open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Staša Zajović

**Stanislava Staša Zajović** (rođena 25. januara, 1953. u Nikšiću) je transnacionalna feministkinja, aktivistkinja za mir i ljudska prava, suosnivačica i koordinatorka beogradske nevladine organizacije Žene u crnom.

## Biografija
Godine 1977. je diplomirala romanistiku na Filološkom fakultetu Univeziteta u Beogradu i tečno naučila italijanski, španski i engleski jezik. Od svojih studentskih dana aktivno se zalaže za građanska prava i kroz 1980-te sudjeluje u raznim feminističkim pokretima, a prvi put je i uhapšena 1984. godine. Od 1985. do 1992. je aktivistkinja feminističke grupe Žena i društvo u Beogradu. Inspirisana istoimenom izraelsko-palestinskom organizacijom, u jeku ratova u Jugoslaviji, 1991. suosniva beogradsku inačicu nevladine organizacije Žene u crnom, te uz nju organizira ili sudjeluje u brojnim anti-ratnim marševima mira, performansama usmjerenima na militarizam, nacionalizam i fundamentalizam, ulične akcije pomaganja ženama izbjeglicama i žrtvama silovanja u ratu, i slične kampanje u suradnji sa sličnim organizacijama. Zbog svog aktivizma i zalaganja za kažnjavanje ratnih zločina bila je meta višestrukih fizičkih napada huligana i ekstremnih nacionalista, kao i administrativnih zabrana.

Bila je ključni inicijator mnogih socijalnih mreža, koalicija, konferencija, sastanaka i seminara, pisala je brojne članke i eseje o ulogama žena u ratu, reproduktivnim pravima, mirovnoj politici, međuetničkoj i međukulturnoj solidarnosti, te vlašću u lokalnim i međunarodnim medijima. Pokretala je edukativne programe i napisala dvije knjige. Podržava ideju građanskog neposluha i tvrdi da je pravda "previše važna da bi je bila prepuštena političarima." Poseban uticaj je bila pri pokretanju španske inačice Žene u crnom kada je 1993. posjetila zemlju.

Kroz daljnje godine nastavlja s aktivizmom i redovito sa Ženama u crnom sudjeluje u obilježjima *Dana sjećanja na žrtve Domovinskog rata* u Vukovaru i početka rata u Bosni i Hercegovini.

Godine 2017. potpisala je Deklaraciju o zajedničkom jeziku.

## Izvori
Kraljevina Ugarska (1000–1526)

**Kraljevina Ugarska** je bila monarhija u srednjoj Europi koja je postojala pet stoljeća. Ugarska kneževina je nastala kao kršćansko kraljevstvo nakon krunidbe prvog kralja Stjepana I. u Esztergomu oko 1000. godine. Dinastija njegove obitelji (dinastija Árpád) vodila je monarhiju 300 godina. U 12. stoljeću je kraljevstvo postalo europska srednja sila unutar zapadnog geopolitičkog sustava. Nakon pada Luxemburške dinastije i sa usponom Habsburga, Ugarska kruna je postala plijen inih sila i počela propadati. Nestala je u Mohačkoj bitci (29. august 1526) kada je Osmansko carstvo osvojilo Panoniju. Tada je se mađarsko plemstvo povuklo prema sjevernoj Ugarskoj i stvorilo kratkotrajnu državu (Ivan Zapolja). Stoga nasledstvo Ugarske krune će preuzeti Habsburzi i stvoriti novu Mađarsku. Pak će cijela Panonija jedno vrijeme biti pod turskoj vlasti, sve do pohoda princa Eugena u godinama 1684-1718 (v. Veliki turski rat).

## Historija

## Kraljevi Ugarske

Kraljevina Ugarska je imala oko 33 kralja, većinom iz dinastije Árpád, u sljedećem redoslijedu:
* Ištvan I. (Árpád) (997–1000; 1000–1038)
* Pietro Orseolo / Šamuel Aba (1038–1046)
* Andraš I (Árpád) (1046–1060)
* Béla I. (Árpád) (1060–1063)
* Šalamon I. (Árpád) (1063–1074)
* Geza I. (Árpád) (1074–1077)
* Laslo I. (Árpád) (1077–1095)
* Kalman I. (Árpád) (1095–1116)
* Ištvan II. (Árpád) (1116–1131)
* Bela II. (Árpád) (1131–1141)
* Geza II. (Árpád) (1141–1162)
* Ištvan III. (Árpád) (1162–1172) / Laslo II. (Árpád) (1162–1163)
* Ištvan IV. (Árpád) (1163–1165)
* Bela III. (Árpád) (1172–1196)
* Imre I. (Árpád) (1196–1204)
* Laslo III. (Árpád) (1204–1205)
* Andraš II. (Árpád) (1205–1235)
* Bela IV. (Árpád) (1235–1270)
* Ištvan V. (Árpád) (1270–1272)
* Laslo IV. (Árpád) (1272–1290)
* Andraš III. (Árpád) (1290–1301)
* Vaclav III. (Přemyslovci) (1301–1305)
* Otto III. (Wittelsbach) (1305–1307)
* Charles Robert I. (Anjou-Sicile) (1308–1342)
* Louis I. (Anjou-Sicile) (1342–1382)
* Marie I. (Anjou-Sicile) (1382–1385)
* Charles II. (Anjou-Sicile) (1385–1386)
* Sigismund I. zajedno sa Marijom (Luxemburg) (1386–1437)
* Albrecht II. (Habsburg) (1437–1439)
* Ladislaus V. (Habsburg) (1440–1457)
* Władysław I. (Jogailaičiai) (1440–1444)
* Matjaš Hunjadi (Hunyadi) (1458–1490)
* Vladislav II. (Jogailaičiai) (1490–1516)
* Lajoš II. (Jogailaičiai) (1516–1526)

## Vanjske veze

## Povezano

## Napomene

## Izvori

## Bibliografija
### Primarni izvori

* Simon de Kéza, *[[Gesta Hunnorum et Hungarorum]]*, 1282–1285.
* Kálti Márk et al., *[[Chronicon Pictum]]*, 1358–1373. 

### Sekundarni

*Engel, Pál. *The Realm of St Stephen: A History of Medieval Hungary, 895–1526*. (2001).
* 
*Kontler, Laszlo. *A History of Hungary* (2006)
*Molnár, Miklós, and Anna Magyar. *A Concise History of Hungary* (2001)
* 
*
Bertrix

**Bertrix** - francuski (valonski: *Bietris*) je grad i općina od 8,936 stanovnika na jugoistoku Belgije u valonskoj u Provinciji Luxembourg.

## Geografija

Bertrix leži u Ardenima u slivu rijeke Semois, pored granice sa Francuskom, udaljen 50 km sjeverozapadno od Arlono.

## Historija

Bertrix je nastao kao naselje Gala kog su za Galskih ratova zauzeli Rimljani i pretvorili u svoj opidum.

Za ranog srednjeg vijeka postao je fortifikacija koja se održala do 12. vijeka. Obnovljena je u 18. vijeku za vladavine Louisa XIV.
Bertrix je u to vrijeme živio od rudarstva (škriljavci).

Između 1902.-1914. izgrađena je željeznička pruga koju su Nijemci koristili za Prvog svjetskog rata za snabdjevanje svojih trupa u Bitci kod Verduna.

