hodio je s Bogom"), a ne spominje se da je umro, nego ga je "Jahve uzeo k sebi". O njegovom uznesenju na nebo gdje je, prema tradiciji, otkrio tajne zagrobnog života, opisao anđele, mesijanska viđenja i posljednji sud, nastale su drevne legende.

Henok je glavni lik hebrejske apokrifne apokaliptične književnosti. Pripisuje mu se apokrifni spis *[[Knjiga proroka Henoka|Henokova knjiga]]*, napisana vjerojatno u 2. stoljeću pr. Kr., a sačuvana u etiopskom prijevodu i grčkim fragmentima.

## U kršćanstvu

Henok je, s obzirom na svoju kasniju apokrifnu reputaciju, dosta kratko spomenut u starozavjetnoj Knjizi Postanka (*Pos 5,18-24*) te nabrojen u Prvoj knjizi Ljetopisa (1 Ljet 1-1,5), kao sedmi nakon Adama, iza svoga oca Jareda. Zbog svoje pravednosti nije umro kao njegovi preci, već ga je Bog uzdignuo na nebo. Ukratko, o Henoku u Bibliji stoji zapisano sljedeće:

U Novom zavjetu nalaze se tri reference na starozavjetnog proroka Henoka. Prvo se kratko spominje u Evanđelju po Luki (*Lk 3,37*), u dijelu gdje se nabraja Isusovo rodoslovlje od Adama do Josipa. Zatim se drugi put spominje u Poslanici Hebrejima (*Heb 11,5*), gdje stoji:

Treći spomen nalazi se u Judinoj poslanici (*Jd 1,14-15*) u kojoj piše sljedeće:

Suvremeni znanstvenici vjeruju da je ovaj odlomak preuzet iz prvog poglavlja Henokove knjige, koja je dio etiopskog pravoslavnog kanona.

## U islamu

U Kuranu se spominje dvaput kao prorok pod imenom Idris:
"I Ismailu, i Idrisu, i Zulkiflu, a svi su oni bili strpljivi." (El-Enbija’:85)

"I spomeni u Knjizi Idrisa! On je bio istinoljubiv, vjerovjesnik, i Mi smo ga na visoko mjesto digli." (Merjem:56-57)

Kuran ne donosi detalje iz njegova života, niti njegovo poučavanje, a ne spominje niti povjesni period u kojem je živio.

## Apokrifne Henokove knjige

Tradicija je Henoku pripisala autorstvo nad tri apokrifne knjige:
* Prva je *Knjiga proroka Henoka*, koja se nalazi u kanonu Etiopske Crkve, a datira se u vrijeme između 3. st. pr. Kr. i 1. st. po. Kr. U njoj su zapisane vizije raja i pakla. Premda ova knjiga nije ušla ni u židovski niti u kršćanski kanon, te se s vremenom izgubila na Zapadu, njen sadržaj je uvelike oblikovao judeo-kršćansku mističnu tradiciju.
* Druga knjiga nalazi se u sastavu staroslavenske Biblije datirane u prva stoljeća nove ere.
* Treća knjiga je kabalistički tekst iz 5. stoljeća.

## Napomene


## Literatura

* *Biblija, Sveto pismo Staroga i Novoga zavjeta, Hrvatsko biblijsko društvo, Zagreb/Sarajevo, 2007.*  
* *Laurence, Richard, Knjiga proroka Henoka, TELEdisk, Zagreb, 2002.* 
* *Opća enciklopedija, sv. III, JLZ, Zagreb, 1977.*
* *Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka, sv. VIII, Zagreb, 2005.* 

## Vanjske veze
Knjiga proroka Henoka

**Knjiga proroka Henoka**, starozavjetna apokrifna knjiga koja nije dijelom kršćanskog i židovskog kanona, ali je sačuvana u kanonu Etiopske pravoslavne Crkve. Autorstvo knjige pripisano je Henoku, sedmom patrijarhu, a napisana je u 2. ili 1. stoljeću pr. Kr.

Unatoč tomu što nije dio židovskog, kao ni kršćanskog kanona, predstavljala je veoma utjecajan izvor za rane židovske i kršćanske mislioce. Neke od poznatih tema, poput *palih anđela*, uskrsnuća i Sudnjeg dana, prvi put su se pojavile upravo u ovome djelu.

## Historija

Henokova knjiga predstavlja jedna od najvećih sačuvanih pseudoepigrafskih djela; bila je štovana sve do 4. stoljeća kada je proglašena apokrifom, izbačena iz kanona i prepuštena zaboravu. Međutim, u 2. stoljeću Irenej i Klement Aleksandrijski nisu dovodili u pitanje njenu svetu narav, dapače, pozivali su se na njene odlomke. Origen knjizi također pripisuje vjerodostojnost, ali poput Tertulijana, naglašava kako to djelo nije jednoglasno prihvaćeno od strane Crkve.

Henokova knjiga je bila gotovo tisuću godina Europljanima gotovo nepoznata, izuzmemo li fragmente koje je sačuvao *Georgius Syncellus* (oko 792.), no usprkos tome veoma je utjecala na kršćansku tradiciju, budući da većina kršćanskih vjerovanja o raju, paklu, anđelima i demonima, potječe upravo iz tog djela.

Knjiga bi bila zauvjek izgubljena da slučajem nije završila u kanonu Etiopske pravoslavne Crkve. Naime, oko 500. godine ta je drevna hebrejska knjiga prevedena iz ranijeg grčkog prijevoda na etiopski jezik. Knjigu je 1773. godine u Abesiniji otkrio škotski istraživač James Bruce i donio jedan njen primjerak u Englesku. Godine 1821. preveo ju je na engleski i predstavio javnosti dr. Richard Laurence, nadbiskup Cashela. Knjiga je izazvala veliku pozornost europske javnosti, te je uskoro prevedena i na druge europske jezike.

## Sadržaj

## Napomene

## Literatura

* *Laurence, Richard, Knjiga proroka Henoka, TELEdisk, Zagreb, 2002.*
Nicolas Flamel (razvrstavanje)

**Nicolas Flamel** može značiti:

* Nicolas Flamel, francuski alkemičar s prijelaza iz 14. u 15. stoljeće.
* Nicolas Flamel (Harry Potter), književni lik, nastao po uzoru na povijesnu osobu, koji se spominje u romanu J. K. Rowling, *[[Harry Potter and the Philosopher's Stone|Harry Potter i Kamen mudraca]]*.
Arnaldo iz Villanove

**Arnaldo iz Villanove** (lat. *Arnaldus de Villa Nova*) (Valencija, o. 1235. - Genova, 1311.), španjolski liječnik, alkemičar i astrolog. Podrijetlom je iz pokrajine Katalonije, no neki istraživači tvrde da se rodio u gradu Villaneuve u francuskoj pokrajini Provansi.

