open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Tipasa

**Tipasa** (arapski:  تيپازة) za Francuske kolonijalne uprave znan kao **Tefessedt** je grad od 15,180 stanovnika na sjeveru Alžira u Pokrajini Tipasa u kojoj je i administrativni centar.

## Geografija

Tipasa leži na obali Sredozemnog mora udaljena 65 km zapadno od glavnog grada Alžira.

Tipasa je danas poznata po ostacima rimsko-berberskog grada čije su ruševine upisane na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi 1982. i kao poznato ljetovalište.

## Historija
Tipasu su osnovali Feničani, a rimski car Klaudije ju je učinio vojnom kolonijom koja je kasnije postala općinom (*municipium*). 
Tokom 4. vijeka postao je središte kršćanstva izgradnjom monumentalne bazilike s krstionicom na jugu grada, koje su danas velika turistička atrakcija.

Grad je imao značajnu luku i u 3. vijeku je postao biskupijom, ali su stanovnici većinom još uvijek bili pogani. Prema legendi, u 4. vijeku je djevojka imenom Salsa bacila njihovo zmijoliko božanstvo u more, na što su je razjareni građani kamenovali na smrt. Njezino tijelo je more čudesno izbacilo na obalu i ono je sahranjeno u malenu kapelu koja je kasnije postala bazilikom.

God. 484., vandalski kralj Hunerik (477.-484.) je u Tipasi postavio arijanskog biskupa koji je tlačio stanovništvo koje nije prebjeglo na Iberijski poluotok. Tipasa se donekle obnovila za vrijeme Bizantskog Carstva u 6. vijeku, a Arapi su joj u 7. vijeku dali arapsko ime **Tefassed**, što znači "jako oštećen".

## Znamenitosti

Rimski grad je izgrađen na tri malena brda koja gledaju na morski zaljev. Od većine kuća kloje se nalaze na središnjem platou nisu ostali tragovi, ali su sačuvani ostaci triju crkava: Velika bazilika i Aleksandrova bazilika na zapadnom brdu i Bazilika sv. Salse na istočnom brdu. Oko bazilika se nalaze groblja u kojima su pronađeni drveni sanduci, kameni sarkofazi ispunjeni mozaicima. Tu su i terme, kazalište, amfiteatar i nimfeum. Još se mogu razaznati linije zidina i ostaci drevne luke.

Velika bazilika je stoljećima služila kao izvor kamena, ali je još moguće razaznati njezin plan sa sedam brodova, a ispod njezinih temelja su otkrivene grobnice isklesane u živoj stijeni. Jedna od njih ima promjer od 18 m i mjesto za 24 sanduka.

U blizini Tipase, na putu prema Alžiru, nalazi se Mauzolej Mauritanaca, - grobnica numidijskog kralja Jube II i njegove žene Kleopatre Selene II, kćerke Kleopatre i Marka Antonija, iz 3. vijeka pne. koji je kopija Augustovog mauzoleja iz Rima.


Datoteka:Tipasa4.jpg|Tipasa iz luke
Datoteka:Ruines romaines de Tipaza.jpg|Ostaci Bazilike sv. Salse
Datoteka:Tipaza 048.jpg|Ostaci Velike bazilike
Datoteka:Tipasa 102.jpg|Kružno groblje
Datoteka:Tipasa 106.jpg|Ostaci kazališta


## Izvori

* Anthony R. Birley, *Septimius Severus, the African Emperor*, Éd. Routledge, 

## Vanjske veze

* Tipasa muzej
Abomey

**Abomey** je grad u Beninu, glavni grad departmana Zou. Povijesna je prijestolnica kraljevstva Dahomej, koje je postojalo od 1600. do 1900. godine. Grad je bio okružen zemljanim zidinama, a kraljevske palače Abomeya (zapravo skupina zemljanih građevina koje je izgradio narod Fon) uvršene su na UNESCO-vu listu svjetske kulturne baštine. .

Iako danas Abomey nema toliko značenje kao nekad, popularno je turističko odredište i centar malih obrta.

Abomey je zbratimljen s gradom Albi u Francuskoj, čije je povijesno središte također upisano na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi.

## Historija
Zapadnoafričko kraljevstvo Abomey (bivši Dahomej) osnovao je narod Fon 1625. godine i razvilo se u snažno vojno i trgovačko carstvo, jedno od najmoćnijih na zapadnoj obali Afrike. Dvanaest kraljeva Abomeya su vladali jedan iza drugoga od 1695. do 1900. godine. Do kraja 19. stoljeća njihov primarni izvor bogatstva bila je prodaje ratnih zarobljenika kao robova europskim trgovcima roblja za prijevoz preko Atlantika u Novi Svijet.

Svaki od dvanaest kraljeva izgradio je raskošno ukrašenu palaču na kraljevskom posjedu u Abomeyu, glavnom gradu, sve unutar istog klipovima ograđenog prostora, u skladu s protorom i materijalima prethodnih palača.

Kako bi se prkosili francuskoj okupaciji 1892. godine, kralj Behanzin je naredio da se grad (uključujući palače) spali. *Salle des Bijoux* ("Dvorana dragulja"), palača ranijih vladara, je bila jedna od rijetkih građevina koja je preživjela vatru i njezini bareljefi su od posebnog značaja kao povijesni zapis bogate Fon kulture.

## Kraljevske palače Abomeyja

## Stanovništvo
Prema popisu iz 2002. godine, Abomey je brojao 59.672 stanovnika., ali se u posljednje vrijeme broj stanovnika procjenjuje na skoro 90.000.

## Reference

## Vanjske veze

## Vanjske veze
* Povijesni muzej u Abomeyu
Les Mystères du Château de Dé

***Les Mystères du Château de Dé*** () je francuski crno-bijeli nijemi film snimljen 1929. u režiji američkog avangardnog umjetnika Mana Raya. Radnja prikazuje kako nekoliko likova odluči kockom otići na putovanje u dvorac u ruralnoj Francuskoj, odnosno njihovo istraživanje tog objekta i kupanje u bazenu. Često se navodi kao jedan od najpoznatijih dadaističkih filmova, a bio je premijerno prikazan zajedno s mnogo poznatijim Buñuelovim *[[Un chien andalou]]*.

## Literatura
* *Flicks - March 2001* http://www.cinescene.com/flicks/flicks042001.html ; Chris Dashiell (2001)

## Vanjske veze
* 
* Version of the film at ubu.com (requires flash)
* Villa Noailles
Loropéni

** Loropéni** je trgovački grad u općini Gaoua, pokrajina Poni na jugu Burkine Faso (regija Sud-Ouest), u blizini granice s Obalom Bjelokosti. Prema popisu iz 2006. godine, grad je brojao 45.297 stanovnika, a trenutni gradonačelnik je Jacob Siéhoué Hien.