## Reference

## Vanjske veze

*''Bertrix'' (službene stranice)
Ivo Lončar

**Ivo Lončar** (Imotski, 1.4.1957. - Zagreb, 3.10.2015.), hrvatski novinar, urednik, voditelj i nezavisni zastupnik u 4. i 5. saziva Hrvatskog sabora.

Iako je završio Agronomski fakultet u Zagrebu, djelovao prvo kao sportski novinar na radiju, a zatim postao poznat kao autor poljoprivredne emisije Plodovi zemlje i oštar kritičar poljoprivredne politike. Izabran je oba puta kao nezavisni na listama Hrvatske seljačke stranke i Hrvatske demokratske seljačke stranke, no ubrzo je prekidao veze sa strankama. Bio je potpredsjednik Odbora za poljoprivredu i šumarstvo, a u 5. sazivu i član Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina. Bio je i predsjednik Nadzornog odbora Hrvatske pošte, te se vratio na HTV u ulozi savjetnika.

## Reference


# Leksikon radija i televizije, HRT - Ljevak, Zagreb, 2016., str. 394
Bastogne

**Bastogne** - francuski (valonski: *Bastenaken*) je grad i općina od 16,296 stanovnika na jugoistoku Belgije u valonskoj u Provinciji Luxembourg.

## Geografija

Bastogne leži u Ardenima pored granice sa Luksemburgom, udaljen 86 km jugoistočno od Lièga.

## Historija

Bastogne je izrastao kao trgovište za ranog srednjeg vijeka, u njemu se od 9. vijeka održavaju redovni sajmovi.
U to vrijeme podignuta je i crkva sv. Petra, koja je prvi put dokumentirana 893. Ona je doživjela brojne transformacije, najvažnija se desila u 16. vijeku za vladavine 
habsburškog svetorimskog cara Karla V, kad je rekonstruirana kao trobrodna gotička bazilika.
Od starije romaničke preostao je samo kameni zvonik, koji je služio za odbranu.

Status grada dobio je u 14. vijeku, kad je njime vladao Luksemburški grof i češki kralj Jan od Češke, koji ga je i utvrdio podigavši bedeme, koji su srušeni 1688. Od njih su preostala jedino visoka vrata Trèves, koja su danas muzej.
Franjevci su došli u grad 1625. i do 1652. ugrubo podigli samostan sa crkvom.

Brzi urbani razvoj povezan sa dolaskom željeznicom doživio je u 19. vijeku, tad su podignuti prvi industrijski pogoni; ciglana, pivovara, destilerija, tvornica škroba.

Bastogne je postao slavan za Drugog svjetskog rata, kad je za Ardenske ofanzive bio opkoljen od 16. januar 1944. do 26. januara 1945. 
Grad je branila američka 101. zračnodesantna divizija, koja je odolila snažnim napadima Wehrmachta, opsadu su razbili tenkovi generala Pattona.

## Pobratimski gradovi
Bastogne ima ugovore o partnerstvu sa slijedećim gradovima;
*  Périers, Francuska (2005.)
*  Tulette, Francuska (2012.)
*  College Station, Texas, Sjedinjene Američke Države (2014.)
*  Bryan, Texas, Sjedinjene Američke Države (2014.)

## Reference

## Vanjske veze

*''Bastogne'' (službene stranice)
Viša škola

**Viša škola** (francuski: *Haute école*, engleski: *University college*) je ime za različite vrste obrazovnih Institucijama u kojima se na kraju školovanja obično daje, potvrda o završenom stupnju, ili diploma.

## Karakteristike i historija
One su najčešće stručne škole koje organiziraju nastavu u područjima kao što su pravo, teologija, medicina, poslovanje, muzika, likovna umjetnost, pedagogija, tehnika. 
Osnovni uvjet za upis u većini viših škola je završena (odgovarajuća) srednja škola, i navršenih 18 godina.
Belgije.
 
Sistem visokog obrazovanja nastao je u Evropi u srednjem vijeku, kad su osnovani prvi univerziteti. 
U moderno doba prirodu visokog obrazovanja širom svijeta uvelike su određivali modeli formirani u utjecajnim zemljama kao što su Francuska, Njemačka, Ujedinjeno Kraljevstvo i Sjedinjene Američke Države.

Od kraja 19. vijeka pa sve do Bolonjske deklaracije, više škole su bile gotovo isključivo strukovne, najčešće vezane uz tehniku, pedagogiju i ekonomiju i trajale su do dvije godine. Njihovi polaznici nisu dobijali diplome, pa su se označavali samo sa *ing*. a ne *dipl.ing*, ili samo ecc (za ekonomist) a ne dipl.ecc. One su najčešće bile logički nastavak neke strukovne škole, tako je srednja građevinska škola imala nastavak u višoj građevinskoj.

Studenti koji su završili više škole kraće od tri godine, kvalificirali su se kao radnici sa *Višom stručnom spremom* (akronim: *VŠS*), za razliku od njih studenti koji su završili fakultet u trajanju od najmanje 4 godine (8 semestara) dobijali su kvalifikaciju *Visoke stručne spreme* (*VSS*).

Nakon uvođenja Bolonjskog procesa studenti viših škola, najčešće dobijaju titule bakalaureata, jer i one prosječno traju po tri godine.

Više škole imaju različite tretmane u pojedinim državama, u nekima djeluju u okviru univerziteta, u nekima samostalno, ali su u pravilu javne institucije, bez obzira dali su društveno ili privatno vlasništvo.

U Hrvatskoj je formiran dualni sistem visokoga školstva u kojem se stručni studiji izvode na veleučilištima i 
višim školama, a fakultetski na univerzitetima. Veleučilišta moraju imati najmanje tri različita studija iz barem tri različita polja.
  
## Reference

## Vanjske veze

* ''Higher education'' 
* ''Visoko školstvo''
Generalbezirk Estland

***Generalbezirk Estland*** (srpskohrvatski: Generalni okrug Estonija) bio je jedna od četiri administrativne podjedinice ''Reichskommissariata'' Ostland, nacističke civilne okupacijske uprave na području baltičkih država i zapadnog dijela Bjeloruske SSR. *Generalbezirk Estland* formalno je organiziran 5. prosinca 1941. godine na području okupirane Estonije, koja je dotad bila pod upravom Grupe armija Sjever njemačkog *[[Wehrmacht]]a*. Sjedište okruga bio je Tallinn, a na čelu uprave nalazio se generalni upravitelj Karl-Siegmund Litzmann. *Generalbezirk Estland* je formalno dokinut 17. rujna 1944. godine kada je Crvena armija ušla u Tallinn, a preostali dijelovi Estonije pod njemačkom okupacijom ponovo su potpali pod upravu Grupe armija Sjever. 

Okrug je bio podijeljen na sedam administrativnih podjedinica (*Kreisgebiet*):

* *Kreisgebiet* Arensburg (Kuressaare)
* *Kreisgebiet* Dorpat (Tartu)
* *Kreisgebiet* Narwa (Rakvere)
* *Kreisgebiet* Pernau (Pärnu)
* *Kreisgebiet* Petschur (Pečori)
* *Kreisgebiet* Reval-Stadt (Tallinn)
* *Kreisgebiet* Reval-Land (Paide)

## Reference
Florenville

**Florenville** je općina od 5,687 stanovnika na jugoistoku Belgije u valonskoj u Provinciji Luxembourg.

## Geografija

Florenville leži u Ardenima, na rijeci Semois, pored granice sa Francuskom.
Sastoji se od međusobno razbacanih naselja; Chassepierre, Florenville, Fontenoille, Lacuisine, Muno, Sainte-Cécile i Villers-devant-Orval.

