Svetolik Jakšić

**Svetolik Jakšić** (Čačak, 22. mart 1868 — Berlin, 26. mart 1928) je bio diplomata, novinar i publicista.

## Biografija
Rođen je u Čačku, od majke Anke rođene Milijanović iz Čačka i oca Marka, rodom sa Jezera na Durmitoru, po zanimanju advokata. Porodica se sredinom 70. godina 19. veka preselila u Valjevo. Osnovnu školu je završio u Čačku, gimnaziju u Užicu, Beogradu i Valjevu. Završio je prava na Velikoj školi u Beogradu 1892. godine.

Nakon školovanja je počeo da radi u diplomatiji, gde je napredovao od pisara do zvanja generalnog konzula.
Godine 1892. je počeo da radi kao pisar u srpskom poslanstvu u Berlinu, gde je ostao naredne tri godine. Zahvaljujući Ivi Pavloviću, u to vreme otpravniku poslova u Berlinu uspeo je da uđe u najviše berlinsko društvo.

Potom se vratio u Beograd, gde je postao zastupnik šefa propagande u Ministarstvu inostranih dela i šef Konzularnog odeljenja tog ministarstva. Nakon toga je bio generalni konzul u Skoplju i vicekonzul u Bitolju. Na karaju je bio sekretar poslanstva u Carigradu, gde je ostao pune tri godine i za to vreme uređivao „Carigradski glasnik“, u to doba jedini srpski list u  Otomanskom carstvu.

Iz političkih razloga 1902. godine je iz Carigarada premešten u Ministarstvo unutrašnjih dela i postavljen za načelnika u Požarevcu. Ubrzo nakon toga je dao ostavku na državnu službu i posvetio se novinarstvu.

Prvi objavljeni književni rad me je bila pripovetka „Srećna Darinka“ u listu „Srpče“. Još kao student bio je stalni saradnik u „Videlu“, pod vođstvom Milutina Garašanina, gde je objavio veliki broj političkih, književnih članaka i prevoda, pod pseudonimom Hari (). Dok je radio kao sekretar poslanstva u Carigradu, uređivao je „Carigradski glasnik“. Njegvoi putopisu, književne kritike, radov iz istorije pozorišta i umentnosti, objavljivani su i u „Valjevskim novinama“, „Domovini“, „Kolu“, „Dositiju“, „Dubrovniku“, „Zori“, „Politici“, „Veliki Srbiji“, „Srpskom listu“, „Srpskom književnom glasniku“. Takođe je objavljivao prevode sa ruskog jezika. Srpska književna zadruga ga je izabrala u odboru za izdavanje odabranih prevoda (1897).

Godine 1902, nakon što je napustio državnu službu, pokrenuo je dnevne novine „Štampa“, koji je izdavao i uređivao sve do avgusta 1914. godine. Ove novine je do Carinskog rata 1907. dotirala Austrougarska. List mu je više puta uzapćivan, jer nije štedeo ni Vladu, ni režim poslednjeg Obrenovića. Vodio je oštre i žučne polemike sa svima, a istovremeno je pisao i književne kritike, čime se bavio i pre pokretanja ovog lista. Posebno je mnogo pisao o mostarskoj „Zori“. Zahvaljujući njegovim sposobnostima kao novinara, kritičara i polemičara, dugo je svrstavan je među najjače srpske novinare, ali je istovremeno imao i mnogo neprijatelja.

Godine 1913. je bio vlasnik i odgovorni urednik „Ilustrovne ratne hronike“. Bio je oštar polemičar i politički kritičar radikalske vlade, s Nikolom Pašićem na čelu. 

U periodu 1916—1917 je boravio u Švajcarskoj. 
Nakon što se srpska vlada povukla na Krf, učestvovao je u političkoj akciji usmerenoj ka uklanjanju Nikole Pašića i njegove vlade. Akciju je predvodio Slobodan Jovanović, okružen poznanicima i prijateljima, među kojima su se nalazili i zastupnik ministra inostranih dela Jovan Jovanović Pižon, regentov sekretar Dragomir Janković, diplomata Boško Čolak-Antić i drugi. Polovinom 1916. izradio je pamflet pod naslovom „Pismo Srbima u Solunu izazvano Memorandumom one gomile koja se zove "narodnim poslanicima“, u kome je predlagao novu vanparlamentarnu vladu. Vlada na Krfu je 26. avgusta/9. septembra 1916. donela odluku da protiv njega i drugih učesnika akcije povede istragu i izvede ih na sud zbog pokušaja prevrata i radnji protiv države, zajedno sa ostalim učesnicima akcije.

Napisao je više tekstova protiv Solunskog procesa i brošure namenjene vojsci na Krfu, agitujući protiv ideje o zajednici sa Hrvatima i zalagao samo za srpske interese, te izmirenje sa Austrougarskom. Osumnjičen je za saradnju sa Apisom u zavereničkoj akciji protiv regenta Aleksandra Karađorđevića, da je tokom rata bio agent nemačke službe i da je sa Slobodanom Jovanovićem bio pisac ustava za buduću vladu. Optužen je za izdaju i osuđen na deset godina robije, zbog čega je ostao da živi u emigraciji, u Švajcarskoj, Beču i Berlinu. Amnestiran je 1927. godine.

Krajem 1927. godine se razboleo i otišao na lečenje u Berlin, gde je nakon četiri meseca u Augusta bolnici naprasno umro od kaplje na srcu. Privremeno je sahranjen na ruskom groblju u Berlinu.

## Porodica

Imao je braću Grgura (1871—1955), koji je bio diplomata, istoričar i univerzitetski profesor, Mihaila koji je bio oficir, Branislava ( —1928) školovani poljoprivrednik i upravnik državnog poljoprivrednog dobra „Kosančić“ u Bačkoj i Mladena (1882—1913), pešadijskog kapetana I klase.

U Berlinu je upoznao Lužičku Srpkinju, rođenu kao Jelisaveta Ela Bernik, kasnije poznatiju pod imenom Alisa Teper. Venčali su se u Beču 1899, posle čega je ona promenila ime u Lujza Jakšić (1870—1942). Radila je kao nastavnica u Višoj ženskoj školi. Novčano mu je pomogla da pokrene dnevne novine „Štampa“ (1902).

## Izvori

## Literatura

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Album starog Čačka 1870-1941, Muzej Čačak