## Biografija

Školovanje je započeo kod dominikanaca u rodnoj Valenciji, a studij medicine završio je u Napulju. Prevodio je s arapskog na latinski, a znao je i grčki i hebrejski te se susretao s mnogim djelima iz područja medicine, astrologije i alkemije.

Veći dio života proveo je putujući, jer su ga kao uspješna liječnika zvali mnofgi duhovni i svjetovni uglednici. Od aragonskog kralja dobio je, kao zahvalu za liječničke usluge, dvorac u Tarragoni i katedru medicine na sveučilištu u Montpellieru.

Zaslužan je za prevođenje mnogih arapskih medicinskih djela, uključujući ona Avicene, kao i arapske prijevode grčkog liječnika Galena. Od mnogih alkemijskih knjiga koja mu se pripisuju, sigurno je autor jedino knjige "Pitanja što bitna što sporedna za Bonifacija VIII." (*Questiones tam essentiales quam accidentales ad Bonifacium VIII.*).

Umro je na brodu na putu od Napulja do Genove.

## Djela

* "Pitanja što bitna što sporedna za Bonifacija VIII." (*Questiones tam essentiales quam accidentales ad Bonifacium VIII.*)
* "Blago blaga, ružičnjak filozofa i najveća tajna svih tajni" (*Rosarium philosophorum*)
* "Flos florum" (*Cvijet cvjetova*)
* "Novum lumen" (*Novo svjetlo*)
* "Praktični pregled" (*Practica summaria*)
* "Knjižica o kuđenju crne magije" (*Epistola ad episcopum valentinum de reprobatione nigromantiae fictionis*)

## Napomene


## Literatura

* *Grdenić, Drago, Alkemija, Zagreb, 2003.*
Pietro Bono

**Pietro Bono** (lat. *Petrus Bonus*), talijanski srednjovjekovni liječnik i alkemičar. Djelovao je na području Istre i Trogira u 14. stoljeću.

Napisao je alkemijsko djelo *Pretiosa margarita novella* (o.1330).
Dion Fortune

**Dion Fortune**, pravim imenom **Violet Mary Firth Evans** (Llandudno, 6. prosinca 1890. - London, 8. siječnja 1946.), velška književnica, medij i okultistkinja. Pseudonim *Dion Fortune* uzela je prema obiteljskom sloganu "Deo, non fortuna" (lat. *S Bogom, ne sudbinom*).

## Biografija

Rodila se u Walesu u obitelji Arthura, pravnika i majke, kršćanske iscjeliteljice.
Sa dvadest godina doživjela je nervni slom, koji je prema njenom vlastitom kazivanju, psihičkim napadom uzrokovala njena poslodavka o čemu je pisala u knjizi *Psihička samoobrana*. Nakon toga počela se zanimati za psihoanalizu i okultizam.

S vremenom je prišla Teozofskom društvu i Hermetičkom redu Zlatne zore, te je počela pisati publikacije i kmnjige kojima je pridonjela razvoju zapadne hermetičke tradicije. Iza 1921. godine istupila je iz Zlatne zore i zajedno s istomišljenicima osnovala "Zajednicu unutarnjeg svijetla".

## Djela

* Ezoterična filozofija ljubavi i braka (*The Esoteric Philosophy of Love and Marriage*), 1924.
* "Mistična kabala" (*The Mystical Qabalah*), 1935.
* "Kozmička doktrina" (*The Cosmic Doctrine*), 1949.
* "Primjenjena magija" (*Applied Magic*), 1962.
* "Psihička samoobrana" (*Psychic Self-Defense*), 1971.
* "Glastonbury: Avalon srca" (*Glastonbury: Avalon of the Heart*), 1986. 
* "Krug sile" (*The Circuit of Force*), s Garethom Knightom 
* "Trening i rad inicijata" (*The Training and Work of an Initiate*), s Garethom Knightom
* "Uvod u ritualnu magiju" (*An Introduction to Ritual Magic*), s Garethom Knightom, 1997.
* "Što je okultizam?" (*What Is Occultism?*), 2001.
* "Mistična meditacija na kršćanskim korijenima" (*Mystical Meditations on the Christian Collects*), 2006.

## Napomene

## Literatura

* *Fortune, Dion, Psihička samoobrana, Zagreb, 1983.*

## Vanjske veze

* O Dion Fortune 
* Goldendawnpedia.com - biographies  
* Sažeta biografija  
* themystica.com - Dion Fortune
Čarobnjak (razvrstavanje)

**Čarobnjak** može označavati:
* čarobnjak (ili mag), osoba koja primjenjuje okultna znanja ili posjeduje sposobnost korištenja natrprirodnim silama;
** čarobnjaci iz Tolkienove Srednje Zemlje (Međuzemlje)
* čarobnjak (softver), korisnički interfejs koji služi za pomaganje ili davanje uputstva neiskusnim korisnicima softvera
Michael Scot

**Michael Scot** (lat. *Michael Scotus*) (Balwearie, o. 1175. - 1236.), škotski srednjovjekovni učenjak, filozof, astrolog i alkemičar, a moguće je da je bio i doktor teologije. Prevodio je djela s arapskog i hebrejskog, između ostalog, istaknuo se prijevodom Aristotela i Ibn Rušdovih komentara Aristotelovih djela.

## Biografija

Scot je isprva studirao u katedralnoj školi u Durhamu, pa u Oxfordu i Parizu, da bi potom nastavio školovanje, a zatim i djelovanje u Toledu, gdje se stekao ugled astrologa i prevoditelja. Tu prevodi arapske filozofe i priziva duh Averoesa, da bi mu objasnio zamršene misli iz njegovih knjiga.

Oko 1220. godine otišao je iz Toleda na Siciliju, gdje je djelovao u Palermu, kao prevoditelj, mag i astrolog na dvoru kralja Obaju Sicilija, Fridrika II., promicatelja znanosti i osnivača Napuljskog sveučilišta. Istovremeno, postao je svećenik i bio je ađutant dvojice papa, Honorija II. i Grgura IX.

Godine 1224. odbio je položaj biskupa Cashela u Irskoj koji mu je ponudio papa Honorije III. i ostao u Italiji na Fridrikovu dvoru.

## Prevoditeljski rad

Godine 1217. preveo je Alpetragiusov *[[Liber astronomiae]]*, prvo djelo koje opisuje Aristotelov astronomski sustav, a u isto vrijeme preveo je i Aristotelovo djelo *De animalibus*.

Potom je otišao iz Toleda u Bolognu, a uskoro je njegov rad zapazio kralj Fridrik II. koji ga je angažirao kao kraljevskog astrologa i prevoditelja. Na kraljevskom dvoru je nastavio prevoditi Aristotelova djela, a upoznao se i s Aviceninim i Averroesovim izvornim djelima.