Grad je najpoznatiji po kamenim ruševinama iz pred-europskog razdoblja (stare oko 1.000 godina), o kojima se veoma malo zna. Prema jednoj teoriji, one su ostaci antičkog dvora kralja Kaan Iya (mitskog vladara naroda Kaan). Prema drugoj to je naselje naroda Lohron ili Koulango, koji su od 14. do 17. stoljeća kontrolirali eksploataciju zlata iz okolice. Utvrđeno naselje je najmanje sedam stoljeća prosperiralo od lokalnog rudarenja zlata koje je izvozilo u udaljena trgovačka središta kao što su Djénné, Mopti i Timbuktu. Svojom veličinom i načinom gradnje se jako razlikuje od ostalih sličnih građevina u današnjoj Nigeriji, ili gradova gornjeg toka Nigera (Gana, Mali i Songaj). Slične, ali u još gorem stanju, su ruševine oko kraljevskog dvora u Obiréu, koji je bio prijestolnica naroda Gan.

Ruševine zidina Loropénija, površine 11.130 m², su upisane na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi kao "najbolje sačuvano prapovijesno utvrđeno naselje zapadne Afrike".

## Izvori

## Vanjske veze

* Fotografije na ourplaceworldheritage.com
A Throw of Dice

***Prapancha Pash***, također poznat i pod engleskim naslovom ***A Throw of Dice*** () je njemačko-indijski nijemi film snimljen 1929. u režiji Franza Ostena. Radnja se temelji na jednoj epizodi znamenitog epa Mahabharata i opisuje kako dva suparnička kralja dijelili strast prema kocki, ali i ljubav prema lijepoj Suniti (koju tumači Seeta Devi). Film je bio nastavak kooperacije između njemačkih filmskih studija i mladih indijskih sineasta na čelu sa glumcem i producentom Himanshuom Raijem, uspostavljen nekoliko godina ranije sa filmom *[[Prem Sanyas]]*. Film je bio snimljen u Rajahstanu, i sadržavao je spektakularne scene sa desetinama hiljada statista, hiljadama konja i desetinama slonova i tigrova. Od 1945. se čuvao u arhivama Britanskog filmskog instituta prije nego što je 2006. godine pušten u distribuiciji povodom proslave 60. obljetnice indijske nezavisnosti u restauriranoj verziji sa novokomponiranom muzičkom podlogom.

## Uloge
* Seeta Devi (Sunita)
* Himansu Rai (Sohan)
* Charu Roy (Ranjit)
* Modhu Bose
* Sarada Gupta (Pustinjak)
* Lala Bijoykishen
* Tincory Chakrabarty

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Dolina kitova

**Dolina kitova** (arapski: وادي الحيتان‎, *Wadi Al-Hitan*) je paleontološki lokalitet u guvernatu Al Fayum u Egiptu, oko 150&nbsp;km jugozapadno od Kaira. Upisan je 2005. godine UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi zbog stotina fosila nekih od najstarijih oblika kitova poput obitelji *[[archaeoceti]]* (u koje spada i Basilosaurus), danas izumrla podvrsta.

Ovaj lokalitet je pružio dokaze za objašnjenje jedne od najvećih misterija u evoluciji kitova od kopnenih u oceanske životinje. Niti jedno mjesto na svijetu nema ovoliki broj, koncentraciju i kvalitetu ovakvih fosila, smještenih u pristupačan i zaštićen krajolik.

Prvi fosili su pronađeni u zimu s 1902.-03. godine, ali su slijedećih 80 godina privlačili malo pažnje jer je dolina jako nepristupačna. Nakon što su 1980-ih lovci na fosile sa svojim vozilima s pogonom na četiri kotača počeli odstranjivati mnoge kosti, država je zaštitila ovaj lokalitet.
Najčešći fosili su čitavi skeleti kitova koji sliče modernima s pokojom razlikom u primitivnim lubanjama i građi zuba. Najveći je dug 21 metar i ima razvijene plivaće kožice između prstiju na prednjim udovima i ostatke stražnjih udova, zajedno sa stopalima i prstima. Tijela su im bila zmijolika i bili su mesožderi. Kvaliteta pronađenih fosila je izvanredna, te je u nekima čak sačuvan sadržaj njihovih stomaka. Prisustvo drugih fosila morskih pasa, krokodila, sabljarki, kornjača i raža je omogućilo rekonstrukciju okoliša i ekoloških uvjeta vremena u kojem su živjeli. Zapravo, Dolina kitova pruža dokaze o milijunima godina (prije oko 30.-40. milijuna godina) obalnog morskog života nestalog mora Tetis, u krajoliku koji je danas najsušiji na svijetu - Sahari.

Danas je većina skeleta plitko zakopana u sedimentima koje erozija polako, prirodno, otkopava.


Datoteka:Basilosaurus ribs.jpg|Rebro Basilosaura
Datoteka:Dorudon fossil at Wadi El-Hitan, Egypt, March 2008.jpg|Kostur pretpovijesnoga kita
Datoteka:Plaque in Wadi El Hitan, Egypt.jpg|Spomen ploča 
Datoteka:Spine of Dorudon fossil at Wadi El-Hitan, Egypt.jpg|Kralježnica Dorudona
Datoteka:Wind erosion in Wadi Al-Hitan.jpg|Pogled na dolinu


## Reference

## Vanjske veze

* 
*
Novij Vavilon

***Novi Babilon*** (), također poznat i pod naslovom ***Juriš na nebo*** () je sovjetski nijemi historijski film snimljen 1929. u režiji Grigorija Kozinceva i Leonida Trauberga. Radnja započinje u Parizu 1870. i prati dramatična zbivanja koja će kulminirati osnivanjem Pariške komune i njenim krvavim gušenjem. Protagonisti su vojnik i mlada prodavačica u robnoj kući La Nouvelle Babylone. Za film je karakteristično da su u njemu autori izrazili svoje poštovanje prema francuskoj kulturi kroz brojne reference na književnike i umjetnike 19. vijeka (kao što su Emile Zola i Auguste Renoir, ali i, anakronistički, iz kasnijeg perioda Belle epoque. *Novij Vavilon* se također odlikuje za tadašnju sovjetsku kinematografiju atipično depresivnim tonom, odnosno prikazom potpunog poraza socijalističke revolucije. Za film je muziku napisao znameniti kompozitor Dmitrij Šoštakovič.

## Literatura
* 
* 
* 

## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
*
Turksib (film)

***Turksib*** () je sovjetski nijemi dokumentarni film snimljen 1929. u režiji Viktora Turina. U njemu se prikazuje izgradnja Turkestansko-sibirske magistrale (Turksib), željezničke pruge kojom se spojila tadašnja sovjetska Centralna Azija sa Sibirom, a koji je predstavljao jedan od najmonumentalnijih projekata sovjetske države i jedno od najvećih dostignuća prve petoljetke. *Turksib* se smatra jednim od klasika sovjetskog dokumentarnog filma.

