The French Dispatch

***The French Dispatch*** (sh. *Francuska depeša*) je američki antologijski dramski film iz 2021. koji je napisao, režirao i producirao Wes Anderson prema priči koju je osmislio s Romanom Coppolom, Hugom Guinnessom i Jasonom Schwartzmanom. Sadrži ekspanzivnu glumačku ekipu i prati tri različite priče dok francuski inostrani biro izmišljenih novina *[[Liberty, Kansas]] Evening Sun* objavljuje svoje posljednje izdanje.

Prvi segment, "Betonsko remek-delo", prati zatvorenog i nestabilnog slikara, a glume Benicio del Toro, Adrien Brody, Tilda Swinton i Léa Seydoux . Druga, "Revizije manifesta", inspirisana je studentskim protestima 68. maja, a glume Frensis Mekdormand, Timoti Šalamet i Lina Khoudri . Treći, "Privatna trpezarija policijskog komesara", prikazuje Džefrija Rajta, Matijea Amalrika i Stivena Parka, i prati otmicu sina policijskog komesara. Bill Murray također glumi Arthur Howitzer Jr., urednik novina, dok se Owen Wilson pojavljuje u kratkom segmentu koji predstavlja izmišljenu lokaciju filma Ennui-sur-Blasé.

Projekat se prvi put spominje u avgustu 2018. kao neimenovani muzički set nakon Drugog svetskog rata. Tog decembra, film je zvanično najavljen, a Anderson ga je nazvao "ljubavnim pismom novinarima". Snimanje je trajalo između novembra 2018. i marta 2019. godine, uz snimatelja Roberta D. Yeomana, u gradu Angoulême, u Francuskoj. U postprodukciji, montažu je završio Andrew Weisblum, a partituru je komponirao Alexandre Desplat .

Nakon odgode 2020. godine, *The French Dispatch* premijerno je prikazan na Filmskom festivalu u Cannesu 12. jula 2021., a bioskopski je prikazan u Sjedinjenim Državama od strane Searchlight Picturesa 22. oktobra 2021. Dobio je uglavnom pozitivne kritike, uz pohvale za svoju partituru, produkcijski dizajn i nastupe. U svetu je zaradio 46 miliona dolara u odnosu na budžet od 25 miliona dolara.

## Radnja
Godine 1975., u izmišljenom francuskom gradiću Ennui-sur-Blasé (od francuskog, bukvalno, "dosada na apatiji"), Arthur Howitzer Jr., urednik časopisa *The French Dispatch*, iznenada umire od srčanog udara. Prema željama izraženim u njegovoj volji, izdavanje časopisa se odmah obustavlja nakon jednog završnog oproštajnog broja, u kojem su objavljena četiri članka, uz nekrolog.

### The Cycling Reporter
Herbsaint Sazerac vodi biciklistički obilazak Ennui-sur-Blaséa, pokazujući nekoliko ključnih područja kao što su arkade, kafe Le Sans Blague i uličica džeparoša. On upoređuje prošlost i sadašnjost svakog mesta, pokazujući koliko se malo promenilo u Ennuiju tokom vremena.

### Betonsko remek-delo
JKL Berensen drži predavanje u umjetničkoj galeriji svog bivšeg poslodavca, Upshur "Maw" Clampette, u kojem detaljno opisuje karijeru Mosesa Rosenthalera. Rosenthaler, mentalno poremećeni umetnik koji služi kaznu u zatvoru Ennui zbog ubistva, slika apstraktni goli portret Simone, zatvorske službenice s kojom razvija vezu. Julien Cadazio, trgovac umetninama koji takođe služi kaznu zbog utaje poreza, odmah jeočaran slikom i kupuje je uprkos Rosenthalerovim protestima. Nakon puštanja na slobodu, Cadazio uverava svoju porodicu sačinjenu od izlagača umetnosti da ga izlože, a Rosenthaler ubrzo postaje senzacija u svetu umetnosti. Privatno, Rosentaler se bori s nedostatkom inspiracije do te mere da zamalo pokuša da izvrši samoubistvo, ali Simone ga ubeđuje da se posveti dugoročnom projektu.