## Djela
* *Liber Introductorius sive Indicia Quaestionum*
* *Liber Particularis*
* *Physiognomia et de Hominis Procreatione*
* *Phisionomia*

## U legendi

Michael Scot je, još za života, došao na loš glas kao crni čarobnjak i vještac, tako da ga je Dante u svom *[[Divina Commedia|Paklu]]* (XX, 115), smjestio zajedno s vračevima i lažnim prorocima, a Boccaccio ga je u *[[Decameron|Dekameronu]]* (8. dan, 9. priča) predstavio kao varalicu. Takvim optužbama je i sam pripomogao pričajući i čitajući knjige o magiji, iako je osobno bio protiv nekromancije i crne magije. Jednako tako, vjerovao je u djelotvornost metoda divinacije, mada su bile zabranjene i smatrane zlima, a ujedno je i pisao o alkemiji i magijskim vještina, predstavljajući ih kao istinite, uz ogradu kako se ipak protive kršćanskoj nauci.

## Napomene


## Literatura

* *Alighieri, Dante, Božanstvena komedija, Zagreb, 2004.* 
* *Baigent, Michael i Leigh, Richard, Eliksir i kamen: naslijeđe magije i alkemije, Stari Grad, Zagreb, 2000.* 
* *Bobrick, Benson, Sudbonosno nebo, Povijest astrologije, Naklada Ljevak, Zagreb, 2007.* 
* *Glavurtić, Miro, Satana, Sion, Zagreb, 2002.* 
* *Grdenić, Drago, Naklada Jesenski i Turk, Alkemija, Zagreb, 2003.* 
* *Thorndike, Lynn, A history of magic and experimental science, volume II, Columbia University Press, New York, 1923.* 

## Vanjske veze

* Michael Scot: Škotski čarobnjak 
* Catholic encyclopedia  
*
Picatrix

**Picatrix** (arap. *Ghâyat al-Hakîm fi'l-sihr*, غاية الحكيم) je arapski astrološki i magijski grimorij. Rukopis sadrži tekstove astralne i simpatetičke magije, a nastao je najvjerojatnije na islamskom području Iberijskog poluotoka, u 12. stoljeću. Djelo je prevedeno na španjolski 1256. godine odredbom kastiljskog kralja Alfonsa X. Mudrog.

Picatrix je opsežna knjiga astrološke magije napisana na arapskom jeziku u Andaluziji, prema tradiciji, oko 1000. godine, a pripisuje se andaluzijskom matematičaru Maslama al-Majritiju († o.1007.). Samo djelo je spoj arapskog misticizma i hermetičke filozofije. Sastoji se od četiri knjige. U sadržaju se iznose magične formule za pojedine vrste djelovanja, magične slike i talismane te uputstva za njihovo korištenje, daju se savjeti za uporabu i opisuje moć biljaka i dragog kamenja, kao i utjecaj planeta na čovjeka i okolinu. Ovaj grimorij je postao osobito značajan krajem 15. stoljeća kada su ga proučavali noovoplatonisti poput Marsilija Ficina (1433.-1499.), Pica della Mirandole (1463.-1494.), Johann von Tritheim (1462.-1516.) (spominje ga u *Steganographiji* i *Antipalus Maleficiorum*) i Corneliusa Agrippe (1486.-1535.).

Jednu kopiju tog djela (*Sloane MS 3679*), koja se danas čuva u Britanskoj knjižnici, koristili su i proučavali engleski astrolozi i okultisti Simon Forman (1552.-1611.), Richard Napier (1559.-1634.), Elias Ashmole (1617.-1692.) i William Lilly (1602.-1681.).

## Napomene


## Vanjske veze

* Picatrix - renaissanceastrology.com  
* Twilit Grotto - Picatrix  
* Picatrix - astrologer.com  
* Picatrix - demagia.com
Abraham ibn Ezra

**Abraham ben Meir ibn Ezra** (heb. אברהם אבן עזרא), poznat i kao **Aben-Ezra** (Toledo, Španjolska, o. 1092. – Calahorra, Španjolska, 28. siječnja 1167.), židovski rabin, filozof i astronom. Bio je i vrstan matematičar, astrolog, lingvist i pjesnik.

## Biografija
Prva četiri desetljeća života proveo je u Španjolskoj gdje je bio poznat kao pjesnik i mislilac. Živio je u Córdobi, gdje se družio s nekima od najutjecajnijih španjolskih Židova, Jozefom ibn Zadikom i Judom Ha-Levijem. Od 1140. godine putovao je po Italiji, te živio u Rimu, Lucci, Mantovi i Veroni. Godine 1155. odlazi u Provansu, gdje je napisao knjigu o Božjim imenima. Poslije je otputovao u Rouen na sjeveru Francuske i Londonu, a putovao je i po sjevernoj Africi, osobito po Egiptu. Bio je izvrstan poznavatelj biblijske egzegeze, prevodio je s arapskog na hebrejski, pisao religiozne pjesme, djela o matematici i astronomiji, a izrađivao je i horoskope.

## Reference

## Literatura
* *Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka*, sv. IX, Zagreb, 2006. 

## Vanjske veze

* Stanford Encyclopedia of Philosophy 
* Jewish Encyclopedia
Ars notoria

**Ars Notoria** je srednjovjekovni grimorij koji pripada *[[Salomon|Salomonovom ciklusu]]*. Najstariji poznati rukopis potječe iz 13. stoljeća, a moguće je i da je starijeg postanka, budući da je zasnovan na starijim izvorima. Postoji mogućnost da je jedan drugi magijski priručnik, *[[Knjiga zakletvi pape Honorija|Liber Juratus]]*, utemeljen na ovom rukopisu. Ars Notoria se često navodi kao jedna od knjiga Lemegetona, iako je u prošlosti tvorila zasebnu magijsku knjigu.

## Napomene
Arbatel de magia veterum

**Magijski Arbatel** (lat. *Arbatel de magia veterum*) je magijski priručnik tiskan u Baselu 1575. godine. Ovo djelo spominje dr. John Dee u svojoj knjizi *Mysteriorum Libri*.

Knjiga je prvi put tiskana 1575. u gradu Baselu u Švicarskoj. Autor teksta je nepoznat, no pretpostavlja se da bi mogao biti podrijetlom iz Italije, jer je sadržaj pod utjecajem kršćanske, a ne židovske tradicije. Engleski prijevod datira iz 1655. godine.

Knjiga se prvotno sastojala od devet svezaka, od kojih je sačuvan samo jedan koji se bavi temeljnim zakonima magije. U knjizi se detaljno spominju olimpijski duhovi koji lutaju zrakom i među zvijezdama te upravljaju svijetom. Opisuje se stodevedeset i šest olimpijskih područja kojima upravlja sedam glavnih duhova (*Aratron*, *Betor*, *Faleg*, *Oh*, *Hagit*, *Ofiel* i *Ful*). Svaki od duhova je u analogiji s jednim od sedam astroloških planeta i moguće ih je zazivati pomoću sigila i rituala.