## Vanjske veze
* 
* 
* Recenzija na stranici Filmreference.com
Novi Vavilon (razvrstavanje)

**Novi Vavilon** ili **Novi Babilon** se može odnositi na:

* *[[Novi Vavilon]]*, sovjetski igrani film iz 1929. godine; 
* Novo Vavilonsko Carstvo, država na Drevnom Bliskom istoku (626. pne. - 539. pne.)
* ''Novi Vavilon'' (pesma), pesma koju izvodi srpski reper Marcello
* *Novi Vavilon*, roman Ilije Bakića (1998)
Poceluj Meri Pikford

***Poljubac Mary Pickford*** () je sovjetska nijema filmska komedija snimljena 1927. u režiji Sergeja Komarova. Protagonist, koga glumi Igor Iljinski, je Goga, blagajnik u kino-dvorani zaljubljen u studenticu glume Dusju (koju glumi Vera Malinovskaja, a koja ga ignorira jer je zaluđena sa hollywoodskom zvijezdom Douglasom Fairbanksom. Radnja prikazuje kako protagonist sticajem okolnosti glumi kao statist u filmu gdje ga u jednoj sceni poljubi hollywoodska zvijezda Mary Pickford, a nakon čega odjednom postaje slavan i predmetom zanimanja hiljada djevojaka, čineći Dusju ljubomornom. *Poljubac Mary Pickford* je snimljen u jesen 1926. godine kada su Fairbanks i Pickford, koji su tada predstavljali hollywoodski superpar i uživali status najpopularnijih glumaca na svijetu, posjetili Sovjetski Savez. Osim igranih, film sadrži i dokumentarne scene koje prikazuju histerično oduševljenje koje je dolazak Pickford i Fairbanks izazvao među njihovim sovjetskim poklonicima.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* http://www.kinoros.ru/db/movies/2218/index.html
Arsenal (film)

***Arsenal*** (), također poznat i pod naslovom ***Januarski ustanak u Kijevu 1918. godine*** () je sovjetski nijemi film snimljen 1929. u režiji Aleksandra Dovženka. Radnja prikazuje burne događaje u Kijevu za vrijeme Revolucije i na samom početku građanskog rata, odnosno neuspjeli ustanak koji su početkom 1918. lokalni boljševici podigli protiv novouspostavljene ukrajinske nacionalističke vlade. Zbivanja se prikazuju iz perspektive Timoša (čiji lik tumači Semjon Svašenko), demobiliziranog pripadnika carske vojske koji se na kraju priključuje ustanicima. Dovženko je film snimao dvije godine, a dovršio je nedugo nakon *[[Zvenigora|Zvenigore]]*, koju su pojedina partijska glasila optuživala zbog ukrajinskog nacionalizma. *Arsenal* se često tumačio kao njegovo nastojanje da ponovno stekne naklonost Partije, ali isto tako kao jedan od njegovih najosobnijih ostvarenja. Dovženko je deset godina ranije kao pripadnik nacionalističkih trupa sudjelovao u krvavom gušenju ustanka; vjeruje se da su ta iskustva potakla niz scena u kojima se izražava ogorčenje besmislenim krvoprolićem, odnosno za tadašnje sovjetske standarde neuobičajeno eksplicitni pacifizam. Arsenal se uz *[[Zemlja (film, 1930)|Zemlju]]* smatra jednim od najboljih i najvažnijih filmova u Dovženkovom opusu.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
* Ray Uzwyshyn's Visual Exploration of ''Arsenal''
Rudareva sreća

**Rudareva sreća** poznat i kao **Blago cara Radovana** je jugoslovenski nemi film iz 1929. godine koji je režirao Josip Novak. Film je sniman po motivima priče o blagu cara Radovana, koje se nalazilo u kanjonu reke Jerma.

Film je jedan od najznačajnijih i retko sačuvanih filmova iz tog perioda, stručnjaci Jugoslovenske Kinoteke su rekonstruisali novu kopiju filma.

Glumica Ljubica Veljković Jovanović je u filmu igrala pod pseudonimom Anita Mir.

## Radnja

Grupa ljudi luta Vlaškom planinom u potrazi za blagom i tom prilikom sreću oca sa ćerkom koji su takođe u potrazi za blagom. Tada se na prvi pogled dvoje mladih zaljubljuju jedno u drugo.

## Uloge

## Reference

## Vanjske veze
*
Basilosaurus

***Basilosaurus*** ("Kralj guštera") je prapovijesna životinja iz reda kitova koja je živjela na Zemlji prije 34 do 40 milijuna godina u Eocenu. Njegovi fosilizirani ostaci su prvi put otkriveni u Louisiani (Sjedinjene Države). U početku se vjerovalo da je otkrivena nova vrsta morskog čudovišta. Isprva se smatralo i da se radi o gušteru, zbog čega je dobio zaviv "saurus", ali se kasnije ispostavilo da se radilo o morskom sisavcu. 

Fosili su također nađeni u Egiptu (tzv. Dolina kitova) i Pakistanu. *Basilosaurus* je bio dugačak 18 metara i pretpostavlja se da je bio najveća životinja u svoje vrijeme. Svojim suvišnim udovima je i dan danas predmet interesa za paleontologe.

## Izvori

## Vanjske veze

* Walking with Prehistoric Beasts: profil ''Basilosaurusa'' BBC
* Kralježnjaci iz prapovijesti 
* Bejder, Lars & Hall, Brian K. Limbs: evolucijski razvoj kitova
Januarski ustanak (1918)

**Januarski** ili **siječanjski ustanak** (; ), također poznat i kao **Ustanak u kijevskom Arsenalu** je bio kratkotrajni oružani sukob koji se odigrao početkom 1918. u Kijevu između snaga novoproglašene Ukrajinske Centralne rade na jednoj, i pobunjenih radnika na čelu sa boljševicima s druge strane. Do njega je došlo tokom burnih događaja izazvanih Ruskom revolucijom i raspadom dotadašnjeg Ruskog Carstva, čiji su se pojedini dijelovi, uključujući Ukrajinu, počeli proglašavati za nezavisne države. Tim je događajima dodatni poticaj dala Oktobarska revolucija kojom je okončano postojanje dotadašnje ruske države, a koji su se u samom Kijevu odrazili kroz ustanak u novembru 1917. gdje su ukrajinski nacionalisti i lokalni boljševici kao saveznici uklonili posljednje tragove ruske vlasti. Pitanje o ustrojstva buduće ukrajinske države, njenog državnopravnog odnosa i eventualnog razgraničenja prema novouspostavljenoj Sovjetskoj Rusiji je, pak, izazvalo sukob između boljševika i nacionalista koji je postepeno eskalirao u ukrajinsko-sovjetski rat. Lokalni boljševici su 29. januara po  nastojali iskoristiti prodor sovjetskih trupa u Ukrajinu da podignu ustanak, kao i spriječiti snage Centralne rade da okupiraju Arsenal, glavnu tvornicu oružja u gradu koja je predstavljala glavno uporište boljševika i radikalnih ljevičara. Ustanak se pretvorio u seriju višednevnih kaotičnih uličnih borbi u kome su na kraju prevagu odnijele nacionalističke trupe na čelu sa Simonom Petljurom. One su 4. februara 1918. na juriš osvojile Arsenal i, prema, kasnijim sovjetskim navodima, pogubile oko 300 zarobljenih ustanika. Ustanak tako nije uspio, ali su već istog dana sovjetske trupe prodrle do predgrađa Kijeva i zauzele grad 7. februara 1918. U kasnijoj sovjetskoj historiografiji su ustanici proglašeni revolucionarnim mučenicima.

U gušenju ustanka je kao pripadnik ukrajinskih nacionalističkih trupa sudjelovao mladi Aleksandar Dovženko koji će deset godina kasnije snimiti znameniti sovjetski film *[[Arsenal (film)|Arsenal]]* posvećen tim događajima.