## Reference

## Vanjske veze

*''Florenville'' (službene stranice)
Estonska samouprava

**Estonska samouprava** (estonski: *Eesti Omavalitsus*, njemački: *Estnische Selbstverwaltung*), znana i kao **Direktorat**, bila je kolaboracionistička marionetska vlada u Estoniji uspostavljena za vrijeme nacističke okupacije, a na čijem je čelu bio Hjalmar Mäe. Estonska samouprava bila je direktno podređena civilnim okupacijskim vlastima ''Generalbezirka Estlanda'', a njezine je članove imenovao generalni upravitelj Estonije Karl-Siegmund Litzmann. 

Preciznu ulogu Estonske samouprave u ovom periodu istraživala je Estonska međunarodna komisija za istraživanje zločina protiv čovječnosti, koja je zaključila kako Estonska samouprava nije bila potpuno autonomna u svome djelovanju, ali kako je, unatoč tome, uživala značajne slobode unutar okriva njemačke politike te rasnih i ekonomskih pravila. Isto tako, Komisija je zaključila kako je sudjelovanje u radu Direktorata bilo potpuno dobrovoljno te kako nema nikakvih dokaza da su članovi ove marionetske vlade bili prisiljeni sudjelovati u njoj. U tom je kontekstu uloga Direktorata u pomaganju nacistima prilikom provođenja Holokausta nesporna (članovi Direktorata pomogli su u hapšenju Židova, Roma, ali i politički nepodobnih Estonaca). Ovo se također odnosi i na nezakonita novačenja te prisilni rad. 

Tokom četiri godine nacističke okupacije, sastav Direktorata bio je sljedeći:

}}|right|margin-left:1em; margin-right:0em;|margin-left:0em; margin-right:1em;}}"
! style="background:#DCDCDC; text-align:center;" colspan="3"| Članovi Estonske radničke komune
|-
|align="left"|**SLUŽBA**||align="left"|**IME**||align="left"|**MANDAT**
|-
! style="background:black;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Čelnik Direktorata||align="left" |**[[Hjalmar Mäe]]**||align="left"|1941. – 1944.
|-
! style="background:black;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Direktor unutarnjih poslova||align="left" |**[[Oskar Angelus]] **||align="left"|1941. – 1944.
|-
! style="background:#D1D1D1;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Direktor gospodarstva i prometa||align="left" |**[[Alfred Wendt]] **||align="left"|1941. – 1944.
|-
! style="background:#D1D1D1;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Direktor pravosuđa||align="left" |**[[Hjalmar Mäe]]**||align="left"|1941. – 1943.
|-
|align="left"|&nbsp;||align="left"|**[[Oskar Öpik]]**||align="left"|1943. – 1944.
|-
! style="background:#D1D1D1;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Direktor za društvena pitanja||align="left" |**[[Otto Leesment]]**||align="left"|1941. – 1944.
|-
! style="background:#D1D1D1;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Direktor poljoprivrede||align="left" |**[[Hans Saar]] **||align="left"|1941. – 1944.
|-
! style="background:#D1D1D1;" colspan="3" 
|-
|align="left"|Direktor tehnologije||align="left" |**[[Arnold Raadik]] **||align="left"|1941. – 1944.
|}

Johannes Soodla je također bio dio vladajućih struktura kao generalni inspektor estonskih *[[Waffen-SS]]* jedinica.

Komisija je u konačnici zaključila kako su članovi Direktorata, temeljem svojih funkcija, suodgovorni za sve zločine počinjene od strane nacističkih okupatora. 

## Reference
Hamza Bakšić

**Hamza Bakšić** (Ljubinje, 1939. − Sarajevo, 29. septembra 2008.), bosanskohercegovački je novinar.

## Biografija
Hamza Bakšić rođen je 1939. godine u Ljubinju. Bio je dugogodišnji urednik i novinar Televizije Sarajevo, komentator i kolumnista Oslobođenja, urednik Radija Slobodna Europa u Sarajevu. Generacije novinara učile su novinarske vještine od Hamze Bakšića.

Bio je član udruženja novinara od 1962. i dobitnik brojnih strukovnih priznanja, među kojima su i Zlatna značka RTV Sarajeva i Nagrada za životno djelo lista Oslobođenje.

Umro je u Sarajevu, 29. septembra 2008. godine. Sahranjen je na sarajevskom groblju Lav.

## Bibliografija

* *Ja, novinar* (Sarajevo, 1995.)
* *Između mita, pamćenja i zaborava* (Sarajevo, 1996.)
* *Sarajeva više nema* (Sarajevo, 1997.)
* *Kraj stoljeća* (Sarajevo, 1997.)

## Izvori

## Vanjske veze
* In memoriam: Hamza Bakšić
Kemal Kurspahić

**Kemal Kurspahić** (Mrkonjić Grad, 1. decembra 1946. − Washington, 17. septembra 2020.), bosanskohercegovački je novinar, bivši glavni i odgovorni urednik dnevnog lista *[[Oslobođenje (list)|Oslobođenje]]*, urednik lanca tjednih listova pod nazivom *The Connection Newspapers*, osnivač i predsjednik Instituta za medije u demokraciju.

## Biografija
Kemal Kurspahić je rođen 1946. u Mrkonjić Gradu. Osnovnu školu pohađao je u Bosni i Hercegovini i Hrvatskoj. Trogodišnju srednju školu završio je u Sanskom Mostu. Diplomirao je na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Beogradu i stekao zvanje advokata.

Novinarstvom se počinje baviti 1962., još u srednjoškolskim danima, radeći kao dopisnik lista za *Oslobođenje* iz Sanskog Mosta. Bio je urednik beogradskog sedmičnjaka *Student*, a od 1969. radi kao dopisnik *Oslobođenja* iz Beograda. Od 1971. do 1973. dopisnik je iz Jajca. U Sarajevo se seli 1974, gdje radi u nekoliko redakcija.

Od 1981. do 1985. radi kao dopisnik iz New Yorka. Od 1985. do 1988. bio je zamjenik glavnog urednika *Oslobođenja*, a od decembra 1988. do marta 1994. i glavni urednik. Na toj dužnosti dobija nekoliko priznanja za doprinos slobodi tiska i ljudskim pravima.

Izvještavao je s Olimpijskih igara 1972. u Münchenu, Zimskih olimpijskih igara 1980. u Lake Placidu te Olimpijskih igara 1984. u Los Angelesu. Bio je i reporter sa Svjetskog fudbalskog prvenstva 1974. u Zapadnoj Njemačkoj.

Intervjuirao je niz poznatih ličnosti, poput predsjednika Sjedinjenih Američkih Država Ronalda Reagana, generalnog sekretara Ujedinjenih nacija Javiera Péreza de Cuéllara, indijskog premijera Rajiva Gandhija, te predsjednika Šri Lanke Ranasinghea Premadasu. Pisao je komentare za *[[The New York Times]]*, *[[The Washington Post]]*, *Herald Tribune*, *The Los Angeles Times*, *Die Zeit*, *El País* i druge.