Tri godine kasnije, Cadazio, njegovi ujaci, Clampette, Berensen i gomila umetnika inspiriranih Rosenthalerom, svi frustrirani nedostatkom novih slika, podmićuju čuvare zatvora kako bi se suočili s njim, samo da bi otkrili da je njegovo remek delo zapravo niz fresaka u betonskoj zatvorskoj dvorani. Ljut što se slike ne mogu ukloniti iz zatvora, Cadazio ulazi u fizički sukob sa Rosenthalerom, ali se ubrzo predomišlja i počinje da ceni slike kakve jesu, a kasnije dogovara da se ceo zid avionom prebaci iz zatvora u privatni muzej u Kanzas, pod vlasništvom Clampettea. Zbog svojih postupaka u zaustavljanju zatvorske pobune koja je izbila tokom otkrivanja slika, Rosenthaler je pušten na uslovnu kaznu. Simone takođe odlazi nakon što je zaradila veliku svotu novca kao inspiracija i motivacija za Rosenthalera tokom njegovog boravka u zatvoru. Simone i Rosenthaler održavaju prepisku nakon njegovog oslobađanja, ali se više nikada ne vide.

### Revizije manifesta
Lucinda Krementz izveštava o studentskom protestu koji izbija na ulicama Enuija i uskoro prerasta u "Revoliciju Šahovske Table", kako su je nazvali zbog toga što su studenti koristili šah da komuniciraju s policijom. Iako je revolucija u početku inspirisana sitnim brigama oko pristupa ženskom studentskom domu, traumatično regrutovanje u vojsku jednog studenta, Mitch-Mitcha, inspiriše veći ustanak.

Uprkos njenom insistiranju na održavanju " novinarske neutralnosti ", Krementz ima kratku romansu sa Zeffirellijem, samozvanim vođom pobune, i potajno mu pomaže da napiše svoj manifest i umeće dodatak. Juliette, druga revolucionarka, nije impresionirana njegovim manifestom. Nakon što nakratko izraze svoje neslaganje oko njegovog sadržaja, Krementz otkriva da je Juliette zapravo zaljubljena u Zeffirellija i da je ljubomorna na njenu bliskost s njim. Ona tada kaže njima dvoma da "idu da vode ljubav", što oni i rade.

Nekoliko sedmica kasnije, Zeffirelli umire pokušavajući da popravi toranj revolucionarne piratske radio stanice, a ubrzo njegova fotografija postaje simbol pokreta. Pet godina kasnije, Krementz prevodi Mitch-Mitch-ovu pozorišnu dramatizaciju njegovog regrutovanja i Zeffirellijeve smrti za produkciju njegove drame National Playhouse (u Knoblock teatru u prizemlju).

### Privatna trpezarija policijskog komesara
Tokom televizijskog intervjua, Roebuck Wright prepričava priču o svom prisustvu privatnoj večeri sa Komesarom policijskih snaga Ennui, koju je pripremio legendarni policajac/ kuvar poručnik Nescaffier. Nescaffier je poznati specijalista za vrstu visoke kuhinje posebno dizajnirane da je jedu zaposleni policajci. Večera je prekinuta kada kriminalci, predvođeni propalim muzičarem pod nazivom Šofer, otmu komesarovog sina Gigija i drže ga radi otkupnine.

Otmičari predstavljaju zaraćene kriminalne sindikate Ennui-sur-Blasé i traže oslobađanje računovođe Alberta, zvanog "Abakus", koji poseduje njihove zajedničke finansijske evidencije. Abakus se nalazi u samici u sedištu policije. Wright se priseća svog boravka u istoj ćeliji zbog svoje homoseksualnosti, iz kog ga je izvukao Howitzer, nakon čega mu je ponudio posao u *Dispatchu* .