U *Arbatelu* se navodi kako izvori okultne mudrosti izviru iz Boga, duhovne esencije i prirode, ali mogu i od zlih duhova iz pakla i od elementarnih duhova. U prošlosti se, unutar okultističkih krugova, vjerovalo da je *Arbatel* jedan od najboljih autoriteta po pitanju duhovnih esencija i njihovih moći te stupnjeva.

## Napomene

## Literatura

* *Havens, Nigel, Tradicija čarobnjaštva, Nova Arka, Zagreb, 1996.* 

## Vanjske veze

* Joseph H. Peterson - Arbatel
Lester B. Pearson

**Lester Bowles "Mike" Pearson**, PC, OM, CC, OBE (Toronto, 23. travnja 1897. - Ottawa, 27. prosinca 1972.) je bio kanadski profesor, povjesničar, diplomat i političar, dobitnik Nobelove nagrade za mir 1957. godine zbog organiziranja kriznih snaga Ujedinjenih naroda s ciljem rješavanja Sueske krize. Od 22. travnja 1963. do 20. travnja 1968., obnašao je dužnost 14. premijera Kanade, vodeći tako dvije uzastopne, manjinske vlade liberala nakon izbora 1963. i 1965. godine. 

Tijekom njegova dva mandata, liberalna vlada je u Kanadu uvela opće zdravstveno osiguranje, studentski zajam, kanadski mirovinski plan, Red Kanade i aktualnu zastavu Kanade. Pearson je također osnovao Kraljevsku komisiju o dvojezičnosti i bikulturalizmu te se oštro protivio ulasku Kanade u Vijetnamski rat. Potonja politika stvorila je tenzije između Perasona i tadašnjeg američkog predsjednika Johnsona, koji je Pearsona fizički napao prilikom susreta. Isto tako, 1967. godine, njegova vlada donijela je i zakon znan kao C-168, koji je *de facto* ukinuo smrtnu kaznu u Kanadi (ograničivši ju na tek malen broj težih kaznenih djela, ali ona nikada nije primijenjivana na njih te je konačno ukinuta 1976. godine). Zbog ovih poteza na domaćoj političkoj sceni, kao i zbog ključnog doprinosa na polju rada Ujedinjenih naroda i međunarodne politike, Pearson se danas smatra jednim od najutjecajnijih kanadskih političara XX. stoljeća.
Athame

**Athame** je ritualni nož s dvostrukim sječivom koji se upotrebljava u ceremonijalnoj magiji i wiccanskim obredima.

Spominje se, kao obredni predmet, u srednjovjekovnom grimoriju *[[Ključ kralja Solomona|Ključ kralja Salomona]]*, a Gerald Gardner (1884.-1964.) preuzeo ga je kao važan alat u religijskim obredima Wicce.
L’Heptaméron

***L’Heptaméron*** je zbirka novela francuske kraljice Margarete Navarske posthumno objavljena 1558. godine. Sastoji se od 72 priče koje povezuje okvirna pripovijest, a kao očigledni uzor je poslužila zbirka Decameron Giovannija Bocaccia; autorica je, slično kao i Bocaccio, planirala napisati 100 priča, ali je u tome spriječila smrt. Mnoge od priča se bave ljubavlju, požudom, nevjerom i drugim seksualnim temama, a jedna od njih je inspirirana stvarnim događajima vezanim za slučaj plemkinje Marguerite de La Rocque.

## Vanjske veze
* La Méditation narrative dans l’Heptaméron*** 
* Lucien Febvre. Autour de l’Heptaméron *** 
* L'Heptaméron sur le site Gallica 
* La première édition illustrée de l'Heptaméron, Amsterdam, 1698, sur Utpictura18
Israel Regardie

**Israel Regardie**, pravim imenom **Francis Israel Regudy** (London, 17. studenog 1907. - Sedona, Arizona, 10. ožujka 1985.), engleski okultist, okultni autor i učenik Aleistera Crowleyja. Jedan je od najvažnijih okultista 20. stoljeća i glavni izvor informacija o radu i učenju Hermetičkog reda Zlatne zore.

## Biografija

Rodio se u Londonu 1907. godine u obitelji židovskih imigranata. Poslije Prvog svjetskog rata, obitelj se 1921. preselila u SAD naselivši se u gradu Washingtonu.

Mladi Israel Regardie školovao se u Washingtonu i Philadelphiji. Tijekom školovanja počeo se zanimati za teozofske radove Helene Petrovne Blavatsky, yogu i hindu filozofiju. Također, pronašao je učitelja koji ga je podučavao hebrejskom.

Godine 1926. pristupio je američkom rozenkrojcerskom redu i tu se zainteresirao za okultizam i radove Aliestera Crowleyja. Uskoro se upoznao s njim i 1928. otišao u Pariz gdje je postao njegov tajnik. Istovremeno, nastavio je proučavati kabalu te magijske knjige i rukopise želeći ovladati tajnim znanjima.

Poslije povratka u London izdao je nekoliko djela na temu okultnog, iz čega se izdvaja knjiga *Drvo života*, temeljena na učenjima reda *Zlatne zore*, koja je predstavljala dotad najobuhvatnije i najrazumljiviije djelo o praktičnoj magiji.

Regardie je 1933. pristupio hermetičkom redu *Stella Matutina*, jednom od nasljednika ugašene Zlatne zore, no istupio je već sljedeće godine zbog sukoba unutar reda. Iste godine razišao se s Crowleyjem koji je upao u financijske poteškoće. U međuvremenu, nastavio je pisati (*Umijeće istinskog ozdravljenja*, *Kamen mudraca*), a počeo je i studirati psihoanalizu u Londonu.

Godine 1937. prekršio je zavjet tajnosti i objavio knjigu *Zlatna zora* u kojoj je objelodanio rituale i učenja Zlatne zore. Taj potez izazvao je nezadovoljstvo u ezoterijskim krugovima koji su se protivili javnom objavljivanju svojih tajnih učenja i praksi. Iste godine vratio se u SAD i učlanio u *Chiropractic College* u New Yorku kako bi studirao psihologiju. Poslije diplomiranja 1941. stupio je u američku vojsku i služio do kraja Drugog svjetskog rata. Tijekom tog vremena počeo se zanimati za kršćanski misticizam o čemu je 1946. objavio knjigu *The Romance of Metaphysics*.

Nakon napuštanja vojne službe naselio se u južnu Kaliforniju i objavio još nekoliko knjiga (*Kako se prave i koriste talismani*, *Osnove praktične magije* i dr.).