## Literatura i izvori

* Великая Октябрьская социалистическая революция на Украине. Сб. документов и материалов, т. 1–3, Киев, 1957;
* Очерки истории Коммунистической партии Украины, 3 изд. – Киев, 1972: Історія Київа –Киев, 1960. – Т. 2.
* *Супруненко М.* Перемога Великої Жовтневої соцалістічної революції на Україні – Киев, 1957.
* *Шморгун П., Корольов Б., Кравчук М.* Київ у трьох революціях , 1963.
* ''Тинченко Ярослав''. Перша українсько-більшовицька війна (грудень 1917&nbsp;— березень 1918) &nbsp;– Київ-Львів, 1996. 
* Київ. Історична енциклопедія. 1917−2000. – 3MEDIA, 2002. 
* А.Здоров. Січневе повстання в Києві: герої чи зрадники? 
* Січові стрільці під час Січневого повстання Ігор Дерев'яний Історична правда 06.04.2012.
Januarski ustanak (razvrstavanje)

**Januarski** ili **siječanjski ustanak** se može odnositi na:
* Januarski ustanak (1863 - 1864) u Poljskoj i Litvi protiv ruske carske vlasti;
* Ustanak u kijevskom Arsenalu (1918), neuspjeli pokušaj lokalnih boljševika da na početku ruskog građanskog rata svrgnu vlast ukrajinske Centralne rade;
* Spartakistički ustanak (1919), neuspjeli pokušaj radikalnih njemačkih ljevičara da uspostave komunistički režim u novouspostavljenoj Weimarskoj Republici.
Nacionalni park Garamba

**Nacionalni park Garamba** je nacionalni park u sjeveroistočnom dijelu DR Kongo, u pokrajini Orientale.

Nacionalni park Garamba ima površinu od 4.920&nbsp;km², a osnovan je 1938. godine i jedan je od najstarijih u Africi. Nakon što je IUCN objavio kako je u parku ostalo tek petnaestak sjeverno bijelih nosoroga (*Ceratotherium simum cottoni*), park je 1980. godine upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi i odmah na popis ugroženih mjesta svjetske baštine. WWF, Frankfurtsko zoološko društvo, UNESCO i IUCN su zajedničkim snagama surađivali s tadašnjom vladom Zaira kako bi se park osigurao i obnovila se populacija bijelih nosoroga, što je dovelo do brisanja parka s popisa ugrožene svjetske baštine 1992. godine. No, obližnji sudanski grad je 1991. godine osvojio Sudanski narodnooslobodilački pokret (SPLM)i izbjeglice su nahrlile u park Garamba. Njihov broj je do 1993. godine porastao na 50.000, a zbog nedostatka hrane počeli su izlovljavati životinje u parku. Lovočuvari parka nisu bili u stanju spriječiti krivolov od bolje oružanih krivolovaca, te je od 1993. do 1995. godine bilo 121 oružanih sukoba između čuvara i krivolovaca.

Nakon što su u parku nestali bivola i slonova, a ubijena su i dva sjeverna bijela nosoroga, park je vraćen na popis ugroženih mjesta svjetske baštine 1996. godine. Usprkos pokušajima spašavanja parka sa svih strana, pretpostavlja se kako će sjeverni bijeli nosorog uskoro izumrijeti. Pored krivolova, glavni razlog ovomu je i nesigurna politička situacija u zemlji koja je dovela do nedostatka sigurnosti, procvata krivolova, ali i spriječavanja programa preseljenja nosoroga u sigurnije parkove u Keniji. Kongoanci su se odupirali ovome pravdajući se kako ne dozvoljavaju strancima da ih liše njihovog nacionalnog simbola i nazvali su zapadnjačke konzervatore "modernim krivolovcima".

God. 2005. uočena su posljednja četiri sjeverna bijela nosoroga, a kako je u tom području velika aktivnost pobunjenika vjeruje se kako su i oni ubijeni, što dovodi do zaključka kako je do danas ova vrsta vjerojatno već izumrla.

## Izvori

## Vanjske veze
* CENADEP (Centre National d’Appui au Développement et à la Participation populaire)  Udruga za zaštitu okoliša DR Kongo  Posjećeno 28. ožujka 2011.
Nacionalni park Kahuzi-Biéga

**Nacionalni park Kahuzi-Biéga** je nacionalni park u istočnom dijelu DR Kongo, u pokrajini Kivu, 50&nbsp;km zapadno od grada Bukavu, blizu zapadne obale jezera Kivu i granice s Ruandom. Park je dobio ime prema dvama ugaslim vulkanima, Mout Kahuzi (3,308 m) i Mont Biéga (2,790 m), a kroz park teku rijeke Luka i Lugulu, pritoke rijeke Lualaba.

Nacionalni park Kahuzi-Biéga ima površinu od oko 6.000&nbsp;km² i upisan je 1980. godine na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi kao jedno od posljednjih utočišta istočnih nizinskih gorila (*Gorilla beringei graueri*) koje obitavaju na visinama između 2100 i 2400 m. No, zbog oružanih sukoba koji su od 1990-ih poharali ovo područje pretpostavlja se kako je 60%, od 300 gorila koliko ih je zabilježeno u svibnju 1990. godine, vjerojatno izlovljeno. Naposljetku je park upisan na popis ugroženih mjesta svjetske baštine 1997. godine.

## Izvori

## Vanjske veze
* CENADEP (Centre National d’Appui au Développement et à la Participation populaire)  Udruga za zaštitu okoliša DR Kongo  Posjećeno 28. ožujka 2011.

### Ostali projekti
Benshi

je izraz kojim se Japanu označavaju posebno izvježbani izvođači koji su pružali "živu" naraciju nijemih filmova.*Benshi* su se ponekad nazivali  ili . Njihov je zadatak bio da komentiraju film, bilo u obliku kratkog predavanja ili predstavljanja radnje ili pozadine prije samog prikazivanja, bilo za vrijeme samog prikazivanja, kada su ponekad znali prepričavati, objašnjavati scene ili izgovarati replike likova. Benshi su svoje porijeklo vukli od sličnih izvođača koji su djelovali u *[[kabuki]]* i *[[noh]]* teatru, a njihovom uvođenju na film je pogodovalo i to što su prvi japanski igrani filmovi bile adaptacije popularnih kabuki predstava. S vremenom su benshiji počeli komentirati ne samo japanske, nego i strane filmove. Neki od njih su stekli veliki ugled, a najpoznatiji je Musei Tokugawa, koji je zahvaljujući svom kozerstvu i erudiciji postao jedna od najvećih zvijezda u Japanu 20. vijeka. Benshiji su u Japanu bili toliko popularni, da su zbog njih domaći filmaši nekoliko godina oklijevali s uvođenjem zvučne tehnologije, koja je postala općeprihvaćena tek sredinom 1930-ih. Otada su benshiji počeli nestajati, iako dio japanskih izvođača još uvijek nastoji očuvati njihovu tradiciju.

Osim u Japanu, benshiji su se pojavili i u zemljama pod japanskom vlašću kao što su Tajvan (gdje su bili poznati kao *benzi*) i Koreja (gdje su bili poznati kao *pyônsa* (변사)..

## Povezano
* Gavrilovljev prijevod
* Audio-komentar

## Izvori
Rezervat prirode Okapi

**Rezervat divljine Okapi** je rezervat prirode na sjeveroistoku DR Kongo, u prašumi Iturija, u blizini granice sa Sudanom i Ugandom.