Od 2001. do 2006. radi za Ured Ujedinjenih nacija za drogu i kriminal, najprije kao glasnogovornik u Beču, a zatim i na Barbadosu kao predstavnik te organizacije za karipsku regiju. Predavao je i na drugim vodećim američkim univerzitetima i savjetovao mnogobrojne vodeće političare poput predsjednika Bill Clintona i u to doba senatora Joe Bidena.

Umro je u Washingtonu, 17. septembra 2020. godine. Umro od posljedica moždanog udara kojeg je zadobio nakon lakšeg hirurškog zahvata.

## Bibliografija

* *Letters from the War* (Sarajevo, 1992.)
* *The White House in 1984 on the presidential elections in the United States* (Sarajevo, 1994.)
* *As Long As Sarajevo Exists* (1997.)
* *Prime Time Crime: Balkan Media in War and Peace* (2003.)

## Nagrade i priznanja

* Nagrada za hrabrost u novinarstvu (International Women’s Media Foundation), Washington, 1992.
* Urednik godine (World Press Review), New York, 1993.
* Heroj borbe za slobodu štampe (International Press Institute), Beč, 2000.
* Busekova nagrada za doprinos boljem razumijevanju u jugoistočnoj Europi (SEEMO), Beč, 2003.

## Izvori

## Vanjske veze
* Zvanični sajt
Kairski požar

**Kairski požar** (), također poznat kao **Crna subota**, bila je serija nereda koja se dogodila u egipatskom glavnom gradu Kairu 26. januara 1952. godine, pri čemu je zapaljeno ili opljačkano preko 750 zgrada—trgovine, kavane, kino-dvorane, hoteli, restorani, teatri, noćni klubovi i gradska opera u središtu Kaira. Okidač za nerede bio je napad na zgradu egipatske uprave u gradu Ismaïlia od strane Britanske vojske koji se zbio prethodni dan, a u kome je ubijeno 50 pripadnika egipatske pomoćne policije. Spontani anti-britanski protesti su ubrzo preuzeti od strane organiziranih elemenata u gomili, koji su opljačkali, spalili i demolirali veliki dio Kaira zahvaljujući nikada objašnjenom odsudstvu snaga reda. Požar je za mnoge predstavljao signal kraja Kraljevine Egipat. Počinitelji Kairskog požara nikada nisu bili otkriveni i istina o ovom važnom događaju još nije ustanovljena.

## Izvori

## Literatura
*
*
*
Inicijativa mladih za ljudska prava

**Inicijativa mladih za ljudkska prava** (, ), skraćeno **YIHR**, regionalna je mreža autonomnih organizacija civilnog društva aktivna u Srbiji, Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori i na Kosovu. Misija mreže je postkonfliktno povezivanje i suradnja mladih koji pripadaju različitim zajednicama. Inicijativa je osnovana 2003. godine, a sa osnivanjem hrvatskog ogranka organizacije nacionalne kancelarije ili programi prerasle su u autonomne organizacije koje su 2010. osnovale regionalnu mrežu.

U svakodnevnom radu YIHR je surađivao sa Međunarodnim krivičnim sudom za bivšu Jugoslaviju (ICTY) u upoznavanju i obrazovanju zainteresirane javnosti sa radom suda i kroz monitoring stanja ljudskih prava u zemljama gdje mreža djeluje. Mreža je također organizirala i posjete Međunarodnoj komisiji za nestale osobe. 25. septembra 2013.  Evropski sud za ljudska prava donio je presudu u predmetu *Inicijativa mladih za ljudska prava protiv Srbije* u kojoj se navodi da je došlo do povrede članka 10. Evropske konvencije o ljudskim pravima i da Srbija mora da u roku od tri mjeseca osigurati pristup traženim informacijama.

2019. godine regionalna mreža YIHR-a primila je *Nagradu Václav Havel* koju je 2019. godine uspostavila Parlamentarna skupština Savjeta Evrope.

## Regionalna mreža
### YIHR Srbija
Inicijativa mladih za ljudska prava je osnovana u Beogradu 2003. godine. Izvršni direktor inicijative za Srbiju je Bojan Stanković.
### YIHR Kosovo
Kosovski ogranak YIHR-a je osnovan 2004. godine u Prištini. Povodom 18. godina od martovskog nasilja na Kosovu 2004. godine inicijative na Kosovu i u Srbiji su pozivale vlade da „pokažu iskreno poštovanje prema svim žrtvama etnički motivisanog nasilja“ kao i da obezbijede pravo na povratak izbjeglih.

### YIHR Bosna i Hercegovina
Inicijativa mladih za ljudska prava u Bosni i Hercegovini započela je sa radom nakon osnivanja u Sarajevu 2007. godine.
### YIHR Hrvatska

Inicijativa mladih za ljudska prava u Hrvatskoj formalno je registrirana 2008. godine čime je lokalna kancelarija stekla pravnu osobnost. Potreba sticanja pravne osobnosti postojala je kao preduvjet za cjelovito djelovanje, sudjelovanje u konkursima i pravno zastupanje, a zakon je za te svrhe predviđao registraciju pravne osobe u Hrvatskoj. Nakon ove promjene inicijativa se u naredne dvije godine razvila u mrežu organizacija u zemljama u kojima djeluje. 2016. YIHR Hrvatske je pokrenula peticiju za izvinjenje žrtvama vojne operacije Oluja iz 1995. godine u kojoj se i državne vlasti poziva da učine isto.

### YIHR Crna Gora
Inicijativa mladih za ljudska prava u Crnoj Gori osnovana je 2008. godine. U februaru 2022. YIHR Crne Gore pozvala je da se čim prije izabere novi specijalni državni tužilac koji će preispitati i iznova otvoriti istrage u slučajevima ratnih zločina počinjenih za vrijeme devedesetih godina u Crnoj Gori i na dubrovačkom ratištu.

## Reference

## Vanjske veze
*YIHR
Karl-Siegmund Litzmann

**Karl-Siegmund Litzmann** (Minden, 1. kolovoza 1893. – Kappeln, kolovoz 1945.), njemački političar i član NSDAP-a, najpoznatiji kao generalni upravitelj *[[Generalbezirk Estland|Generalbezirka Estland]]* u sklopu ''Reichskommissariata'' Ostland, za vrijeme njemačka okupacije Estonije u Drugom svjetskom ratu. 

Imao je čin *[[SA-Obergruppenführer]]a*, a na funkciji upravitelja bio je od 5. prosinca 1941. do 17. rujna 1944. godine. Sjedište uprave bilo je u Revalu. Njegov otac bio je ugledni general iz Prvog svjetskog rata i kasniji član NSDAP-a, Karl Litzmann, dok je on sam bio ujak časnika *[[Luftwaffe]]a*, Waltera Lehweßa-Litzmanna. 

Krajem 1944. godine pristupio je u *[[Waffen-SS]]* te je sudjelovao u borbama, ali je nestao na proljeće 1945. dok se borio u Češkoj i Mađarskoj. Iznenada se pojavio u svibnju 1945. godine pod lažnim imenom u mjestu Kappeln, gdje je živjela njegova sestra. Tri mjeseca kasnije, u kolovozu, umro je u Kappelnu pod još uvijek nerazjašnjenim okolnostima. 