Nakon pucnjave u otmičarevom skrovištu, Gigi uspeva da pošalje poruku Morzeovom azbukom da "pošalju kuvara". Poručnik Nescaffier je poslan u skrovište otmičara, navodno da obezbedi hranu i njima i Gigiju, ali tajno je hrana prošarana otrovom. Svi kriminalci podlegnu otrovu osim Gigija i Šofera jer nijedan od njih nije jeo otrovane rotkvice, a Nescaffier jedva preživljava (zahvaljujući njegovom jakom stomaku). Šofer beži s Gigijem i vodi policiju u poteru. Gigi uspeva da pobegne kroz šiber automobila i ponovo se sastaje sa ocem. Tokom svog oporavka, Nescaffier spašava Abacusa od gladi, pripremajući mu omlet, nakon što je bio potpuno zaboravljen u metežu.

Nazad u kancelariji Dispatcha, Howitzer kaže Wrightu da ponovo unese izbrisani segment. U njemu, Nescaffier koji se oporavlja govori Wrightu da je ukus otrova bio drugačiji od bilo čega što je ikada pre jeo, nakon čega njih dvojica dele svoj lament zbog toga što su stranci u Francuskoj, kao i celom društvu. Horowitz i Wright se ne slažu oko toga da li je ovaj razgovor srž dela.

### Nekrolog
U epilogu, osoblje *French Dispatcha* oplakuje Horowitzevu smrt, ali se vraća na posao i sastavlja poslednje izdanje u čast njegovog sjećanja.

Tokom završne špica nalazi se posveta sledećim piscima i urednicima, od kojih su mnogi bili povezani sa *[[The New Yorker]]*: Harold Ross, William Shawn, Rosamond Bernier, Mavis Gallant, James Baldwin, AJ Liebling, SN Behrman, Lillian Ross, Janet Flanner, Lucy Sante, James Thurber, Joseph Mitchell, Wolcott Gibbs, St. Clair McKelway, Ved Mehta, Brendan Gill, EB White, i Katharine White, te dodatno Christopheu, piscu predstavljene pjesme "Aline". Uz posvete su naslovne strane *French Dispatcha* koje podsjećaju na naslovnice *The New Yorker*.

## Produkcija
Film je opisan kao "ljubavno pismo novinarima smešteno na predstraži američkih novina u izmišljenom francuskom gradu 20. veka", u čijem središtu su četiri priče. Oživljava zbirku priča objavljenih u istoimenom *The French Dispatch*, baziranom u izmišljenom francuskom gradu Ennui-sur-Blasé. Film je inspirisan Andersonovom ljubavlju prema *[[The New Yorker]]u*, a neki likovi i događaji u filmu bazirani su na stvarnim ekvivalentima iz časopisa. Arthur Howitzer Jr., urednik *Dispatcha* rođen u Kanzasu, bio je baziran na osnivaču *New Yorkera* Haroldu Rossu, koji je došao iz Kolorada. AJ Liebling je poslužio kao sekundarna inspiracija za lik. Lik Herbsaint Sazerac inspiriran je piscem *New Yorkera* Joseph Mitchell . Novinar o hrani Roebuck Wright baziran je na spajanju Jamesa Baldwina, Lieblinga i Tennesseeja Williamsa . Priča "Revizije manifesta" inspirisana je dvodelnim člankom Mavis Gallant "Događaji u maju: Pariska sveska", usredsređenim na studentske proteste 68. maja. "Betonsko remek-delo" je inspirisano člankom iz 1951. "Dani Duveena", šestodelnim profilom o trgovcu umetninama Lordu Duveenu, po kojem je stvoren lik Julien Cadazio (kojeg glumi Adrien Brody). Lik Upshur "Maw" Clampette baziran je na kolekcionaru umetnina Dominique de Menil, a JKL Berensen inspiriran je lektoricom Rosamond Bernier.

Govoreći za francusku publikaciju *Charente Libre* u aprilu 2019., Anderson je rekao: „Priču nije lako objasniti. . . [Radi se o] američkom novinaru sa sedištem u Francuskoj [koji] kreira svoj časopis. To je više portret ovog čovjeka, ovog novinara koji se bori da napiše ono što želi. To nije film o slobodi štampe, ali kada govorite o novinarima, govorite i o tome šta se dešava u stvarnom svijetu.” 