Rezervat divljine Okapi, osnovan 1992. godine, ima površinu od oko 14.000&nbsp;km² i upisan je 1996. godine na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi kao jedno od posljednjih utočišta Okapija (*Okapia johnstoni*), po kojima je rezervat i dobio ime. God. 1996. procjenjivalo se kako ih u parku ima oko 39000 do 6350 primjeraka, od ukupne afričke populacije od 10,000-20,000. Pored okapija u parku obitavaju i druge ugrožene životinje kao što su: Šumski slon i Čovjekoliki majmuni (13 vrsta).

No, zbog posijeci-i-spali poljoprivrede, i oružanih sukoba koji su od 1990-ih poharali ovo područje, tj. zbog pljačkanja prostorija uprave i ubojstva slonova tijekom oružanih sukoba u okolici, park je upisan na popis ugroženih mjesta svjetske baštine 1997. godine. 
Premda autohtono stanovništvo Mbuti pigmeja i Bantu farmera poštuje i čuva prašumu, veliki broj izbjeglica koji se naselio u ovom području to ne čini.

## Izvori

* Susan Lyndaker Lindsey; Mary Neel Green; Cynthia L. Bennett (1999). The Okapi. University of Texas Press. 

## Vanjske veze
* CENADEP (Centre National d’Appui au Développement et à la Participation populaire)  Udruga za zaštitu okoliša DR Kongo  Posjećeno 30. ožujka 2011.
* Blogs from the Rangers of the Okapi Wildlife Reserve  Posjećeno 30. ožujka 2011.
* Gilman International Conservation   Posjećeno 30. ožujka 2011.
Oklopljeni krokodil

**Oklopljeni krokodil** (lat. *Crocodylus cataphractus*) je vrsta gmaza iz reda krokodila. Staništa su mu jezera i jezerski ekosustavi, riječni ekosustavi i slatkovodna područja.

## Opis
Ovaj krokodil je male do srednje veličine, običnom oko 2,5 metra duljine, s maksimalnom duljinom tijela 4,2 metra. Ima usku, specijaliziranu njušku, po kojoj nalikuje orinoškom krokodilu. Broj zubi varira mu između 64 i 70.

## Način života
Ishrana mu se prvenstveno sastoji od ribe, malih vodenih beskralježnjaka, zmija i žaba. Kao i ostali krokodili, mogu jesti i veći plijen, naravno, ako je on dostupan. 

Utvrđeno je da sezona parenja traje od ožujka do srpnja. Jaja se polažu u gomile biljnog materijala na obalama malih šumskih potoka, koji su redovito poplavljeni. U biljnom gnijezdu nalazi se 13-27 jaja, koja se izlegnu tijekom takvih poplava, što im omogućuje direktan pristup vodi. U zatočeništvu je uočeno da majka brani gnijezdo. O roditeljskoj skrbi za mladunce nema puno podataka. 

## Rasprostranjenost
Vrsta ima stanište u DR Kongu, Republici Kongo, Mauretaniji, Maliju, Nigeriji, Kamerunu, Zambiji, Angoli, Tanzaniji, Beninu, Burkini Faso, Srednjoafričkoj Republici, Čadu, Obali Slonovače, Ekvatorijalnoj Gvineji, Gabonu, Gani, Gvineji, Liberiji, Sijera Leoneu i Togu. Vrsta je možda izumrla u Gambiji, Gvineji Bisao i Senegalu. Podaci o rasprostranjenosti ove vrste su nedovoljni, pa se još ne zna status zaštite.

## Izvori
* www.iucnredlist.org
* www.flmnh.ufl.edu
* McAliley, Willis, Ray, White, Brochu & Densmore (2006). Are crocodiles really monophyletic?—Evidence for subdivisions from sequence and morphological data. Molecular Phylogenetics and Evolution 39: 16-32.
Nacionalni park Virunga

**Nacionalni park Virunga** je nacionalni park u istočnom dijelu DR Kongo, smješten između planina Virunga i Rwenzori (Nord-Kivu pokrajina). On graniči s Nacionalnim parkom vulkana u Ruandi i Nacionalnog parka Rwenzori u Ugandi. Nacionalni park Virunga se proteže zapadnim obalama jezera Edward koje je poznato po nilskim konjima, dok ostatak područja prekrivaju močvare, travnate savane i prostrane ravnice, te dva aktivna vulkana, Nyiragongo i Nyamuragira.

Nacionalni park Virunga osnovan je 1925. godine kao prvi afrički nacionalni park. On ima površinu od 7,800&nbsp;km², a 1979. godine upisan je na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi kao jedno od posljednjih utočišta planinskih gorila. U parku obitavaju i druge ugrožene životinje kao što su: Šumski slon, Čimpanze, Okapi, Žirafa, Bivol i mnoge endemske vrste ptica.

No, zbog nezakonite sječe šume i krivolova usljed priliva izbjeglica tijekom građanskog rata u Ruandi, park je upisan na popis ugroženih mjesta svjetske baštine 1994. godine. d 1994. godine, oko 120 lovočuvara je ubijeno dok su pokušali obraniti park od lovokradica.

U kolovozu 2008. godine novi upravitelj i ravnatelj parka, Emmanuel de Merode, je s ciljem obnove parka organizirao 680 dobro naoružanih lovočuvara. No, 26. rujna 2008. godine, park je okupirala pobunjenička vojska kongoanske Tutsi vojske (nacionalni kongres obrane, CNDP) u akciji koju je general Laurent Nkunda' poveo protiv FDLR-a (Demokratska narodnooslobodilačka vojska Ruande). Uslijedio je Nord-Kivu rat Ruande i CNDP-a protiv udruženih afričkih zemalja (DR Kongo, Zimbabve, Angola) potpomognuti snagama MONUC-a (Misija Ujedinjenih Naroda u Kongu). Dana 25. studenog 2008. god., lovočuvarima je dozvoljen pristup lokacijama na kojima obitavaju planinske gorile kako bi im pomogli opstati. Dana 23. svibnja 2009. potpisano je primirje između DR Konga i Ruande, te su ove dvije države poduzele zajedničke vojne akcije protiv obje pobunjeničke vojske na području parka Virunga.

## Izvori

## Vanjske veze

* CENADEP (Centre National d’Appui au Développement et à la Participation populaire)  Udruga za zaštitu okoliša DR Kongo  Posjećeno 30. ožujka 2011.
* Official Službena stranica nacionalnog parka Virunga   Posjećeno 30. ožujka 2011.
* National Geographic Channel   Posjećeno 30. ožujka 2011.

### Ostali projekti
Okapi

**Okapi** (lat. *Okapia johnstoni*) je sisavac iz porodice žirafa (Giraffidae) koji živi samo u središnjoj Africi.

## Obilježja i način života

Okapi živi u gustim šumama Konga bivši Zair. Posjeduje karakteristike žirafe, konja i zebre, te je u veoma stidljiva životinja koja je u stanju osjetiti čovjekovu prisutnost na nekoliko kilometara daljine i veoma ju je teško uhvatiti.Okapi je težak oko 250 kg, visok je 160 cm, ima velike uši, i usne kao žirafa, a mužjak ima dva roščića. Prilagođen je životu u šumama i voli usamljenički život. Naročito je zanimljivo sporazumjevanje između okapija. Mužjaci i ženke "kašljucaju" dok mladunci "muču". Kao znak upozorenja na opasnost svi koriste dugačak zvižduk. Tjelesnu higijenu održava pomoću nevjerojatno dugačkog jezika kojim može dohvatiti veliki dio tijela. Okapi je životinja sa razvijenim navikama i obično se kreću istim stazama. 