## Reference
Rūta Vanagaitė

**Rūta Vanagaitė** (rođena 25. januara 1955., Šiauliai) je litvanska kazališna kritičarka, spisateljica, novinarka i javna ličnost sa stalnom adresom u Vilniusu. Široj je javnosti najpoznatija po svojim značajnim naporima u podizanju javne svijesti o ulozi lokalne kolaboracije u provođenju Holokausta u Litvi. Kao poliglota, Vanagaitė govori litavski, ruski, engleski, finski, poljski i francuski jezik.

## Biografija
Vanagaitė je rođena 25. januara 1955. u Šiauliaiju. Od 1961. do 1972. školovala se u Srednjoj školi br. 22 u Vilniusu. Godine 1978. diplomirala je na *Ruskom institutu za kazališnu umjetnost* gdje je studirala dramu, a prije diplome počela je objavljivati ​​svoje kazališne pregledne članke. Godine 1978. imenovana je voditeljicom kazališne, kinematografske i TV sekcije u mjesečnom časopisu *Kultūros barai*, a kasnije je radila u novinama *Literatūra ir menas*. Od 1985. do 1989. živjela je u Helsinkiju gdje je radila u biblioteci Univerziteta u Helsinkiju i pisala članke o društvenim i kulturnim temama za list *Helsingin Sanomat*.

Godine 1989. vratila se u Litvu i postala umjetnička direktorica *Nacionalnog kazališta mladih*. Od 1991. svake godine organizira međunarodni kazališni festival *LIFE*. Od 1999. do 2001. bila je savjetnica premijera Rolandasa Paksasa za kulturu i komunikaciju, a 2001. osnovala je agenciju za odnose s javnošću *Acta Publica*. Od 2006. godine direktorica je agencije *Vilko valia*.

Godine 2015. upoznala je Efraima Zuroffa koji je s njom razgovarao o istrebljenju litavskih Židova tijekom Holokausta. To je ujedno bio i početak njezina rada na pisanju knjige *Mūsiškiai. Kelionė su priešu* (Naš narod. Putovanje s neprijateljem), koji je objavljen godinu dana kasnije, a preveden je na više jezika (engleski, poljski, ruski, hebrejski). Knjiga govori o problemu raširene kolaboracije običnih Litavaca u pogubljenju Židova i pljački njihove imovine, što je vrlo nepopularna tema u modernoj Litvi. Zbog toga je kao autorica doživjela društveni ostracizam u kojem su je izbjegavali i određeni članovi obitelji. Na poziv nobelovke Svetlane Aleksievič u martu 2017. posjetila je Bjelorusiju gdje je sudjelovala u obilježavanju dana žalosti 2. marta (na isti dan, prije 75 godina, ubijeno je oko 5 hiljada zatvorenika Minskog geta), a 2018. posjetila je i Izrael gdje je objavljen hebrejski prevod njezine knjige.

Sama je u suradnji s njemačkim istoričarem Christophom Dieckmannom objavila knjigu o Holokaustu *Kako se to dogodilo?*.
Mreža društveno-kulturnih centara

**Mreža društveno-kulturnih centara** (skraćeno **DKC-HR** ili **Mreža DKC-HR**) je nacionalna mreža platformi, udruga i saveza udruga u Republici Hrvatskoj koje zagovaraju za društveno-kulturne centre kao ustanove kojima zajedno upravlja civilno društvo i javni sektor. DKC-i lokalnoj zajednici pružaju veći osjećaj pripadnosti i solidarnosti te su često nekonvencionalna mjesta susreta, druženja, ali i produkcije, prezentacije, edukacije, savjetovanja i informiranja.

## Historija
Mreža društveno-kulturnih centara osnovana je 28. svibnja 2020. godine u Zagrebu. Osnovana je na inicijativu devet članica (udruga, saveza udruga i platformi) koje suupravljaju postojećim društveno-kulturnim centrima u Hrvatskoj po načelu sudioničkog upravljanja i razvijaju modele civilno-javnih partnerstava u kulturi. Članice Mreže DKC-a su nakon višegodišnjih napora u desetak gradova u Hrvatskoj odlučile osnovati nacionalnu mrežu iz potrebe za jačanjem uloge društveno-kulturnih centara.

Jedan od prvih uzora za društveno-kulturne centre u Hrvatskoj je POGON – Zagrebački centar za nezavisnu kulturu i mlade koji je osnovan 2008. godine, a model te javne neprofitne ustanove postavio je primjeren okvir i za osnivanje društveno-kulturnih centara i u drugim gradovima.

Savez udruga Klubtura je 23. rujna 2020. godine, na koncu projekta *“DKC-HR: Mreža društveno-kulturnih centara”,* organizirao konferenciju sa predstavljanjem rezultata projekta i panelima o praksama sudioničkog upravljanja i civilno-javnog partnerstva u DKC-ima u Hrvatskoj i regiji.

## Osnivači
Osnivači Mreže DKC-a su: Art radionica Lazareti iz Dubrovnika, Forum udruga nezavisne kulture – FUNK iz Koprivnice, Platforma Doma mladih iz Splita, Platforma Hvar s Hvara, Savez udruga KAoperativa iz Karlovca, Savez udruga Klubtura iz Zagreba, Savez udruga Molekula iz Rijeke, Savez udruga Operacija Grad iz Zagreba te Savez udruga Rojca iz Pule.

## Ustroj
Mreža DKC-a ima Skupštinu te Upravni odbor. Skupština je najviše tijelo upravljanja udrugom. Upravni odbor ima 5 članova/ica. Na čelu udruge je predsjednik/ca. Sjedište udruge je u Zagrebu, na adresi Baruna Trenka 11. Predsjednica Mreže DKC-a je Mirela Travar iz Saveza udruga Operacija Grad.

## Izvori

## Vanjske veze

* Mrežna stranica ''Mreže društveno-kulturnih centara''
Milan Kerac

**Milan Kerac** (Novi Sad, 30. maj 1914 — Novi Sad, 1980) bio je jugoslovenski i srpski slikar i grafičar.

## Biografija

Osnovnu i srednju školu završio je u Novom Sadu, a slikanjem se počeo baviti za vreme Drugog svetskog rata, zajedno s Boškom Petrovićem, Radmilom Graovac, Jovanom Soldatovićem, Stevanom Maksimovićem, Ivankom Acin i Božidarom Vučkovićem. Tada je radio uglavnom portrete, pejsaže i mrtvu prirodu u ulju, kao i akvarele na platnu i kartonu. Godine 1945. je primljen na Akademiju likovnih umetnosti u Beogradu, gdje je tri godine bio student Nedeljka Gvozdenovića i jednu godinu kod Marka Čelebonovića. Nakon završetka studija, 1949. godine se vraća sa suprugom Ankicom Oprešnik u Novi Sad, gde se zapošljava kao nastavnik likovnog vaspitanja u srednjoj školi, da bi nakon pet godina napustio pedagoški poziv i postao slobodni umetnik. Član Udruženja likovnih umetnika Vojvodine postaje 1950. godine, a 1951. član Udruženja likovnih umetnika Srbije (ULUS), a iste godine priređuje prvu samostalnu izložbu u Novom Sadu. Usporedo sa slikarstvom, bavi se i grafikom, na poticaj profesora Mihajla Petrova i supruge Ankice Oprešnik.