Pred kraj života odselio je u Arizonu gdje je umro od posljedica srčanog udara 1985. godine.

## Bibliografija

* Legenda o Aliesteru Crowleyju (*The Legend of Aleister Crowley*), 1930. (s P.R. Stephensonom)
* Drvo života (*The Tree of Life*), 1932.
* Zlatna zora (*The Golden Dawn*), 1937.
* Srednji stub (*The Middle Pillar*), 1938.
* *The Art of True Healing*
* Kamen mudraca (*The Philosopher’s Stone*)
* Kako se prave i koriste talismani (*How to Make and Use Talismans*)
* Ceremonijalna magija (*Ceremonial Magic*), 1980.

## Napomene


## Vanjske veze

* controversial.com  životopis Israela Regardija
* Israel Regardie
Kristalomancija

**Kristalomancija** ili **kristalomantija** je metoda proricanja sudbine i događaja uz pomoć kristala. U tu svrhu obično se koriste kristalne kugle, zdjele s vodom, ogledala ili slični predmeti u kojima se odražavaju oblici. Prema vjerovanju, osoba koja proriče u stanju je transa dok stupa u kontakt s duhovima ili demonima koji joj prenose poruke.
Heptameron (grimoar)

**Heptameron** (lat. *Heptameron seu Elementa magica*, *heptameron* - sedam dana) je grimorij kojeg tradicija pripisuje Pietru d'Abanu iz (1250.-1316.). Međutim, malo je vjerojatno da je on doista autor, premda mu je prilično rano pripisana magijska reputacija.

Knjiga donosi detaljne obrede za prizivanje anđela za svih sedam dana u tjednu, a rituali uključuju primjenju svete vode, pentakla, mača, mirisa i drugih magijskih alata.

## Historija

Najranije izdanje ovog priručnika obredne magije datira iz Venecije, 1496. godina. Knjiga se kasnije pojavila kao dodatak u Agrippinoj knjizi *Opera omnia* u sastavu četvrtog dijela *De occulta philosophia*.

Postoje sličnosti između ovog djela, u poglavljima koja sadrže duhove planeta, i *[[Knjiga zakletvi pape Honorija|Knjige zakletvi pape Honorije]]* (lat. *Liber Juratus*), a postoje i podudarnosti sa knjigom *[[Sepher Raziel]]* te sa Ključem kralja Salomona.

## Napomene


## Literatura

* *Thorndike, Lynn, A history of Magic and Experimental Science, sv. II, Columbia University Press, New York, 1923.* 

## Vanjske veze

* Heptameron - esotericarchives.com  
* Heptameron - pdf
Kongamato

**Kongamato** je naziv za zagonetno krilato stvorenje koje se spominje u predajama naroda središnje Afrike. Osim tradicionalne predaje i nepotvrđenih svjedočanstava ne postoji nikakav dokaz o postojanju takvog letećeg gmaza. Najbrojnija "viđenja" u zadnjih stotinu godina potjeću iz Zambije, a slična stvorenja su i dio narodne predaje u Kamerunu (*olitiau*) i Gani (*sasabonsam*).

## Opis

Putopisac Frank H. Meland je putujući močvarnim područjem Džiundu koje se nalaze na sjeverozapadnu Zambije, uz granicu s Kongom i Angolom, priče o neobičnoj životinji zvanoj *kongamato*. Raspitujući se kod lokalnog stanovništva, dobio je detaljan opis tog stvorenja, za kojeg su domoroci tvrdili da je biće poput ptice, ali ne potpuno poput nje, već prije kao nekakav gušter s netopirskim krilima.

Biće je, prema opisu, imalo raspon krila od 120 do 215&nbsp;cm, tijelo bez perja s glatkom i golom kožom te glavu s zubatim kljunom. Urođenici vjeruju kako je stvorenje opasno i da prevrće čamce te da sam pogled na njega može dovesti do smrti.

## Historija

Kongamato je prvi put postao poznat u zapadnoj literaturi 1923. godine u putopisu Franka H. Melanda *In Witchbound Africa*. Dvije godine ranije, drugi je istraživač, Stany, također čuo priče o mitskom biću nalik pterodaktilu te se zaputio u bezuspješnu potragu za njim.

Godine 1925. novinar G. Ward Price i budući vojvoda od Windsora čuli su kako je jedan gmaz u močvari na području Zimbabvea napao jednog čovjeka, a 1928. je lovočuvar A. Blayney Percival pričao kako je otkrio čudne tragove životinje koja je navodno noću doletjela s Mount Kenye.

Godine 1942. pukovnik C. R. S. Pitman zabilježio je u svojoj knjizi *A Game Warden Takes Stock* kako se u Zambiji u graničnom području s Angolom i Kongom pripovijeda o zlokobnom letećem gmazu.

Još jedno viđenje zabilježeno je 1956. godine kada je inženjer J. P. F. Brown tvrdio da je vidio dva pretpovijesna stvorenja u letu iznad jezera Bangweulu u Zambiji.

## Napomene


## Literatura

* *McEwan, Karl S., Kriptozoologija: svijet zagonetnih životinja, Zagreb, 2004.*
Johann Weyer

**Johann Weyer** (lat. *Ioannes Wierus* ili *Piscinarius*) (Grave, 1515. - Tecklenburg, 24. veljače 1588.), nizozemski liječnik, demonolog i okultist. Bio je učenik i sljedbenik Heinricha Corneliusa Agrippe.

Među prvima je kritizirao lov na vještice, ukazujući na loše strane takve prakse. Napisao je djelo *De Praestigiis Daemonum et Incantationibus ac Veneficiis*, izdano u Baselu 1568. godine.

Godine 1577. tiskao je, kao dodatak djelu *De Praestigiis Daemonum*, katalog demona pod nazivom *[[Pseudomonarchia Daemonum]]*.

## Biografija

Rodio se u mjestašcu u Kneževini Brabant, dijelu habsburške Nizozemske. Pohađao je latinske škole u 's-Hertogenboschu i Leuvenu, da bi sa četrnaest godina postao Agrippin učenik u Antwerpenu.

Godine 1532. preselio se s Agrippom u Bonn pod zaštitu princa-biskupa Hermanna von Weida. Poslije Agrippine smrti studirao je medicinu u Parizu i Orleansu. Godine 1545. postao je gradski liječnik u Arnhemu, a 1550. u Clevesu, gdje je postao dvorski liječnik kneza Vilima Bogatog. Tu je napisao većinu svojih radova o demonima. Umirovljen je 1578. nakon čega se posvetio pisanju medicinskih radova.