### Razvoj i dodeljivanje uloga
U avgustu 2018. objavljeno je da će Wes Anderson pisati i režirati muzički film bez naslova koji se odvija u Francuskoj nakon Drugog svjetskog rata. U novembru 2018. najavljeno je da će film producirati Jeremy Dawson, a u filmu će glumiti Tilda Swinton i Mathieu Amalric. Dawson je takođe potvrdio da film nije mjuzikl. Osim toga, pričalo se da će Natalie Portman, Brad Pitt i Léa Seydoux dobiti uloge u filmu. U decembru 2018. najavljeno je da će Anderson pisati i režirati film, sa Frances McDormand, Billom Murrayom, Beniciom del Torom i Jeffreyjem Wrightom; Potvrđeno je da Seydoux glumi u filmu zajedno sa Svintonom i Amalricom, sa Stevenom Ralesom koji je producirao pod svojim indijskim Paintbrush bannerom i Fox Searchlight Pictures distribucijom. Uloga Timotheea Chalameta je napisana s njim na umu.

Kasnije tog meseca, glumačkoj ekipi pridružile su se Lois Smith i Saoirse Ronan. U januaru 2019. Owen Wilson, Adrien Brody, Henry Winkler, Willem Dafoe, Bob Balaban, Steve Park, Denis Ménochet, Lyna Khoudri, Alex Lawther, Félix Moati, Benjamin Lavernhe, Guillaume de France, Guillaume Gallien i C. su dobili uloge. Robert D. Yeoman bio je snimatelj filma. U februaru 2019. objavljeno je da su se Wally Wolodarsky, Fisher Stevens, Griffin Dunne i Jason Schwartzman pridružili glumačkoj ekipi. U aprilu 2019. pridruženi su Christoph Waltz, Rupert Friend i Elisabeth Moss . U početku je Kate Winslet takođe bila deo glumačke ekipe, ali je morala da napusti projekat kako bi se pripremila za svoju sledeću ulogu u *Ammonite.* 

### Snimanje
Glavno snimanje počelo je u novembru 2018. godine u gradu Angoulême u jugozapadnoj Francuskoj i završeno je u martu 2019. Murray i Ronan, koji su imali male uloge, snimili su svoje scene za dva dana.

### Kinematografija
Direktor fotografije Robert Yeoman snimio je *The French Dispatch* na 35&nbsp;mm filmu koristeći Kodak Vision3 200T 5213 za sekvence u boji i Eastman Double-X 5222 za crno-bele sekvence, na fotoaparatima Arricam Studio i Lite koje je obezbedio studio u Parizu. Anderson je preferirao klasične metode snimanja scena. Shodno tome, posada je koristila skele i vukla opremu na užadima, a ne tehnokranom; i kolica za golf za transport kamera, a ne automobila sa kamerama. Većina scena je uokvirena u formatu 1.37:1 (poznat i kao Academy ratio), koji je Anderson koristio u svom *[[The Grand Budapest Hotel]]u*, a koji je korišen za mnoge francuske filmove koji su inspirisali *The French Dispatch* . Povremene scene su snimane u anamorfnom formatu "uglavnom da bi dale hrabru dramatičnu izjavu", prema Yeomanu. Filmovi francuskog novog talasa bili su primarni izvori inspiracije za Yeomanovo osvetljenje; *In Cold Blood* (1967, snimio Conrad Hall) bila je još jedna velika inspiracija.

Animirane segmente režirala je Gwenn Germain, koja je ranije radila na Andersonovom *Ostrvu pasa*. Kao priznanje angulemskom strip nasleđu, u potpunosti su ih uradili lokalni ilustratori. Tim se sastojao od najviše 15 ljudi, a glavne inspiracije su bile *[[Les Aventures de Tintin|Avanture Tintina]]* i *Blake i Mortimer*. Trebalo im je oko sedam meseci da završe. Vizuelne efekte uradila je britanska kompanija Koala FX.

### Ilustrator
Javi Aznarez je iz svoje mašte i sećanja osmislio naslovnice za ovaj film koje su napravljene da izgledaju kao naslovnice časopisa *New Yorker*.

