Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika

***Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika***, prosvjedno-programatski tekst o neravnopravnosti hrvatskog književnog jezika, pripremljen krajem 1966. i početkom 1967. u krugovima hrvatskih lingvista i književnika unutar dviju nacionalnih institucija, Matice hrvatske i Društva književnika Hrvatske, i objavljen 17. ožujka 1967. u novinama *[[Telegram (1960–73)|Telegram]]* s potpisom 18 znanstvenih i kulturnih ustanova u SR Hrvatskoj.

## O sadržaju ''Deklaracije''

Tekst *Deklaracije* sastavila je u prostorijama Matice hrvatske skupina lingvista i književno-kulturnih radnika: Dalibor Brozović kao inicijator i glavni sastavljač, zatim Radoslav Katičić, Tomislav Ladan, Miroslav Brandt, Slavko Pavešić, Slavko Mihalić, Vlatko Pavletić. Potom je upravni odbor Matice hrvatske prihvatio tekst i razaslao ga na potpisivanje kulturnim i znanstvenim ustanovama u Hrvatskoj. Nakon toga je Deklaracija objavljena 17. ožujka 1967. u tjedniku *Telegram*. Vidljiva je istaknuta uloga Matice hrvatske, a o Matici hrvatskoj ističu njemački povjesničari da je 60-ih i 70-ih godina »mutirala u ›kvazi-političku stranku‹«.

*Deklaracija* se često u Hrvatskoj predočava kao reakcija na navodni jezični unitarizam u Jugoslaviji. Međutim, nezavisni zapadnoevropski istraživači ističu i nakon raspada Jugoslavije da je jezična politika nekadašnje zajedničke države bila uzorita, da se po evropskim mjerilima ocjenjuje i u 21. stoljeću kao demokratska.

Dokaz da se ne može govoriti o jezičnom unitarizmu je činjenica da je kroz čitavo vrijeme postojanja zajedničke države bila u Hrvatskoj na standardnoj hrvatskoj ijekavskoj varijanti nastava u školama, tekstovi u novinama, udžbenicima, književnim djelima, gramatikama, pravopisima, rječnicima, na radiju i na televiziji, u političkom životu, u sudstvu, administraciji, upravi, ukratko u svim sferama javnog života i u privatnom životu.

I hrvatski lingvisti bili su svjesni demokratičnosti jugoslavenske jezične politike: akademik August Kovačec opisuje ju detaljno 1988. godine i hvali konstatirajući čak da u Evropi »do danas nijedna zemlja nije dosegla razinu jugoslavenske jezične politike ni u pogledu pravnih normi ni u pogledu prakse«.

Sastavljači *Deklaracije* očito nisu uspjeli naći dokaze za srpski jezični unitarizam jer naveli su jedan jedini, i to, mora se priznati, prilično sitničav primjer da Savez skladatelja u Beogradu svoje zaključke s pete skupštine nije objavio i na hrvatskoj varijanti.

Sa srpske strane *Deklaraciju* su odmah na godišnjoj skupštini Udruženja književnika Srbije podržala četrdeset i dva srpska pisca, od kojih su neki bili i članovi Centralnog komiteta Saveza komunista Srbije. Potpisali su *Predlog za razmišljanje* u kojem su izrazili podršku tekstu hrvatske *Deklaracije*.

Budući da je *Deklaracija* sastavljena uz ideološko oslanjanje na Karla Marxa, koji je u 19. stoljeću jezik smatrao jednom od odrednica nacije, sastavljači *Deklaracije* pogrešno su poistovjetili naciju i jezik u slučaju Hrvata i Srba, što se vidi u *Deklaraciji* kada govore o odnosu tih »naroda pa, prema tome, i njihovih jezika«. Kao da činjenica postojanja različitih naroda automatski znači da moraju govoriti stranim jezicima. Zakazali su hrvatski lingvisti jer se nisu usprotivili netočnom izjednačavanju nacije s jezikom. A jasno je zašto su tako postupili jer pogled na jezik i naciju im je bio marksistički. Akademik Stjepan Babić 2001. priznaje da je u »svojim radovima često iznosio marksistička shvaćanja i obilno navodio mišljenja istaknutih marksista, od V. I. Lenjina do E. Kardelja kao općenite postavke o jezičnoj problematici«. U Marxovo doba je bilo prošireno mišljenje da se nacija i jezik podudaraju, međutim u 20. stoljeću je to odbačeno u svijetu jer praksa pokazuje da niz naroda ima zajednički jezik s nekim drugim narodom. Neodrživo je danas poistovjećivati naciju i jezik zato što se time negira postojanje austrijske nacije, švicarske nacije, američke nacije i brojnih drugih nacija.