## Prehrana
 
Proučavajući područje u kojem živi ova životinja znanstvenici su utvrdili da za prehranu koristi tridesetak vrsta biljki, a najviše voli pupoljke i mlado lišće.

## Razmnožavanje

Okapi je samotnjačka životinja, osim u periodu parenja kada se stvaraju parovi koji se odmah poslije parenja razilaze. Na osnovu primjera iz zooloških vrtova u Frankfurtu, Rotterdamu i Chicagu gdje postoji nekoliko primjeraka okapija, ženka nosi mladunče 14 mjeseci, a doji ga šest mjeseci.

## Otkriće okapija

Ovu rijetku životinju, koja predstavlja primjerak od neprocjenjive vrijednosti za svaki zoološki vrt u svijetu, otkrio je britanski istraživač Henry Livingstone na osnovi priča koje je čuo od pigmeja. Priča o neobičnoj životinji zainteresirala je i tadašnjeg guvernera Ugande, Johnstona koji je 1900. godine organizirao ekspediciju sa zadatkom da je otkrije. Članovi ekspedicije nisu uspjeli uhvatiti "tajanstvenu životinju sličnu konju" ali su od pigmeja dobili prvi dokaz o njenom postojanju: dva komada kože koje su poslali Kraljevskom zoološkom društvu u Londonu. Godinu dana kasnije dobili su nekoliko cijelih koža i jednu lubanju. Ovo je zoolozima i paleontolozima omogućilo da svrstaju životinju pod imenom okapi (*Okapia johnstoni*). Mada po obliku tijela podsjeća na konja, okapi nije njegov srodnik nego pripada porodici žirafa. Okapi predstavlja svojevrsni živi fosil koji je vjekovima ostao izoliran u prašumama Konga. Godinama su ekspedicije iz različitih zemalja pokušavale uhvatiti živog okapija. Amerikanci su uspjeli uhvatiti dva ali su obje životinje uginule čim su napustile afričko tlo. Prvi su Belgijanci 1918. godine uspjeli prenijeti u Europu živog okapija. Životinja je smještena u zoološki vrt u Antwerpenu.

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Nacionalni park Salonga

**Nacionalni park Salonga** je nacionalni park u DR Kongo, smješten u u nizinskom području rijeke Kongo. On je največe zaštićeno područje tropske kišne šume u Africi, veličine od 36,000&nbsp;km² od kojihe je 17.045,80&nbsp;km² strogo zaštićeno.

Nacionalni park Salonga osnovan je 1970. godine, a 1996. godine upisan je na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi kao jedno od posljednjih utočišta mnogih enedemskih životinjskih vrsta kao što su: Bijeli nosorog, Bonobo čimpanza, Kongoanski paun i Oklopljeni krokodil.

No, zbog pada populacije Bijelih nosoroga (1984.) i raspada uprave (1999.), što su prouzrokovali oružanih sukobi koji su od 1990-ih poharali ovo područje, park je upisan na popis ugroženih mjesta svjetske baštine 1997. godine.

## Izvori

## Vanjske veze
* CENADEP (Centre National d’Appui au Développement et à la Participation populaire)  Udruga za zaštitu okoliša DR Kongo  Posjećeno 30. ožujka 2011.
* INCEF - Conservation and Health in Salonga   Posjećeno 30. ožujka 2011.
* Wildlife Conservation Society   Posjećeno 30. ožujka 2011.
Lopé-Okanda

**Lopé-Okanda** je jedinstven krajolik koji se nalazi u gabonskim pokrajinama Ogoué-Ivindo i Ogoué-Lolo. On predstavlja neobičnu interakciju dobro sačuvane tropske kišne šume i reliktnog savanskog područja velike bioraznolikosti živih vrsta, uključujući jako ugrožene velike sisavce i ljudska naselja. Pored toga, ovaj lokalitet predstavlja ekološke i biološke procese nastajanja vrsta i prilagodbe obitavalištu tijekom posljednjeg ledenog doba (prije oko 15.000 godina).

Tu se nalaze ostaci nekoliko različitih naroda (poput gradina, špilja i naseobina, dokaza metalurgije i oko 1.800 petroglifa) koji su u različito doba naseljavali ovo područje. Paleolitski, neolitski i arheološki lokaliteti iz metalnog doba predstavljaju glavni put seobe Bantu, i drugih, naroda iz Zapadne Afrike dolinom rijeke Ogooué prema sjeveru i plodnim šumovitim dolinama Kongoa; te dalje prema srednjo-istočnoj i južnoj Africi, što je naposlijetku dovelo do razvoja cijele podsaharske Afrike. Zbog toga je ekosustav i reliktni kulturni krajolik Lopé-Okanda 2007. godine upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi. 

Unutar 491.291 hektara ovog zaštićenog područja nalazi se **Nacionalni park Lopé** osnovan 1946. godine. U njemu, na rubu kišne šume, nalazi se malena istraživačka postaja u selu Mikongo kojom upravlja Zoološko društvo iz Londona (*Zoological Society London*). Tu se često smještaju turisti prilikom posjeta nacionalnom parku.

## Izvori

## Vanjske veze
* Wildlife Conservation Society  
* Virtual Tour of the National Parks 
;Ostali projekti
Abu Mena

**Abu Mena** (arapski:: أبو مينا, *Abu Mina*) je naselje, samostanski kompleks i kršćansko hodočasničko mjesto kasnoantičkog Egipta koje se nalazi oko 45&nbsp;km jugozapadno od Aleksandrije. Iako ima malo građevina koje stoje, temelji mnogih građevina su jasno vidljivi, poput onih velike bazilike. Zbog toga je Abu Mena upisana na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 1979. godine, a na popis ugroženih mjesta svjetske baštine je dospjela zbog propadanje građevina usljed miješanja gline s površine koja postaje "polu-tečna" u dodiru s "viškom vode". Vlasti su bile primorane postaviti vreće s pijeskom uz temelje najugroženijih građevina.

## Historija
Sveti Mena je ranokršćanski mučenik iz Aleksandrije s konca 3. ili početka 4. stoljeća. Razni izvori od 5. stoljeća (npr. etiopski "Sinaksarij", zbirka legendi o mučenicima) navode različite verzije prijenosa njegovog tijela, ali se uglavnom spominje putovanje devom koja je došavši do Abu Mene stala i odbila ići dalje. To je protumačeno božanskom voljom i odlučeno je kako će se tijelo pokapati na tom mjestu. Dalje se navodi kako je ovo mjesto bilo zaboravljeno sve dok se jednog dana jedna bolesna ovca nije uronila u vodu malog izvora na ovom mjestu i odmah ozdravila. Vidjevši to, njezin pastir je otpočeo liječiti koristeći vodu i prašinu s tog mjesta. Vijest o pastiru-liječniku se brzo proširila Carstvom i sam Konstantin I. Veliki je poslao svoju kćer pastiru na liječenje. Ona je pronašla tijelo sv. Menasa i Konstantin je naredio izgradnju crkve na tom mjestu. Do 4. stoljeća to je postalo značajno hodočasničko mjesto za sve kršćane u potrazi za čudotvornim izliječenjem.