### Scenografija
Adam Stockhausen bio je odgovoran za dizajn produkcije *The French Dispatch*. Stockhausen i njegov tim započeli su proces izviđanja koristeći Google Maps, tražeći obećavajuće lokacije prie nego što su ih uživo posetili. Stockhausen i Anderson su zamislili grad koji se „podsećao na Pariz, ali ne kao što je danas – više neka vrsta sećanja na Pariz, Pariz Jacquesa Tatija“. Tim se na kraju smestio u Angoulême. Stockhausen procenjuje da je izgrađeno preko 125 setova, od kojih je većina na lokaciji oko Angoulêmea. Nekadašnja fabrika filca pretvorena je u improvizovani filmski studio za ekipu. Prava zgrada u Angoulêmeu odabrana je kao osnova za sedište *Dispatcha*, poboljšana setovima u prvom planu i minijaturama kako bi se stvorila simetrija koja se tipično viđa u Andersonovim filmovima.

Rena DeAngelo je bila dekoraterka za scenografiju *The French Dispatch*. DeAngelo i Anderson su inspiraciju tražili u francuskim filmovima kao što su *[[Le Ballon rouge|Crveni balon]]*, *[[Les Quatre Cents Coups|400 udaraca]]*, *[[Bande à part (film)|Bande à part]]* i *[[Vivre sa vie]]*, te su istraživali opsežnu kolekciju fotografija Pariza od sredine 1800-ih do 1950-ih i 1960-ih kako bi "dobili osećaj Pariza kada je bio prljaviji - i dalje lep, ali prljav."  DeAngelo i njen tim nabavili su nameštaj u kafeu Le Sans Blague sa raznih mesta u Parizu, a šoljice za kafu su specijalno napravljene u Limožu, gradu poznatom po svom porcelanu. DeAngelo je takođe kupovala jednom mesečno tokom snimanja u rekvizitarnicama i buvljacima u Le Manu, odakle je nabavila nameštaj za kancelariju Roebucka Wrighta. Veći deo ostatka nameštaja u filmu došao je od lokalnog likvidatora imanja u Angoulêmeu.

Rosenthalerove apstraktne slike kreirao je nemačko-novozelandski vizualni umetnik (i partner Tilde Swinton) Sandro Kopp u tromesečnom procesu. Kopp je kao reference naveo radove Franka Auerbacha, Willema de Kooninga i Francisa Bacona, istovremeno insistirajući na tome da slike moraju biti "idiosinkratične" i da "neće previše ličiti na rad bilo kojeg živog ili mrtvog slikara". On se preselio u postavku *French Dispatch* u Angoulêmeu kako bi kreirao slike, radeći u studiju na setu. Kopp je također služio kao ručni dvojnik Tonyja Revolorija za scene u kojima se vidi kako mladi Rosenthaler slika.

### Muzika
Za muziku za film, Wes Anderson se udružio sa svojim dugogodišnjim saradnicima Alexandreom Desplatom i Randallom Posterom . Desplat je angažovao pijanistu Jean-Yves Thibaudeta da crpi inspiraciju od kompozitora Erika Satiea i Theloniousa Monka i upari ga u neobične due uključujući harfu, timpane, fagot i tubu. Snimanje je obavljeno na daljinu zbog pandemije COVID-19. Album sa soundtrackom filma objavljen je na CD-u i digitalno 22. oktobra 2021. od strane ABKCO Records , a izdavanje na vinilu planirano je za početak 2022. Jedini singl sa soundtrack albuma pod nazivom "Obituary" objavljen je 14. septembra 2021. Muzička partitura filma je ranije objavljena zasebno.

## Izdanje

### Premijera i bioskopsko prikazivanje
U septembru 2019. Searchlight Pictures je stekao prava na distribuciju filma. Premijera je bila zakazana za Filmski festival u Cannesu 12. maja 2020. godine, a široko izdanje 24. jula, ali zbog pandemije COVID-19, festival je otkazan i film je povučen sa rasporeda 3. aprila, 2020. Film je pomeren za 16. oktobar 2020., pre nego što je ponovo izbačen iz rasporeda 23. jula 2020.

