open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dubrovački zakon o zabrani trgovanja robljem iz 1416. godine

**Dubrovački zakon o zabrani trgovanja robljem** od 27. siječnja 1416. godine pionirski je važan pravni dokument iz doba renesanse kojim se nastoji suzbiti trgovina robljem: takvu je trgovinu Katolička Crkva svojim utjecajem u to doba već više stoljeća nastojala suzbiti, ali se ona upravo na području Mediterana uvijek iznova oživljavalo. Tome su osobito pridonosili opetovani ratova sa Arapima i Turcima, koju su redovno dovodili ratne zarobljenike (vojnike i civile) kao nove robove.

U preambuli (arengi) tog zakona sadržano je moralno objašnjenje dotičnoga pravnoga čina. U njemu su dubrovački parlamentarci početkom XV. stoljeća izrazili svoj odnos prema trgovini robljem i istaknuli da je ona »sramotna, opaka, nečovječna i protiv svake ljudskosti«. Taj humanistički, etički i svjetonazorni odnos upotpunjuje državnički, ekonomski i politički razlog: »takva trgovina postaje ne mali teret i sramota za našu državu«. Slijedi antropološka i teološka prosudba robovlasničkih odnosa: njima se »ljudska vrsta – načinjena na sliku i priliku našega Stvoritelja – pretvara u trgovačku robu i prodaje kao da su nerazumne životinje«.

Zakon nedvosmisleno zabranjuje trgovanje robljem: »Htijući se pobrinuti da se od sada ubuduće tako ne čini: odlučujemo i određujemo da se odsad unaprijed ni jedan naš državljanin ili stranac i svaki onaj koji se smatra Dubrovčaninom ni na koji način ili pod kojim izgovorom ne usudi ili drzne kupovati ili prodavati roba ili ropkinju ili biti posrednik pri takvoj trgovini, niti imati društvo ili dioništvo u takvom poslu«.

Za svakog roba kojeg bi počinitelj kupio, prodao, ili u prodaji posredovao, propisana je zakonom iz 1416. godine kazna od po 6 mjeseci zatvora i dodatna novčana kazna od 25 perpera: u to doba je vol vrijedio 7 perpera.

Posjedovanje robova za vlastite potrebe (jako raširena praksa u to doba) tim zakonom iz 1416. godine još nije bila zabranjena; međutim je provođenjem zabrane trgovanja - te također zahvaljujući jasnoj društvenoj osudi robovlasništva, koju je zakonodavac unio u sam tekst zakona - bilo na području Dubrovačke Republike ropstvo postepeno iskorijenjeno do sredine XV. stoljeća, tj. za manje od jednog naraštaja.

Na drugoj strani se tvrdi da je Republika "...nezvanično prećutkivala i šta više pomagala trgovinu robljem".

## Poveznice
* Wikiizvor: Tekst zakona iz 1416. godine (latinski izvornik i hrvatski prijevod)

## Izvori
Frano Kuko Bobaljević stariji

**Frano Kuko Bobaljević stariji**  (Dubrovnik, ? – Dubrovnik, 6. travnja 1667.) je bio hrvatski pjesnik latinist i visoki politički dužnosnik iz Dubrovnika, iz pučanskog ogranka obitelji Bobaljevića. Pisao je na hrvatskom (epove o Troji) i na talijanskom (sonete, objavljene u Bunićevim izdanjima). Djela mu je skupio Ignjat Đurđević.

Obnašao je dužnost tajnika Dubrovačke Republike.

## Izvori
*Bobaljević, Hrvatska enciklopedija
*Bobaljević, Frano Kuko st., Hrvatska enciklopedija
*Hrvatski leksikon, str. 111, Naklada leksikon d.o.o., Zagreb, 1996.
Ignjat Đurđević

**Ignjat Đurđević**, poznat i kao **Ignazio Giorgi** (Dubrovnik, 13. veljače 1675. – Dubrovnik, 21. siječnja 1737), hrvatski barokni pjesnik i prevoditelj, povjesničar, astronom, biograf.

Rodom iz bogate i ugledne dubrovačke obitelji, provodio je neobuzdan i često raskalašen život. Ljubavne avanture stajale su ga kneževske časti na Šipanu, a zbog nesretne ljubavi prema dubrovačkoj "diklici", Mari Boždarevoj i malo slobodnije pjesme koju joj je napisao morao se za neko vrijeme čak i ukloniti iz Grada.

Obnašao je dužnost kneza Šipana. Zapovijedao je tvrđavom Lovrijencem.

Bio je pjesnik dubokih osjećaja, njih ni crkvena stega nije uspijevala zatomiti, pa njegove vrele *"Ljuvene pjesni"* ulaze u red biranih lirskih vrijednosti pjesničkog Dubrovnika, s prepoznatljivim iskustvima Bunićeva stiha, a njegove *"Suze Marunkove"*, spjev o Mljećaninu Marunku koji neuslišeno uzdiše za prelijepom "djevičinom" Pavicom, ne može zatajiti da je nastao na tragu *"Derviša"* prezimenjaka Stijepe Đurđevića, samo što ga je u nekim elementima slobodnijeg izražavanja i nadmašio. Više od dvadeset godina dotjerivao je poemu *"Uzdasi Mandaljene pokornice"*, najljepše svoje pjesničko djelo što ga je 1728. tiskao u Mletcima, zajedno s ciklusom *"Pjesni razlike"*. Ciklus je to neobično razgranat temama i oblicima, a hrvatska je znanost o književnosti (Mihovil Kombol, Ivo Frangeš) već uočila da između tih pjesama Đurđevićevih i pjesama Frankopanovih ima i motivskih i formalnih dodira. Osim svjetovnih i duhovnih pjesama na hrvatskom jeziku, pisao je duhovne i svjetovne pjesme na latinskom. Prevodio je basne.