Nakon osnivanja likovne kolonije u Senti, bavi se i grafikom, a nakon boravka u likovnoj koloniji u Bačkoj Topoli usvaja svoj stil slikanja sa motivima rustične Vojvodine, i u svojim pejzažima prikazuje vojvođanske ravnice, koje se spajaju sa nebom, a na njegovim slikama se pojavljuju volovi, najčešće prikazuju glave u gornjem delu, kao i prikazi vojvođanskih sela, koji su uklopljeni u slike volovskih glava odozdo i odozgo, i dominiraju ekspresionistički prikazi sa zelenom, crvenom, žutom, oker i crnom bojom. Početkom 1950-ih crtao je pejzaže iz Viteza u tušu, grafike sa portretima bosanskih seljaka, kao i crteže starog dela Travnika i Jajca. Godine 1955. posetio je Austriju, gde se upoznao sa radom Međunarodne letnje akademije slikara Oskara Kokoške u Salcburgu kada nastaju crteži u tušu sa pejzažima Graca. Tokom samostalne izložbe u Ljubljani 1957. upoznaje holandskog slikara i grafičara Tona Vegnera sa kojim će sarađivati i zajedno izlagati narednih godina u Holandiji i Jugoslaviji. Nakon što su mu otkupljene grafike sa izložbe „Moderna jugoslovenska grafika” u Lionu, proveo je mesec dana u Parizu te godine. Na poziv izdavača 1962. ilustrovao je knjigu „Elegija napisana na seoskom groblju“ Tomasa Greja i knjiga sa esejem * "Natur!: ein Fragment" *, koja se pripisuje Geteu.

## Nagrade
* Oktobarska nagrada grada Novog Sada 1968.

## Nasleđe
Od 2019. godine u Novom Sadu postoji ulica s njegovim imenom, koja se nalazi između Ulice Živojina Ćuluma i Gazimestanske ulice.

## Izvori

## Literatura
* 
*
Masakr u Buči

**Masakr u Buči** (; ) bilo je masovno ubistvo ukrajinskih civila i ratnih zarobljenika koje su počinile oružane snage Rusije tokom borbe za Buču i okupacije tog grada u okviru invazije na Ukrajinu. Fotografski i video dokazi masakra pojavili su se 1. aprila 2022. godine, nakon što su se ruske snage povukle iz grada. Verbalni izvještaji pojavljuju se od početka marta iste godine.

Prema lokalnim vlastima, u gradu je pronađeno 458 tijela, među kojima su tijela devetero djece mlađe od 18 godina. Među žrtvama, 419 ljudi ubijeno je oružjem, dok je 39, po svemu sudeći, umrlo prirodnom smrću, što je vjerovatno povezano s okupacijom. U Buči je postavljen memorijalni zid s listom ubijenih stanovnika koja navodi 501 ime. Visoki povjerenik Ujedinjenih nacija za ljudska prava dokumentirao je nezakonita ubijanja, uključujući pogubljenja po kratkom postupku, najmanje 73 civila u Buči. Fotografije su prikazivale postrojene leševe civila ustrijeljenih iz neposredne blizine, s rukama vezanim iza leđa. Istraga Radija Slobodna Evropa izvijestila je o upotrebi podruma kao prostorije za mučenje. Mnoga tijela pronađena su osakaćena i spaljena, a djevojčice u dobi od svega četrnaest godina prijavile su da su ih silovali ruski vojnici. U presretnutim razgovorima, ruski vojnici označavali su ove operacije, koje su obuhvatale traganje za ljudima po spiskovima, filtraciju, mučenje i pogubljenje, kao *začistku* ("čišćenje"). Ukrajina je zatražila od Međunarodnog krivičnog suda da istraži događaje u Buči u okviru tekuće istrage o invaziji kako bi se utvrdilo da li je počinjen niz ruskih ratnih zločina ili zločina protiv čovječnosti. Ukrajinski predsjednik Volodimir Zelenski opisao je masakr kao genocid.

Ruske vlasti negirale su odgovornost i optužile Ukrajinu da je navodno lažirala snimke događaja ili sama inscenirala ubistva kao operaciju pod lažnom zastavom. Vlasti u Rusiji takođe su tvrdile da su snimci i fotografije mrtvih tijela bili "režirana predstava". Razne grupe i medijske organizacije opovrgnule su tvrdnje ruskih vlasti kao lažne. Osim toga, svedočenja očevidaca među stanovnicima Buče navode da su ubistva počinile Oružane snage Rusije.

## Napomene

## Reference

## Dodatna literatura

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Vanjske veze
* 
* Video: Exposing the Russian Military Unit Behind a Massacre in Bucha | Visual Investigations by The New York Times
*
Vyšný Žipov

**Vyšný Žipov** je naseljeno mjesto u okrugu Vranov na Toploj, u Prešovskom kraju, Republika Slovačka.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Ivo Radica

**Ivo Radica** (Split, 7. veljače 1962.) je hrvatski političar, bivši gradonačelnik grada Visa.

## Biografija
Ivo Radica rođen je 7. veljače 1964. godine u Splitu. Po struci električar, trinaest je godina živio u Australiji prije povratka u Hrvatsku. Bio je učesnik Domovinskog rata od 1991. do 1992. godine. Godine 2009. izabran je, kao član HDZ-a, za gradonačelnika Visa, a na toj se poziciji zadržao do 2025. godine, kada ga je naslijedio nezavisni kandidat Hrvoje Mratinić. Za njegova mandata došlo je do izgradnja jaslica i dječjeg vrtića, uvođenja rada škole u jednoj smjeni, izgradnje školsko–gradske dvorane, izgradnje stanova za mlade obitelji te  povećanog korištenja solarne energije. 

Oženjen je i otac dvoje djece. Njegova supruga našla se u središtu afere kao jedina djelatnica južnoafričke firme koja investira u izgradnju modernog hotela u Visu na mjestu porušene *Češke vile* (zaštićenog spomenika). Jedan od njegovih sinova bio je u medijima zbog korištenja neprimjerenih nacističkih obilježja.

## Povezano
* Lista gradonačelnika Visa

## Reference
Lista gradonačelnika Visa

Dolje je nepotpuni popis ličnosti koje su služili kao gradonačelnici ili predsjednici gradskog vijeća ili skupštine grada Visa.
Donjecka Republika

**Donjecka Republika** se može odnositi na:

* Donjecko-Krivojroška Sovjetska Republika bila je kratkotrajna samoproglašena sovjetska država pod kontrolom Sovjetske Rusije.
* Donjecka Narodna Republika je samoproglašena država koju su na proljeće 2014.
Virton (arondisman)

**Arondisman Virton** (francuski: *Arrondissement de Virton*, nizozemski: *Arrondissement Virton*) je jedan od 43 
Belgijskih arondismana i jedan od 5 u Provinciji Luxembourg.

## Karakteristike

Arondisman Virton se prostire na jugoistoku zemlje, po Valoniji na površini od 70,52 km² na kojoj živi 54,386 stanovnika.

