Izgovori latinskog jezika

Latinski se danas izgovara na mnoge načine, koji mahom zavise od lokalnih, nacionalnih i školskih tradicija i navika. Iz tog šarenila izdvajaju se, po svojoj internacionalnoj vrednosti, tri izgovorna stila: **klasični** (ili **restituisani**) stil, koji, s pretenzijom da se prevaziđu nezgodne razlike, stiče primenu počev od poslednjih decenija XIX v., a zasniva se na približnom oponašanju onoga što se zna o rimskom izgovoru kakav je bio u I v. pne.; i dva **tradicionalna** stila, koji u glavnim crtama potiču iz poznoantičkog/ranosrednjovekovnog doba i neprekinuto se koriste do danas, a međusobno se razlikuju po izvesnim obeležjima koja su u međuvremenu postala svojstvena zapadnim odn. istočnim romanskim jezicima (npr. francuskom i španskom naspram italijanskog i rumunskog). **Zapadni** izgovorni stil uobičajen je naročito kod znalaca latinskog u nemačkim zemljama, ali i u celoj srednjoj i istočnoj Evropi, pa i kod Srba. **Istočni** izgovorni stil uobičajen je kod Italijana, a -- zahvaljujući centralnom položaju Italije kao nosioca latinske tradicije, i takođe autoritetu Rimokatoličke crkve—široko je poznat i korišćen u raznim sredinama.

## Klasični (restituisani) izgovor
Po **klasičnom** načinu, izgovara se uglavnom kako je napisano. Glavne pojedinosti su ove:

Konsonanti **c**, **s**, **t** uvek i u svakom položaju izgovaraju se kao naše K, S, T: *ceteri* keteri, *citra* kitra, *cito* kito, *Cyprus* kiprus, *asinus* asinus, *rosa* rosa, *natio* natio, *Dalmatia* dalmatia.

Konsonant **v** izgovara se kao englesko W: *vates* uates, *verum* uerum, *vita* uita.

Dvoslovni konsonant **qu** izgovara se kao u italijanskom ili engleskom, tj. čuje se KW: *qualis* kualis, *queri* kueri, *quid* kuid.

Konsonant **z** izgovara se kao (sliveno) DZ: *zona* dzona, *gaza* gadza.

Konsonant **h** izgovara se kao u engleskom, tj. samo kao izdisaj, mnogo tiše od srpskog H.

Dvoslovni konsonanti **ch**, **ph**, **th** izgovaraju se slično konsonantima kojima počinju engleske reči *care*, *pal*, *toy*, tj. tako da se uz K, P, T čuje još i izdisaj.

Složeni vokali **ae**, **oe**, **au** izgovaraju se AJ, OJ, AU: *aetas* ajtas, *poena* pojna, *aurum* aurum.

Te i druge pojedinosti klasičnog izgovora restituišu se iz tri glavna izvora: (1) neposredno, iz opisa koje daju rimski gramatičari i drugi pisci; (2) posredno, na osnovu varijacija u pisanju i naročito ortografskih grešaka kojih ima u rimskim tekstovima (najviše u natpisima); (3) posredno, po tome kako su Rimljani zapisivali preuzete strane reči, i kako su latinske reči zapisivane u drugim jezicima.

## Tradicionalni izgovor zapadnog (nemačkog) stila

U odnosu na klasični izgovor, glavne razlike su ove:

Složeni vokal **ae** izgovara se E, a složeni vokal **oe** kao nemački zamućeni vokal Ö: *aetas* etas, *poena* pӧna.

Konsonant **s** između vokala, kao i u grupama **ns**, **rs**, izgovara se kao Z: *rosa* roza, *versus* verzus, *consul* konzul.

Konsonant **c** ispred **e**, **i**, **y**, **ae**, **oe** izgovara se kao C: *carus* karus, *cena* cena, *cito* cito, *comes* komes, *cura* kura, *Cyrus* cirus, *caedo* cedo, *coepi* cӧpi.

Kad iza konsonanta **t** stoji **i** i još jedan vokal, izgovara se ne T nego C: *natio* nacio, *Dalmatia* dalmacia.

Konsonant **v** izgovara se kao srpsko V: *vates* vates, *verum* verum, *vita* vita.

Dvoslovni konsonant **qu** izgovara se kao u nemačkom, tj. čuje se KV: *qualis* kvalis, *queri* kveri, *quid* kvid.

Dvoslovni konsonanti **ch**, **ph**, **th** izgovaraju se H, F, T.

## Tradicionalni izgovor istočnog (italijanskog) stila
U odnosu na klasični izgovor, glavne razlike su ove:

Složeni vokali **ae** i **oe** izgovaraju se kao E: *aetas* etas, *poena* pena.