*French Dispatch* imao je svetsku premijeru na Filmskom festivalu u Cannesu 2021. Film je prikazan na filmskim festivalima u Busanu, Južna Koreja, Hamptonsu, Londonu, Mill Valleyu, Montclairu, New Yorku, Twin Cities, Philadelphia, Wrocław, San Diego, i Zürich. Bila je iznenadna projekcija u Tellurideu . Objavljen je u ograničenom broju bioskopa 22. oktobra 2021., nakon čega je usledilo široko prikazivanje 29. oktobra 2021.

### Kućni mediji
Film je objavljen u digitalnom obliku 14. decembra 2021. godine, a nakon toga je usledio Blu-ray i DVD izdanje 28. decembra 2021. od strane Walt Disney Studios Home Entertainment. Film je objavljen na Blu-ray u UK kao HMV ekskluziva 3. aprila 2023.

### Reklamiranje
U promociji filma, pop-up izložbe s rekonstrukcijama filmskih setova pojavile su se u Los Angelesu, New Yorku i Londonu u ograničenoj seriji oko izlaska filma. U londonskom pop-upu nalazio se izlog kafića Le Sans Blague, i u njemu se nalazilo nekoliko rekvizita iz filma, uključujući kostime i Rosenthalerov mural.

## Prijem

### Box office
*French Dispatch* je zaradio 16,1 miliona dolara u Sjedinjenim Državama i Kanadi i 30,2 dolaramiliona na drugim teritorijama, ukupno 46,3 miliona dolara širom sveta.

Tokom svog ograničenog vikendskog prikazivanja, zaradio je 1,3 miliona dolara u 52 bioskopa, sa prosekom od 25.000 dolara po lokaciji, što je najbolja zarada po lokaciji tokom pandemije COVID-19  sve dok *Licorice Pizza* nije objavljen u novembru sa prosekom po mestu održavanja od 86.289 dolara. Sledećeg vikenda proširio se na 788 bioskopa i zaradio 2,75 miliona dolara. Nastavio je da se širi tokom trećeg vikenda, zarađujući 2,6 miliona dolara od 1.205 bioskopa.

### Kritike
Na web stranici agregatora recenzija Rotten Tomatoes, 75% od 312 kritika je pozitivno, a film ima prosečnu ocjenu 7,1/10. Konsenzus kritičara ove web stranice glasi: " *The French Dispatch* je oda puna ljubavi duhu novinarstva, u kojoj će najviše uživati obožavatelji pomno uređene estetike Wesa Andersona."  Na Metacritic-u, film ima ponderiranu prosečnu ocenu od 74 od 100, na osnovu 57 kritičara, što ukazuje na "generalno pozitivne kritike".

David Rooney iz *Hollywood Reportera* pohvalio je "ručno izrađene vizuelne užitke i ekscentrične nastupe" i napisao: "Dok bi *The French Dispatch* mogao izgledati kao antologija vinjeta bez jake sveobuhvatne teme, svaki trenutak krasi Andersonova ljubav prema pisanoj reči i neobični likovi koji tome posvećuju svoj profesionalni život."  Pišući za *[[The Guardian]]*, Peter Bradshaw je rekao: "Možda nije u zenitu onoga što može postići, ali zbog čistog zadovoljstva iz trenutka u trenutak, i za smeh, ovo je poslastica".

*French Dispatch* je spomenut na listama najboljih filmova godine *[[The New Yorker]]* (#1), *The Forward* (najbolji film), *Cahiers du Cinéma (#6)*  *IndieWire* (# 6), *Esquire* (#38), *New Musical Express* (#11), *[[Britanski filmski institut|Britanskog filmskog instituta]]* (#23)  i *Vogue* (nenaveden).

## Povezano

* *Chansons d'Ennui Tip-Top*, prateći album sa soundtrackom za film Jarvisa Cockera

## Izvori


## Vanjske veze
* 
* Official screenplay