Za vladavine Arkadija, cara Istočnog Rimskog Carstva, lokalni nadbiskup je obavijestio Cara o prevelikom mnoštvu hodočasnika koji su opsjedali malenu crkvu i Car je naredio proširenje samostanskog kompleksa izgradnjom tri nove prostrane crkve. Do kraja kasnoantičkog razdoblja, Abu Mena je postala vodećim hodočasničkim mjestom u Egiptu. U samostanu u Abu Meni su se proizvodile tablete od terakote s utisnutim likom sveca s njegove ikone, svetom vodom u glini, koje su se prodavale širom zapadnog Sredozemlja, sve do 7. stoljeća i arapskog osvajanja Egipta, pri čemu je uništeno ovo svetište.

Arheološki lokalitet Abu Mena je prvi put iskopan od 1905.-07. godine, pri čemu je otkrivena velika bazilika, crkva s relikvijama u blizini i rimske terme Opsežnija iskapanja 1998. godine otkrila su veliku spavaonicu za siromašne hodočasnike s odvojenim prostorijama za muškarce, žene i djecu; ali i opatske (*hegoumenos*) rezidnecije, krstionice i prostorija za proizvodnju vina iz 6.-7. stoljeća.


Datoteka:Pilgrim flask St. Menas Louvre MN1469.jpg|Hodočasnička glinena čuturica iz 6.-7. st. (Louvre)
Datoteka:Menas.jpg|*[[Krist]] i [[Sveti Mena|sv. Mena]]*, koptska ikona iz 6. st. (Louvre)
Datoteka:Monastery of Abu Mena (03-2009).jpg|Suvremeni samostan u Abu Meni
Datoteka:Abu Mena Modern Monastery 01.JPG|Crkva sv. Mena


## Povezano
* Koptska umjetnost

## Reference

## Vanjske veze

* Abu Mena - uključujući panoramske fotografije od 360˚ Posjećeno 16. ožujjka 2011.
Tebanske nekropole

**Tebanske nekropole** čini veliko područje na zapdnoj obali Nila, nasuprot drevnog grada Tebe, koje je služilo za pokapanje tokom Starog Egipta, osobito za Srednjeg i Novog kraljevstva.

Zbog toga su Tebanske nekropole, zajedno s gradom Tebom, 1979. godine upisane na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Africi.

## Odlike
Ovo veliko područje gdje su tisućama godina sahranjivani faroni, njihova obitelj i dužnosnici kraljevstva, možemo podijeliti na:
* Kraljevske nekropole: Dolina kraljeva i Dolina kraljica
* Grobni hramovi: 
** Deir el-Bahri gdje se nalaze grobni hramovi faraonke Hatšepsut, te faraona Mentuhotepa II. i Tutmozisa III.
** Medinte Habu gdje se nalazi grobni hram i palače Ramzesa II., te grobni hramovi Aja i Horemheba
* Grobni hram Amenhotepa III.
* Grobni hram Setija I.
* Ramzeum

Ostale nekropole su Deir el-Medina gdje se nalaze grobnice radnika i "Grobnice plemića", raskošni hramovi egipatskog plemstva.

## Bilješke i izvori

 
* ''Deir el-Medina'', fotografije
The Hound of the Baskervilles (film, 1921)

***The Hound of the Baskervilles*** je britanski nijemi film iz 1921. godine kojeg je režirao Maurice Elvey prema istoimenom romanu Arthura Conana Doylea. Ovo je prvi dugometražni film iz Stollovog serijala s Eillejem Norwoodom u ulozi Sherlocka Holmesa (drugi je *[[The Sign of Four (film, 1923)|The Sign of Four]]* iz 1923.). Doktora Watsona je u ovom filmu tumačio Hubert Willis, a u ostalim glavnim ulogama pojavljuju se Rex McDougall, kao Sir Henry Baskerville, te Catina Campbell, kao Beryl Ducerne Stapleton.

## Glumačka postava

* Eille Norwood - Sherlock Holmes 
* Catina Campbell - Beryl Ducerne Stapleton 
* Rex McDougall - Sir Henry Baskerville 
* Lewis Gilbert - Roger Stapleton Baskerville 
* Hubert Willis - Dr. Watson 
* Allan Jeayes - Dr. James Mortimer 
* Fred Raynham - Barrymore, batler
* Robert Vallis - Selden

## Reference

## Vanjske veze
*
The Sign of Four (film, 1923)

***The Sign of Four*** je britanski nijemi film iz 1923. godine kojeg je režirao Maurice Elvey (ujedno i scenarist) prema istoimenom romanu Arthura Conana Doylea. Ovo je drugi i posljednji Stollov dugometražni film s Eillejem Norwoodom u ulozi Sherlocka Holmesa, nakon filma *[[The Hound of the Baskervilles (film, 1921)|The Hound of the Baskervilles]]* iz 1921. godine. U ovom je filmu dr. Watsona tumačio Arthur M. Cullin, što mu je bilo jedino pojavljivanje u ovoj ulozi u serijalu, a u filmu glume još i Isobel Elsom, kao Mary Morstan, te Norman Page kao Jonathan Small.

## Glumačka postava

* Eille Norwood - Sherlock Holmes 
* Isobel Elsom - Mary Morstan 
* Fred Raynham - Princ Abdullah Khan 
* Arthur M. Cullin - Doktor John Watson 
* Norman Page - Jonathan Small 
* Humberston Wright - Doktor Sholto 
* Henry Wilson - Pigmejac
* Madame d'Esterre - Gđa. Hudson 
* Arthur Bell - Inspektor Anthony Jones

## Reference

## Vanjske veze
*
Eille Norwood

**Eille Norwood**, rođen kao **Anthony Edward Brett** (York, 11. listopada 1861. - London, 24. prosinca 1948.) je bio britanski filmski i kazališni glumac koji je većinu svoje karijere proveo glumeći slavnog detektiva Sherlocka Holmesa u Stollovom serijalu nijemih filmova. Rođen u Yorku kao Anthony Edward Brett, izgleda da je pseudonim preuzeo od imena svoje prijateljice Eileen i imena grada Norwooda. Od 1921. do 1923., Norwood je Holmesa tumačio u ukupno 47 filmova (45 kratkih i 2 dugometražna) koje su režirali Maurice Elvey i George Ridgwell. U 46 filmova, dr. Watsona tumačio je Hubert Willis, dok ga je u posljednjem filmu tumačio Arthur Cullin. Uzevši u obzir da u tom periodu nisu bile napisane sve priče o detektivu, Norwood je do danas glumac koji je Holmesa portretirao najviše puta u tada postojećim pričama. Norwoodova interpretacija je u to vrijeme bila jako popularna te je čak i sam Doyle bio oduševljen njome.

## Izabrana filmografija
* *[[The Tavern Knight]]* (1920)
* *[[Gwyneth of the Welsh Hills]]* (1921)
* *[[The Hound of the Baskervilles (film, 1921)|The Hound of the Baskervilles]]* (1921)
* *[[The Sign of Four (film, 1923)|The Sign of Four]]* (1923)

## Reference

* Barnes, Alan. Sherlock Holmes on Screen. Richmond, Surrey: Reynolds and Hearn Ltd., 2002.