Potrebno je spomenuti da ondašnji najprominentniji hrvatski lingvist Ljudevit Jonke suprotstavljao se stavu da se radi o više jezika čak i godinu dana nakon *Deklaracije*: »kad lingvistički ocjenjujemo pitanje jezika kojim govore Hrvati, Srbi, Crnogorci i bosanskohercegovački Muslimani, tada svi argumenti govore da je to po znanstvenoj ocjeni jedan jezik«. O postojećim jezičnim razlikama između Hrvata i Srba Jonke kaže: »Sve su to razlike koje je lingvistički najadekvatnije označiti u cjelini kao varijante književnog jezika. Tim imenom, koje sam upotrijebio u štampi prvi put već 1960. a u predavanjima već 1950, označujemo nedvosmisleno da govorimo i pišemo jednim jezikom, ali ne jedinstvenim. Ta dva tipa jezika koji su se razvili oko dva glavna središta, Beograda i Zagreba odnose se jedan prema drugome u lingvističkom smislu kao varijante. Taj naziv ima u sebi mnogo smisla jer govori o dvojakosti jednoga jezika«.

Što se tiče naziva jezika, u *Deklaraciji* sastavljači kažu da svaki narod može nazivati jezik kako želi, no to ionako nitko nije dovodio u pitanje jer je čak i u Novosadskom dogovoru pisalo da je dvodijelni naziv samo za situacije koje su službene. Uostalom, u *Deklaraciji* hvale Novosadski dogovor.

Analiza teksta *Deklaracije* i okolnosti u kojima je nastala pokazuje da *Deklaracija* nije imala utemeljenje u ondašnjoj jezičnoj situaciji, nego da je tema jezika korištena za artikuliranje političkih ciljeva koji se nisu mogli iskazivati političkim pluralizmom jer je vladao jednostranački sistem. Hrvatski akademici naknadno priznaju da je *Deklaracija* u stvari bila maska za političke ciljeve: »priča je za malu djecu da su (sami od sebe) osviješteni hrvatski intelektualci iznjedrili Deklaraciju o položaju hrvatskoga jezika: sve se odvijalo u suradnji s nekima od najviših hrvatskih političkih rukovodilaca«. I sudionik tih događaja Josip Manolić tvrdi »da Deklaraciju nisu napisali književnici ni jezikoslovci, već djelatnici tadašnje službe ›državne sigurnosti‹.«

## Tekst

Izvor: *Telegram*, jugoslavenske novine za društvena i kulturna pitanja, br. 359, 17. ožujka 1967.

Napomena: Katedra za jugoslavenske književnosti Filozofskoga fakulteta u Zadru ogradila se od Deklaracije priopćenjem u *[[Narodni list|Narodnom listu]]* od 1. travnja 1967.

## Povezano

* *[[Deklaracija o zajedničkom jeziku]]* (2017.)
* Novosadski dogovor
* hrvatsko proljeće
* *[[Sarajevska deklaracija o hrvatskom jeziku]]* (1971.)
* povijest hrvatskosrpskog jezika
* hrvatskosrpski jezik
* policentrični standardni jezik

## Izvori

## Vanjske veze

* Hrvatski jezični portal: Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika (1967)
* 45. obljetnica Deklaracije: reprint i kritička analiza 
* O političkoj pozadini Deklaracije