## Administrativna podjela

Teritorij arondismana je administrativno podjeljen na 10 općina, a administrativni centar arondismana je grad Virton u kom je 2021. živjelo 11,371 stanovnika.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Carte géographique - Arrondissement administratif de Virton''
Virton

**Virton** (valonski: *Vierton*) je grad i općina od 11,371 stanovnika na jugoistoku Belgije u Regiji Valonija u Provinciji Luxembourg, on je administrativni centar 
istoimenog Arondismana.

## Geografija
Virton leži na granici sa Francuskom, udaljen svega 25 km od granice sa Velikim Vojvodstvom Luksemburg.

## Historija
Teren grada bio je naseljen još za prahistorije, za Rimskih vremena tu se nalazio vicus **Vertunum**. 
Od tog naselja jedino što je preostalo su su dvije nekropole, pronađene Arheološkim iskapanjima. 
Jer je *Vertunum* izgleda razoren u 4. vijeku za Migracije germanskih plemena.

Današnji Vertun niknuo je u 12. vijeku nešto sjevernije od rimskog vicusa. 
Prva srednjovjekovna crkva, više put je stradala u požarima (najviše 1481. i 1542.). Na kraju je 1822. odlučeno da je preopasna i premala pa je do 1833. podignuta nova neoklasicistička.

Vertun je status grada dobio 1270., a pravo na grb 1602.
Krajem srednjeg vijeka Vertun se počeo širiti izvan gradskih bedema, koji su nakon Tridesetogodišnjeg rata, 1657. srušeni.

Od 1839. kad je Veliko Vojvodstvo Luksemburg razdvojeno- Vertun je dio belgijske Provincije Luxembourg.

Odluka o povezivanju Virtona željezničkim prugama donesena je 1866., posljednja pruga do Arlona dovršena je 1935.

## Reference

## Vanjske veze

 *''Virton'' (službene stranice)
Marche-en-Famenne

**Marche-en-Famenne** (valonski: *Måtche-e-Fåmene*) je grad i općina od 17,658 stanovnika na istoku Belgije u Regiji Valonija u Provinciji Luxembourg, on je administrativni centar istoimenog Arondismana.

## Geografija
Marche-en-Famenne leži u Ardenima na cesti između Namura i grada Luksemburga.
Kroz grad protiče potok Marchette, po kom je dobio prvi dio svog imena. Marche znači granica, a to je bio taj potok koji je razdvajao tadašnje grofovije Huy i Ardenne, vremenom je postao deminutiv - *La Marchette*. Drugi dio imena - Famenne potječe od latinskog *Paemani* (ili *Faemani*), kako se zvalo keltsko-germansko pleme. 
koje je nekad živjelo u Ardenima.

## Historija

Marche je nikao još za Rimskih vremena, tokom 13. vijeka opasan je bedemima i dobio je status grada.

Nakon tog je prosperirao na trgovini, pa su Karmelićani 1473. podigli svoj samostan.

U njemu je 1577. Don Juan od Austrije potpisao edikt, kojim je oslobodio grad Gent od španjolske dominacije, pokušavši na taj način okončati rat između Španjolske i 17 tadašnjih niskozemskih provincija.

Po naredbi francuskog kralja Louisa XIV 1688. su srušeni bedemi.
Vojska Prve Francuske Republike zauzela je grad (i okolicu) 1794. i zatvorila samostan, koji je nakon tog služio kao sud, zatvor i žandarmerijska kasarna, a od 1876 kao osnovna škola.

Tokom 18. vijeka bio je poznat po proizvodnji čipke, a jedan vijek kasnije za industrijske revolucije, dolaskom željeznice razvio se kao manji industrijski centar.

## Reference

## Vanjske veze

 *''Ville de Marche-en-Famenne'' (službene stranice)
Dječja kuća

**Dječja kuća** centar kulture i umjetnosti za djecu grada Rijeke, smješten je u novo-renoviranoj zgradi takozvanom Art-kvartu. Dječju kuću programski oblikuju gradske institucije Gradska knjižnica Rijeka, Gradsko kazalište lutaka Rijeka, Art-kino Croatia i Muzej moderne i suvremene umjetnosti Rijeka. Nastala je prenamjenom objekta sušionice i skladišta duhana u bivšem industrijskom kompleksu “Benčić” i otvorena početkom 2021. godine.   

## Historija
Objekt u kojem se nalazi Dječja kuća izgrađen je krajem 19. stoljeća kao dio tadašnje “Kraljevske ugarske tvornice duhana” na mjestu dviju starijih građevina. Njena specifičnost je izgradnja od pune crvene opeke čime se izdvaja od ostalih objekata.

Nakon Drugog svjetskog rata ciglena zgrada postaje dio novoosnovane Tvornice brodskih motora “Rikard Benčić”. Propašću tvornice 1990.-ih godina građevina je napuštena te dolazi do propadanja interijera i urušavanja katova. Prostor oko zgrade korišten je kao javno parkiralište.

Njena arhitektonsko-povijesna vrijednost leži u tome što predstavlja primjer industrijske arhitekture kraja 19. stoljeća i tadašnje tipologije skladišnih građevina te je kao takva morala biti sačuvana u svakom budućem revitalizacijskom procesu uz stvaranje uvjeta za nove funkcije. 

Godine 2014. kreiran je koncept obnove objekta kao mjesta za kulturu, umjetnosti i pedagoški rad s djecom u kontekstu neformalnog obrazovanja.

Izvedba je napravljena prema projektu arhitekta Saše Randića, a proveo ju je ING-GRAD d.o.o izabran po provedenoj javnoj nabavi. Građevinski radovi počeli su u veljači 2019. godine, a izvedba je dovršena u veljači 2021. godine kada se Dječja kuća predaje na korištenje korisnicima. Opremljena je uglavnom hrvatskim dizajnerskim proizvodima i namještajem tvrtke Prostoria, te za građane otvorena 26. ožujka 2021. godine.

## Koncept
 Dječja kuća integrira pedagoški dio rada s djecom gardskih institucija: Gradske knjižnice Rijeka, Art-kina, Gradskog kazališta lutaka Rijeka i Muzeja moderne i suvremene umjetnosti, ustanova u kulturi, koje su u Dječjoj kući. Osnovni princip rada jest sinergija programa namijenjenih djeci i multidisciplinarnost pristupa.

U Dječjoj kući djeluje dječji odjel Gradske knjižnica Rijeka - Stribor, na 450 četvornih metara, s 32 tisuće knjiga, slikovnica i stripova, ali i 3D printera. Kreirana je i posebna kino dvorana za djecu kao prva u Hrvatskoj, ali i dva studija za produkciju Art kina.

## Manifestacije i projekti
Partneri Dječje kuće oblikuju specifične projekte i manifestacije za djecu i roditelje poput Tjedna dobre dječje knjige, časopisa za djecu Brickzine i festivala Tobogan.

## Izvori

## Vanjske veze
* Službene mrežne stranice
Crkva svete Neđelje u Baru

**Crkva sv. Neđelje** je pravoslavni hram na vrhu brda u naselju Rap, Bar, Crna Gora. Pripada Mitropoliji crnogorsko-primorskoj Srpske pravoslavne crkve.