## Vanjske veze
*
Der Hund von Baskerville (film, 1914)

***Der Hund von Baskerville*** je njemački nijemi film Rudolfa Meinerta snimljen prema romanu Arthura Conana Doylea. Film je izdan 12. lipnja 1914., a radilo se tu o prvoj ekranizaciji tog Doyleovog romana.

Film je započeo kao adaptacija drame prema Doyleovom romanu koju je 1907. pokrenuo Richard Oswald. Godine 1914., Oswald je, s obzirom na veliku popularnost krimi filmova u Njemačkoj, dobio zadatak da napiše scenarij prema Doyleovom romanu, a kao režiser je organiziran Rudolf Meinert. Alwin Neuß, koji je Holmesa već glumio u filmu *Milliontestamentet*, dobio je glavnu ulogu.

## Glumačka postava

* Alwin Neuß - Sherlock Holmes
* Friedrich Kühne - Stapleton
* Hanni Weisse - Laura Lyons
* Erwin Fichter - Henry von Baskerville
* Andreas von Horn - Barrymore

## Reference

## Vanjske veze
*
Der Hund von Baskerville (film, 1929)

***Der Hund von Baskerville*** je njemački nijemi film iz 1929. godine što ga je režirao Richard Oswald prema romanu Arthura Conana Doylea. Ovo je bila druga njemačka adaptacija ovoga romana te druga na kojoj je surađivao Oswald, koji je napisao scenarij za prvi film. Ipak, ovaj film nije bio nastavak, već nova, direktna adaptacija izvornog materijala. Holmesa i Watsona tumačili su Carlyle Blackwell i George Seroff, dok su se u filmu pojavili i Alexander Murski, kao Lord Charles Baskerville , te Livio Pavanelli, kao Sir Henry Baskerville. Ovaj film je bila posljednja adaptacija Sherlocka Holmesa u eri nijemog filma.

## Glumačka postava

* Carlyle Blackwell kao Sherlock Holmes 
* Alexander Murski kao Lord Charles Baskerville 
* Livio Pavanelli kao Sir Henry Baskerville 
* George Seroff kao Dr. Watson
* Betty Bird kao Beryl 
* Fritz Rasp kao Stapleton 
* Valy Arnheim kao Barrymore 
* Alma Taylor kao Gđa. Barrymore 
* Carla Bartheel kao Laura Lyons 
* Jaro Fürth kao Dr. Mortimer 
* Robert Garrison kao Falkland

## Reference

## Vanjske veze
*
Travunija

**Travunija** je bila južnoslovenska državica koja je obuhvatala delove današnje istočne Hercegovine i dubrovačkog područja bez grada Dubrovnika koji je bio u vlasti Vizantije. Postojala je pre svega kao zavisna država pod vlašću knezova iz srpske dinastije Vlastimirovića između 9 veka i 1071. godine kada ju anektira Duklja. Osim Vlastimirovića nad Travunijom je neko vreme vladalo u Bugarsko Carstvo kada bi ono na neko vreme anektiralo i ostale južnoslovenske države. Zavisno od toga kome se veruje stanovnici Travunije su bili Srbi ili Hrvati tako da vizantijski car Konstantin Porfirogenit podržava prvu opciju dok pop Dukljanin onu drugu pošto smješta Travuniju u Crvenu Hrvatsku.

Travunija je tokom svog postojanja graničila s Zahumljem, Dukljom i Vizantijom koja vlada Dubrovnikom.

### Travunija u srpskom carstvu
Mađari su 1358. godine porazili Mletačku republiku, koja je bila prisiljena odreći se cijele istočne obale Jadrana. Dubrovnik je takođe priznao vrhovnu vlast mađarsku, pa su Srbi počeli da zaziru od svog starog primorskog prijatelja i ubrzo njihovi odnosi postaju čak i neprijateljski. U području od Konavlja pa sve do Podrinja, s Trebinjem, Gackom i Polimljem, vladao je srodnik i prijatelj cara Uroša, knez Vojislav Vojinović. Dubrovačka trgovina je prekinuta nekoliko godina, a Vojislav je prijetio da će oteti i Ston. Primirje je potpisano 1361. u Onogoštu uz posredovanje cara Uroša.

Nikola Altomanović, nakon smrti strica kneza Vojislava Vojinovića,  preuzima 1368. njegove posjede i postaje moćan gospodar od Rudnika do Trebinja i mora. Mladićka silovitost i želja za što više vlasti doveli su Nikolu u neprijateljstvo sa svim susjedima. Protiv njega bio je ban Tvrtko, Dubrovnik uz pomoć Mađara, Lazar Hrebljanović i Balšići. Tokom 1373. god. Altomanović je podlegao. Mađarski kralj uputio je Nikolu Gorjanskog sa 1.000 kopljanika, da se pridruži bosanskoj i Lazarevoj vojsci. Zapadni dio Nikolinih oblasti, s Mileševom, Prijepoljem, Onogoštem, Podrinjem i Gackom dobi Tvrtko. Njegove južne oblasti Trebinje, Konavlje i Dračevice poseli su u jesen 1373. god. Balšići. Tvrtko je i te oblasti pripojio 1377. Bosanskoj banovini. Tako bosanska država pređe stare granice Drine i pomjeri ih sve do iza Lima, obuhvativši najveći deo područja stare Raške.

### Travunija u bosanskom kraljevstvu
Do 1391. župa Vrm sa gradom Klobukom bila je u posjedu Sankovića, a od 1395. do 1442. godine u posjedu Pavlovića. U ratu  1438. godine osvojio je Stjepan Vukčić Kosača Trebinje. Radoslav Pavlović je vratio Trebinje pod svoju vlast 1439. 1441. godine umire i Radoslav Pavlović. Ugovorom između vojvode Stjepana Vukčića i udovice Radoslava Pavlovića i sinova, 1442. godine, ostaci Pavlovićevih zemalja, među kojima je bio i grad Klobuk, definitivno su prešli pod Kosača.

## Literatura
* Vladimir Ćorović, Beograd, novembar 2001 - Istorija srpskog naroda

## Vanjske veze

* Konstantin Porfirogenit:De Administrando Imperio (ruski) 
* Ljetopis popa Dukljanina
Josip Novak

**Josip Novak** (Slavonski Brod, 23. februar 1902 - Beograd, 22. maj 1970) bio je hrvatski i jugoslavenski filmski režiser. Karijeru je započeo 1926. sa reklamnim filmom *[[Sve radi osmeha]]*, a 1929. je snimio *[[Rudareva sreća|Rudarevu sreću]]*, jedan od rijetkih cjelovečernjih jugoslavenskih filmova u međuratnom periodu. 1930-ih se preselio u Bugarsku gdje je 1938. režirao film *[[Vojvoda Strahil (film)|Vojvoda Strahil]]*. Nakon rezolucije IB su ga uhapsile bugarske komunističke vlasti i nekoliko godina držale u zatvoru prije nego što je repatriran u Jugoslaviju. Tamo se od sredine 1950-ih bavio snimanjem kratkih dokumentarnih filmova.

## Vanjske veze
*