## Napomene


## Vanjske veze

* Biographicon.com 
* O Johannu Weyeru  
* Answers.com - Johann Weyer
Asmodej

**Asmodej** (hebr. אשמדאי‎, *Ashmedai*; razoritelj), u iranskoj mitologiji, jedan od sedam zlih duhova. Osobito je poznat biblijskoj *[[Tobija (knjiga)|knjizi o Tobiji]]* (*Tob 3,8*), gdje se spominje kao demon protiv kojeg se bori arkanđeo Rafael.

Asmodej je trideset i drugi duh Goecije koji vlada nad sedamdeset i dvije legije. Podučava aritmetiku, astronomiju, geometriju i fiziku, odgovara na pitanja, može čovjeka učiniti nevidljivim, te otkriti skriveno blago.

## U Bibliji

Asmodej se spominje u starozavjetnoj knjizi o Tobiji, kao demon koji je opsjeo Saru, Raguelovu kći i ubio joj sedmero supruga, kako bi je imao za sebe. Njoj je u pomoć priskočio mladi Tobija koji ju je uz pomoć arkanđela Rafaela oslobodio demonske napasti.

## U ''Testamentu kralja Salomona''

Mit o Asmodeju zabilježen je i u starozavjetnoj pseudografskoj knjizi *Testament kralja Salomona*, nastaloj između 1. stoljeće i 3. stoljeća.

Prema legendi, Asmodej je Salomonu pomogao sagraditi Jeruzalemski hram, jer ga je ovaj podčinio uz pomoć magičnog prstena koji mu je dao arihovil]] radi zaštite od demona. Pri gradnji hrama, Asmodej nije koristio metalno oruđe. Nakon nekog vremena, Asmodej je uspio prevariti Salomona ukravši mu prsten, te ga je prognao i oduzeo mu prijestolje. Salomon je, međutim, uz pomoć drugih demona pokušao vratiti vlast, ali pao je pod njihov utjecaj i okrenuo se štovanju poganskih bogova.

## Izgled

Posjeduje muško i žensko utjelovljenje. U muškom obliku je ružan, ima krila, tri glave ( bikovsku, ovčju i ljudsku), zmijski rep, ogromna stopala s plivačkim kožicama poput pačjih i riga vatru. Prikazuje se kako sjedi na leđima zmaja, držeći u ruci zastavu i koplje.

## Napomene


## Literatura

* *[[Opća i nacionalna enciklopedija|Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka]], sv. II, Zagreb, 2005.* 
* *Knight, Thomas H., Demoni, Zagreb, 2003.* 

## Vanjske veze

* Catholic Encyclopedia 
* Jewish Encyclopedia
Taseografija

**Taseografija** ili **taseomancija**, vještina proricanja sudbine iz taloga kave ili listića čaja. Također, pojam se odnosi i na proricanje iz taloga vina.

Pojam taseografija potječe od francuske riječi *tasse*, što znači "šalica", a ta riječ potječe iz arapskog jezika.

Proricanje iz taloga čaja poznato je već u drevnoj prošlosti. Ta metoda proricanja razvijala se neovisno na različitim područjima, od Azije do Europe. Bila je poznata i upotrebljavana u antičkoj Grčkoj, na Bliskom Istoku, a povezivana je i s romskom tradicijom.

Proricanje iz taloga kave popularizirano je uporabom tog napitka na teritoriju Europe i Azije. Općenito, za proricanje iz taloga kave potrebno je nakon ispijanja kave položiti tanjurić na šalicu, okrenuti ga i ostaviti da se višak taloga spusti na tanjurić. Nakon određenog vremena, šalica se okreće i proučavaju se i interpretiraju obrasci i likovi koji su ostali na dnu šalice. Ova vrsta proricanja popularna je i na Balkanu.

## Napomene

## Vanjske veze

* Tea Leaf Reading ~ Tasseography
Dinastija Rjurikovič

**Rjurikoviči** (, , ), staroruska vladarska dinastija koju je u 9. stoljeću osnovao varjaški knez Rjurik. Isprva su vladali gradom Novgorodom, a zatim Kijevom i ostatkom proširene Kijevske Rusi.

Dinastija je bila veoma razgranata pa su brojni članovi obitelji vladali nad vazalnim teritorijima koji su povremeno izmicali nadzoru središnje vlasti u Kijevu. Početkom 12. stoljeća, Kijevska Rus' se raspala na niz manjih kneževina koje su se međusobno sukobljavale za prevlast nad Kijevom u želji da zadobiju vrhovnu vlast. Raspad kijevske države privremeno je zaustavio Vladimir II. Monomah († 1125.), ali već nakon njegove smrti nastavljene su borbe među pojedinim kneževima, članovima dinastije.

U 13. stoljeću razjedinjenu Kijevsku Rus' pokorili su Mongoli za čije vlasti raste utjecaj vazalne Vladimirsko-suzdaljske kneževine. Na zapadu je neovisnost zadržala Galičko-Volinjska Kraljevina koju su također predvodili vladari iz dinastije Rjurikovič.

## Dinastija Rjurikoviča u Moskvi

Jedan ogranak Rjurikoviča, porijeklom sa prostora Novgoroda, osnovao je na posljetku Veliku kneževinu Moskvu koja je odnjela primat ostalima, osobito 1380. godine, nakon prve velike pobjede nad Mongolima koju je izvojevao Dimitrije I. Donski. Moskovski Rjurikoviči postupno su nametali svoju vlast ostalim članovima loze koji su vladali samostalnim državinama.

Ipak, ova saznanja i dalje su predmet kontroverzi i rasprave jer povjesničari dvosmisleno tumače ulogu Mongola na tim središnjim ruskim zemljama početkom 14. stoljeća. Prema dijelu povjesničara Rjurikoviči su smaknuti sa trona, a tek se kasnije, slabljenjem mongolskog utjecaja, potenciralo naslijeđe Rjurikoviča. Prvi među velikim vladarima Moskve, Ivan Kalita navodno je imao mongolsko porijeklo te se pretpostavlja da je zaslužan za podređivanje lokalnog stanovništva mongolskim vlastima.

Moskovska dinastija Rjurikoviča s vremenom se do 1480. godine oslobodila mongolske dominacije, obranili se od posezanja poljsko-litavske države i Njemačkog reda te prevladali feudalnu anarhiju i ujedinili ruske zemlje pod vodstvom Moskve. Pobjedom nad Mongolima, Rusija se ujedinila pod vlašću Ivana III. Vasiljeviča Rjurikoviča.

Za vladavine Ivana IV. Groznog Rusija je ostvarivši znatna teritorijalna proširenja i ekonomski rast, što ga je potaklo da se 1547. okruni za cara. Poslije smrti Ivanovog sina Fjodora Ivanoviča izumrla je carska loza Rjurikoviča.