Konsonant **s** između vokala izgovara se kao Z: *rosa* roza.

Konsonant **c** ispred **e**, **i**, **y**, **ae**, **oe** izgovara se kao Č (ili Ć): *carus* karus, *cena* čena, *cito* čito, *comes* komes, *cura* kura, *Cyrus* čirus, *caedo* čedo, *coepi* čepi.

Konsonant **g** u toj poziciji izgovara se kao Dž (ili Đ): *ruga* ruga, *gena* džena, *magis* madžis, *ago* ago, *gula* gula, *gyrus* džirus, *Gaetulus* džetulus, *lagoena* ladžena.

Grupa **sc** u toj poziciji izgovara se kao Š: *musca* muska, *scelus* šelus, *scire* šire, *disco* disko, *scutum* skutum, *Scyrus* širus, *scaena* šena.

Kad iza konsonanta **t** dođe **i** i još jedan vokal, izgovara se CJ: *natio* nacjo, Dalmatia* dalmacja.

Grupa *'gn** izgovara se kao Nj: ''magnus'' manjus, ''gignere'' džinjere.

Konsonant **v** izgovara se kao srpsko V: ''vates'' vates, ''verum'' verum, ''vita'' vita.

Konsonant **h** ne izgovara se: ''homo'' omo, ''habere'' abere.

Dvoslovni konsonanti **ch**, **ph**, **th** izgovaraju se K, F, T.

== Dalje napomene ==
Slovo **k** (izg. K) piše se u samo nekoliko latinskih reči: ''Kalendae, Kaeso, Karthago'' (ali i ''Calendae, Carthago'').

Slovom **x** piše se konsonantska grupa KS. Ako reč počinje na **eks-** pa zatim dolazi vokal, u oba tradicionalna izgovora čuje se GZ: ''maximus'' maksimus, ''expurgare'' ekspurgare, ''examen'' egzamen, ''exemplum'' egzemplum, ''exire'' egzire.

Udvojeni konsonanti (kao u ''terra'', ''stella'', ''mittere'', ''pinna'') izgovaraju se kao takvi (tj. čuje se kako dvostruko traju) u klasičnom i u italijanskom stilu, dok se u nemačkom stilu uprošćavaju (tako da **rr** bude jednako prostom **r**, **ll** prostom **l*', itd.).

Akcentovanje je isto u svim izgovornim stilovima. Latinske reči akcentovane su ili na pretposlednjem ili na pretpretposlednjem slogu (naravno, ovo drugo je moguće samo ako je reč trosložna ili još duža). U tim granicama, o mestu akcenta odlučuje struktura pretposlednjeg sloga: ako je ovaj zatvoren ili ako sadrži dug vokal, biće naglašen; u suprotnom slučaju, akcenat će po nuždi pasti na pretpretposlednji slog.

== Zaključna beleška ==
U šarenilu latinskih izgovora postoje i sasvim ekscentrični stilovi. Po nerazumljivosti strancu najpoznatiji su engleski i francuski školski izgovor, koji su svojevremeno i bili glavni motiv za restituciju klasičnog izgovora.

Prednost klasičnog izgovora leži u njegovoj neutralnosti i jednostavnosti. Mane su mu relativna grubost restitucije (štaviše, i u tom novom okviru, koji bi imao da bude jedinstven, javljaju se nacionalne razlike) i neprirodnost povratka, mimo tradicije, na jedno davno stanje.

Tradicionalni izgovori imaju kontinuitet, koji je kičma klasičnog nasleđa (pa i latinizmi u modernim jezicima imaju »tradicionalni« a ne »klasični« oblik: kažemo *percepcija* a ne *perkeptija*). Tradicionalni stilovi možda su i blagoglasniji od izgovora kakav je bio u klasična vremena (sami Rimljani toga doba uviđali su nedostatak »mekših« glasova u svom jeziku); ali oni nisu u skladu s ostatkom latinske jezičke norme, koja se zasniva na književnosti klasične epohe, i pogotovu su neautentični kad treba naglas čitati umetničke tekstove iz klasičnog doba. A najveći im je nedostatak njihovo nejedinstvo.

Pri čitanju latinskih tekstova moguće je odabrati stil najbliži izgovoru samog autora i/ili njegovih savremenika. Na tome, međutim, ne treba insistirati. Normalno je biti naviknut na jedan izgovorni stil; variranje naročito škodi početnicima, jer kod njih izaziva konfuziju. U školskim i akademskim uslovima mahom se prihvata opredeljenje za ma koji od izgovornih stilova, ali se ne dopušta njihovo brkanje.

== Literatura ==
W. Sidney Allen, *Vox Latina*, 2. izd., Cambridge 1978.

A. Traina, *L'alfabeto e la pronunzia del latino'', 3. izd., Bologna 1967.