## Historija

Crkva je manjih dimenzija, a oko crkve je pravoslavno groblje. Posvećena je svetoj velikomučenici Nedjelji, a u lokalnom govoru se kaže Neđelja. Obitelj Ratković iz Sustaša (selo je dobilo ime po sv. Anastaziji, kao i Zadarska katedrala) kod Bara je tridesetih godina 20. stoljeća u Splitu kupila zvono za ovu crkvu, a ono je 2019. godine ukradeno. Na zvonu je postojao natpis o dobrotvorima, a bilo je teško između 30 i 50&nbsp;kg. Potomci iste obitelji su 2019. kupili novo zvono za istu crkvu. Krađu zvona s vjerskih objekata u barskoj općini ne pamte ni najstariji žitelji (ukradena su još zvona s dvije katoličke crkve i još jedne pravoslavne), a lopovi su bili narkomani. Crkva je u velikom zemljotresu 1979. godine oštećena, a zatim i obnovljena. Liturgije se služe rijetko, par puta godišnje, a svakako na dan svete velikomučenice Nedjelje, 20. srpnja.

## Izvori
Bruxelles (arondisman)

**Arondisman Bruxelles Glavni grad** (francuski: *Arrondissement de Bruxelles-Capitale*, nizozemski: *Arrondissement Brussel-Hoofdstad*, njemački: *Verwaltungsbezirk Brüssel-Hauptstadt*) je jedan od 43 Belgijskih arondismana i jedini u Regiji glavnoga grada Bruxellesa.

## Karakteristike i historija
Arondisman glavnog grada Bruxellesa, teritorijalno odgovara Regiji glavnoga grada Bruxellesa, specifičan je po tom što od 1. januara 1995. ne pripada nijednoj Belgijskoj provinciji. On je bio jedini belgijski arondisman na čijem su čelu bili guverner i viceguverner do 2014., kada su ta mjesta ukinuta u skladu sa reformom državne uprave iz 2011.

Arondisman Bruxelles nastao je 1800. za vrijeme Prve Francuske Republike kao prvi od 3 Francuskih departmana pod imenomm Dyle.

Nakon tog je 1963. nastao u današnjem obliku, podjelom tadašnjeg Arondismana Bruxelles na današnji i Arondisman Halle-Vilvoorde koji ga okružuje.

Prostire se u sredini zemlje, na površini od 161.4 km² na kojoj živi 1,219,970 stanovnika.

## Administrativna podjela

Teritorij arondismana je administrativno podjeljen na 19 općina, a administrativni centar arondismana je grad Bruxelles u kom je 2021. živjelo 186,916 stanovnika.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Carte géographique - Arrondissement administratif de Bruxelles-Capitale (Arrondissement Brussel-Hoofdstad)''
Mechelen (arondisman)

**Arondisman Mechelen** (nizozemski: *Arrondissement Mechelen*, francuski: *Arrondissement de Malines*) je jedan od 43 Belgijskih arondismana i jedan od 3 u Provinciji Antwerpen.

## Karakteristike

Arondisman Mechelen se prostire na sjeveru zemlje, po Flandriji na površini od 510.2 km² na kojoj živi 348,539 stanovnika.

## Administrativna podjela

Teritorij arondismana je administrativno podjeljen na 12 općina, a administrativni centar arondismana je grad Mechelen u kom je 2021. živjelo 86,911 stanovnika.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Carte géographique - Malines (Mechelen)''
Univerzitet u Debrecenu

**Univerzitet u Debrecenu** () je mađarski javni univerzitet čije je sedište u Debrecenu. Univerzitet je najstarija institucija visokog obrazovanja u Mađarskoj sa neprekinutim djelovanjem još od 1538. godine. Univerzitet je snažno fokusiran i na međunarodnu mobilnost pa je još 1986. uveo studij medicine na engleskom jeziku dok su danas brojni programi u cijelosti ili dijelom dostupni i na stranim jezicima. Oko 6000 stranih studenata obrazuje se na Univerzitetu u Debrecenu dok institucija vodi i izdvojeni kampus za osnovne medicinske studije u Južnoj Koreji.

## Historija
Istorija Debrecenskog univerziteta započela je 1538. godine osnivanjem Kalvinističkog fakulteta u Debrecenu. Tijekom vijekova svog postojanja fakultet je postao jedna od ključnih institucija visokog obrazovanja u Mađarskoj. Početkom 20. vijeka fakultet je pretvoren u univerzitet, ali je institucija i dalje zadržala bliske veze i suradnju sa sada neovisnim Reformiranim teološkim fakultetom u Debrecinu današnjeg Kalvinističkog univerziteta. Godine 1908. osnovana je Kalvinistička akademija za humanističke nauke, a 1912. osnovan je i Mađarski kraljevski univerzitet. Univerzitet je bio podijeljen na teološki, pravni i umjetnički fakultet te na medicinsku školu. Nastava je započela 1914. godine u starim zgradama Kalvinističkog univerziteta u Debrecenu.  1921. godine univerzitet je ponio ime Istvána Tisze, bivšeg mađarskog premijera, dok je 1932. dovršena i glavna zgrada kao najveća zgrada u gradu projektirana u eklektičnom i neobaroknom stilu. U periodu komunizma univerzitet je doživio značajnije promjene izdvajanjem Kalvinističkog teološkog fakulteta, ukidanjem programa studija zapadnih jezika do 1956. i izdvajanjem Medicinskog fakulteta u zasebnu instituciju (sve do 2000. godine). 1952. godine Filozofski i Fakultet prirodnih znanosti mijenjaju naziv u Univerzitet Lajoš Košut koje će zadržati do 2000. godine.

## Izvori

## Povezano
*Lista univerziteta u Mađarskoj

## Vanjske veze
*  Debreceni Egyetem
Velika nagrada Emilia Romagne

**Velika nagrada Emilia Romagne** utrka je Formule 1.
## Pobjednici
### Po godinama

## Višestruki pobjednici

### Vozači

### Konstruktori
Madagascar (film)

***Madagascar*** je američki kompjuterski-animirani 3D film studija DreamWorks iz 2005. godine u režiji Erica Darnella i Toma McGratha. Glasove su posudili u originalnoj verziji Ben Stiller, Chris Rock, David Schwimmer, Jada Pinkett Smith, Sacha Baron Cohen, Cedric the Entertainer, i Andy Richter.

## Uloge

* Ben Stiller - Alex
* Chris Rock - Marty
* Andy Richter - Mort
* David Schwimmer - Melman
* Jada Pinkett Smith - Gloria
* Sacha Baron Cohen - King Julien
* Cedric the Entertainer - Maurice
* Tom McGrath - Skipper
* John DiMaggio - Rico
* Chris Miller - Kowalski
* Christopher Knights - Private
* Conrad Vernon - Mason

## Izvori


## Vanjske veze

* 
* 
* 
* 
* 
*
Vík í Mýrdal

Selo **Vík** (; ili **Vík í Mýrdal**  in full) je najjužnije naselje na Islandu, smješteno na glavnom kružnom putu oko otoka, oko 180 km jugoistočno od Reykjavíka.

Usprkos male veličine (750 stanovnika u Mýrdalshreppuru od januara 2021.) predstavlja najveće naselje u okolici od 70 km i važnu stanicu. Predstavlja važno središte usluga za posjetioce obalnog područja između Skógara i zapadnog ruba ledenjačke ravnice Mýrdalssandur.

## Izvori

## Vanjske veze
*
*
*Beach at Reynisdrangar virtual tour