## Povezano
* Dinastija Romanov

## Napomene


## Literatura
* Opća enciklopedija, sv. VII, JLZ, Zagreb, 1981.
Astarot

**Astarot** ili **Astaroth** je, prema demonologiji, jedan od prinčeva pakla. U literaturi je poznat i kao jedan od sedam paklenih prinčeva koji su posjetili Fausta, u liku zmije sa šarenim repom, dva mala stopala i kestenastim vratom.

## Etimologija

Ime ovog demona na hebrejskom označava *gomilu*, *skupinu*, a proistjeće od feničke božice rata i plodnosti Astarte, koja je istovjetna s babilonsko-asirskom božicom Ištar i sumerskom božicom Inanom. U Prvoj knjizi o Kraljevima (*1 Kr 11,5*) spominje se kao *Aštarta*, boginja Sidonaca, koju je pred kraj života štovao kralj Salomon. Ime Astarota kao muškog demona prvi se put pojavljuje u *[[Knjiga svete magije Abra-Melina maga|Knjizi Svete magije Abramelina maga]]* iz oko 1458. godine (prema datiranju iz samog djela), a kasnije i u brojnim drugim grimorijima.

## Demon iz Goecije

Astarot je dvadeset deveti duh *[[Lemegeton|Goecije]]* koji zapovjeda s četrdeset legija, vlada na Istoku i čuvar je blaga u paklu. Poznaje prošlost i sadašnjost, podučava liberalnim znanostima, a može ga se nagovoriti i da priča o padu anđela iz Božje milosti. Protivnik je biblijskog Boga Adonaja (Jahve).

Ima lik ružnog anđela sa zmijskim grudima. U jednoj ruci nosi bič, a dah mu je ubojit i vrlo smrdljiv, pa se prizivač mora zaštititi magičnim prstenom, koji će kod prizivanja držati ispod nosa.

## Napomene

## Literatura

* *[[Biblija|Biblija, Sveto pismo Staroga i Novoga zavjeta]], Hrvatsko biblijsko društvo, Zagreb, 2007.* 
* *Havens, Nigel, Tradicija čarobnjaštva, Nova Arka, Zagreb, 1996.* 
* *Knight, Thomas, H., Demoni, Zagrebačka naklada, Zagreb, 2003.* 
* *[[Opća i nacionalna enciklopedija|Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka]], sv. II, Zagreb, 2005.* 
* *[[Samuel Liddell MacGregor Mathers|Samuel, L. MacGregor-Mathers]] (ur.), [[Knjiga svete magije Abra-Melina maga|Knjiga Svete magije Abramelina maga]], Nova Arka, Zagreb, 2000.* 

## Vanjske veze

* Astarte/Astaroth
Lilit

**Lilit** (hebr. לילית), ženski demon, prva Adamova žena koja je, poput njega, stvorena iz zemlje te je na osnovu toga zahtjevala ravnopravnost s njim. No kako se nije uspjela izboriti za jednak položaj, u ljutnji je napustila raj. Bog je poslao tri anđela po nju kako bi je vratio Adamu, ali ona se odbila vratiti pa ju je Bog prokleo.

Najčešće se opisuje kao lijepa žena duge crvene kose s donjim dijelom tijela u obliku zmije.

## Babilonska mitologija

U babilonskim mitovima nazivana je *djevom uništenja*, koja krade djecu, osobito žensku u dobi od dva do tri tjedna, zavodi i ubija muškarce koje sreće na raskrižjima.

## Židovska mitologija

Lilit je važan lik u židovskoj demonologiji. Prvi put spominje se oko 700. pr. Kr., a simbolizira mračni aspekt božice Majke. Predstavlja Adamovu prvu ženu koja je, budući da je stvorena na isti način, tražila ravnopravnost s njim. Kada nije uspjela u tome, bijesno je napustila Eden. Tada se Adam požalio Bogu na njen odlazak, pa je Bog poslao tri anđela (*Sanvi*, *Sasanvi* i *Semangelaf*) da je vrate natrag. Našli su je na obali Crvenog mora i zaprijetili joj da će svakog dana umrijeti stotinu njene demonske djece (*lilim*) ukoliko se ne vrati Adamu. Ona je odbila vratiti se pa ju je Bog prokleo. Otada, Lilit je postala demon koji mrzi čovječanstvo i ubija djecu i zavodi muškarce.

Kasnije je postala ženom Samaela koji je u obliku zmije zaveo Evu. Nakon što je Adam s Evom prognan iz raja, Lilit je još jednom spavala s njim i tako rodila zloduhe Sedime. Druga njena djeca nazvana su Lilini, a imala su ljudsko tijelo, stražnjicu poput čereka i krila.

U Bibliji se ne spominje izrijekom, iako neki znanstvenici navode pojedine odjeljke koji bi se mogli odnositi na nju, međutim za to nema potvrde. Češće je zastupljena u postbiblijskoj literaturi, gdje se spominje kao demon noći (od hebr. "layil", *noć*).

## Srednjovjekovni mitovi

U srednjovjekovnim mitovima, Lilit je postala noćni demon koji leti noću u obliku sove i otima djecu. Prema vjerovanju, ako se dijete smijalo za vrijeme sabata ili mladog mjeseca, značilo je da se igralo s Lilit. Također, vjerovalo se da Lilith spava s usnulim muškarcima (vidi: sukub).

## Napomene

## Literatura

* *Guiley, Rosemary Ellen, The Encyclopedia of Demons and Demonology, Visionary Living, New York, 2009.* 
* *Knight, Thomas H., Demoni, Zagrebačka naklada, Zagreb, 2003.* 

## Vanjske veze

* Jewish Encyclopedia - Lilith
Moloh

**Moloh** (hebr. מלך, *kralj*), fenički bog Sunca i blagostanja, te suše, bolesti i zla kojem su u religijskim obredima žrtvovana prvorođena djeca, jer se vjerovalo da pomaže u otklanjanju zla, razaranja i smrti.

Štovalo ga se u antičkim kulturama širom Sredozemlja, od Amonićana, Kanaanaca, Židova do Feničana. Grci su ga uspoređivali s Kronom, koji je ubio svog oca kako bi preuzeo vlast i kasnije progutao svoju djecu da bi je zadržao. S vremenom je postao sinonim svih zlih rituala i vjerovanja.

U prenesenom značenju označava neman koja sve proždire.

## Izgled

Amonićani su ga štovali praveći njegove kipove i prikazujući ga kao diva s bikovskom glavom i velikim rukama kako sjedi na prijestolju.

## Napomene

## Vanjske veze

* Catholic Encyclopedia - Moloch
Belial

**Belial** (hebr. בְּלִיַּ֫עַל), jedan od četiri vladara pakla, prema grimoriju *[[Knjiga svete magije Abra-Melina maga]]*. Smatra ga se demonom laži, koji je nekada pripadao anđelima. Tradicija pripovjeda da je stvoren odmah iza Lucifera, nakon što se ovaj pobunio protiv Boga i bio prognan s Nebesa. Neke židovske sekte smatraju ga vođom pakla.
U Bibliji se često spominje kao sinonim za Sotonu ili personifikaciju zla. U takvom smislu spominje se u Novom Zavjetu (*2 Kor 6; 15*), gdje se prikazuje kao antipod Kristu.

U *[[Lemegeton|Malom ključu kralja Salomona]]* spominje se kao šezdeset i osmi demon (*Ars Goetia*) koji vlada nad osamdeset ili nad trideset legija. Pojavljuje se u obliku anđela upravljajući kočijom u koju je upregnut zmaj koji riga vatru. Prizivaču pomaže rasdpoznati prijatelje od neprijatelja.

U djelu *[[Pseudomonarchia Daemonum]]* Johanna Weyera iz 1583. godine, Belial zahtjeva prinošenje žrtava i darovanje ukoliko prizivač želi da mu odgovara istinito.

## Napomene

## Literatura

* *[[Biblija|Biblija, Sveto pismo Staroga i Novoga zavjeta]], Hrvatsko biblijsko društvo, Zagreb/Sarajevo, 2007.* 
* *Knight, Thomas H., Demoni, Zagrebačka naklada, Zagreb, 2003.* 
* *[[Samuel Liddell MacGregor Mathers|Mathers, Samuel Liddell MacGregor]] (ur.), [[Knjiga svete magije Abra-Melina maga]], Nova Arka, Zagreb, 2000.* 

## Vanjske veze

* Catholic Encyclopedia - Belial 
* Jewish Encyclopedia - Belial 
* Belial na deliriumsrealm.com
Geomancija

**Geomancija** ili **geomantija** (grč. γεωμαντεία) je drevna vještina proricanja budućnosti pomoću znakova iscrtanih u zemlji ili pijesku.

Ova tehnika proricanja je stara više tisuća godina, a koristili su je nomadski narodi koji su štapom crtali figure po pijesku i tako postavljali i tumačili proročka pitanja. Geomancija je bila široko zastupljena na području Afrike, Bliskog Istoka i Europe od srednjeg vijeka do 17. stoljeća kada opada njen značaj i uporaba.

## Tehnika proricanja

Najčešći oblik proricanja geomancijom sadrži šesnaest različitih figura nasumično zapisanih koje se potom tumače, ponekad i uz pomoć astrološke interpretacije.

## Vanjske veze
* Astrological Geomancija na Renaissance Astrology
Oneiromancija

**Oneiromancija** (grč. *Όνειροιμαντεία*) ili **tumačenje snova** je vještina proricanja budućnosti na osnovi interpretacije snova.

Značenjem i tumačenjem snova ljudi se bave od najstarijih vremena. Ova vještina spominje se još u Starom zavjetu, u Knjizi Postanka (*Post 41-41,57*), gdje Josip tumači faraonove snove, te u knjizi o proroku Danielu (*Dn 2,24-2,48*), gdje Daniel tumači Nabukodonosorov san.

U Novom zavjetu, u Evanđelju po Mateju (*Mt 2,13-2,15*) spominje se kako se anđeo javio Josipu u snu i uputio ga na bijeg u Egipat.

U 2. stoljeću u antičkoj Grčkoj djelovao je Artemidor iz Efeza koji je napisao knjigu *Oneirocritica*.

## Povezano

* Tumačenje snova

## Izvori

## Literatura

* *Biblija, Sveto Pismo Staroga i Novoga zavjeta, Hrvatsko biblijsko društvo, Zagreb, 2007.* 

## Vanjske veze
* Tumačenje snova
Evokacija

**Evokacija** je, u zapadnoj magijskoj tradiciji, čin prizivanja duhova, anđela, demona i drugih nadnaravnih bića. Prema okultnim vjerovanjima, spiritualna evokacija, za razliku od invokacije, označava prizivanje određenog entiteta izvan tijela prizivatelja.

## Povezano

* Magija
* Nekromancija
* Teurgija

## Napomene
Inkub

**Inkub** (lat. *incubo*; noćna mora), u rimskoj mitologiji, demon noćne more. U srednjovjekovnim vjerovanjima, muški demon koji opći s vješticama, dok je prema pučkom vjerovanju, zloduh koji spolno opći s usnulim ženama. U slavenskoj mitologiji, ekvivalent mu je *[[Mora (mitologija)|mora]]* koja napada ljude u snu i siše im energiju. Analogno, prema predaji, sukub je ženski demon koji u snu spolno opći s muškarcima.

## Napomene

## Literatura

* *Opća i nacionalna enciklopedija u 20 svezaka, sv. IX, Zagreb, 2006.*
Grimorium Verum

**Grimorium Verum** (od lat. za *Istiniti grimorij*) je grimorij koji je prema zapisu na početku samog teksta izdao *Alibeck Egipćanin* u Memfisu 1517. godine. Međutim, to je malo vjerojatno i izglednije je da je taj magijski priručnik nastao tijekom 18. stoljeća, kada su se pojavila prva izdanja na francuskom i talijanskom jeziku. Francusko izdanje nastalo je na osnovi nepotpunog grimorija, dok je talijanski rukopis kompletniji.

Američki okultist Arthur Edward Waite publicirao je 1911. godine veći dio francuskog izdanja *Grimoriuma Veruma* u svojoj "Knjizi ceremonijalne magije" (*The Book of Ceremonial Magic*), no njegov je prijevod prilično nepouzdan. Godine 1970. drugi prijevod izdao je Idries Shah u djelu "Tajna magijska doktrina" (*The Secret Lore of Magic*), ali i taj prijevod je manjkav.

Sam *Grimorium Verum* zapravo je kasna izmijenjena redakcija *[[Ključ kralja Solomona|Ključa kralja Salomona]]* s dodanim crnomagijskim elementima, zbog čega ga je S. L. MacGregor Mathers izostavio prilikom svog izdanja "Ključa" iz 1888. godine.

## Sadržaj knjige

Prva knjiga sadrži različite magične pečate pomoću kojih se prizivaju i protjeruju demoni, zavisno o njihovim močima i domeni njihova djelovanja. Ujedno se objašnjavaju načini za prizivanje elementarnih duhova Zraka, Zemlje, Vode i Pakla.

U drugoj knjizi otkrivaju se tajne, ujedno prirodne i nadprirodne koje se koriste uz pomoć demona.

Treća knjiga je Ključ Djela sa savjetima o uporabi dotičnog.

## Napomene

## Literatura

* *[[Samuel Liddell MacGregor Mathers|Mathers, S. L. MacGregor]] (ur.), [[Ključ kralja Solomona|Ključ kralja Salomona]], Studio Tahuti, Velika Gorica, 1997.*

## Vanjske veze

* Esotericarchives.com - ''Grimorium Verum''  
* Sacred-texts.com