Sljedeće godine, 1729., također u Mletcima, izlazi i *"Saltijer slovinski"*, to su Đurđevićevi prijevodi, ili parafraze, psalama kralja Davida. Koliko god se one odlikovale jezikom i dikcijom kao samosvojno djelo unatoč mnogim sličnim prepjevima kojima su se isticali dubrovački pjesnici, nema dvojbe da su *"Uzdasi Mandalijene pokornice"* najreprezentativnije Đurđevićevo djelo.

Ignjatu Đurđeviću (Đorđiću) pripisuje se rukopis *Fizikalno-matematička pitanja*, tipičan za prvu polovicu XVIII. st., koji se temelji na Aristotelovoj peripatetičkoj filozofiji, ali navodi i Kopernikovu i Braheovu teoriju, no ograđuje se od Kopernika i Galilea, jer su u suprotnosti sa Svetim pismom. Za povijest astronomije značajni su njegovi rukopisi *Kronografija* i *O pravim i točnim gibanjima Sunca i Mjeseca*.

Neko je vrijeme boravio u Rimu. Tad je pristupio isusovcima. Kad se je vratio u Dubrovnik, pristupio je i benediktincima.

Među prvim je hrvatskim biografima.

## Reference

## Vanjske veze
* Uzdasi Mandaljene pokornice, izdanje 1851.
* Piesni razlike, izdanje 1855.
Matej Franov Bobaljević

**Matej Franov Bobaljević** (živio potkraj 15. i na poč. 16. st.) je bio hrvatski prevoditelj, javni djelatnik iz Dubrovnika i poznavatelj latinskoga, hebrejskoga i grčkoga. Preveo je djela sv. Bazilija.

## Izvori
*Bobaljević, Hrvatska enciklopedija
Sigismund Bobaljević

**Sigismund Bobaljević** (djelovao u 16. st.) je bio hrvatski pjesnik iz Dubrovnika, iz plemićke obitelji Bobaljević.

## Izvori
*Bobaljević, Hrvatska enciklopedija
Artiluk

**Artiluk** je dubrovački srebreni novac koje se kovao između 1627. do 1701. godine. Na prednjoj strani, odnosno licu, prikazan je sveti Vlaho dok je na stražnjoj strani navedena vrijednost kovanice. Masa kovanica varira između 1,15 i 2,22 grama.

Jedan artiluk vrijedio je 3 dinarića, odnosno 18 solda.

## Povezano
*dubrovački novac
Džono Rastić

**Džono Rastić** (Dubrovnik, 11. siječnja 1755. - Dubrovnik, 31. ožujka 1814.), hrvatski pjesnik

Kao poliglot i svestrano naobražen slovio je u svoje doba za najboljeg pravnika u Dubrovniku. Smatra se najizraženijim i najpotpunijim horacijevcem u hrvatskoj lingvističkoj književnosti, a svakako je njezin najznačajniji satiričar. Veći dio njegova opusa priredio je i predgovorom popratio F. Appendini. Prevodio je s grčkog na latinski Teokritova i Homerova djela.
Đuro Hidža

**Đuro Hidža - Georgius Higia** (Dubrovnik, 7. veljače 1752. - Zaton, 27. listopada 1833.), hrvatski i latinski pjesnik i prevoditelj.

## Biografija
Studirao je filozofiju i medicinu u Bologni, Rimu, Firenci i Napulju. Nakon studija vraća se u Dubrovnik gdje radi kao liječnik. Prevodio je Horacija, Tibula, Katula, Ovidija i Propercija, a najvažniji su prijevodi svih Vergilijevih djela, kao i cjelokupne Horacijeve lirike. Izvorne pjesme su mu ljubavna i prigodna karaktera, a poslanice imaju dokumentarnu vrijednost.
Sebastijan Slade

**Sebastijan Slade** (*Sebastiano Dolci* u izvorima na talijanskom) (1699.-1777.) je bio pisac i franjevac iz Dubrovačke Republike.

Godine 1750. izdao je životopis svetog Jerolima. Napisao je i zbirku biografija znamenitih Dubrovčana i još neke kraće historijske spise.

## Vanjske veze
* Sebastiano Dolci
* Christian Classics Ethereal Library Glavni radovi sv. Jerolima
Petar Bošković

**Petar Bošković** (18. kolovoza 1706. - 8. rujna 1727.) je bio hrvatski književnik i prevoditelj iz Dubrovnika. Pisao je pjesme, a neka od djela su mu pisana i na hrvatskom jeziku.
Poznat je kao stariji brat Ruđera Boškovića, a brat je i hrvatskog latinista Bara Boškovića i pjesnice Anice Bošković.

Bošković je rođen u od roditelja majke Paule Bettera, kćerke jedne talijanske bogate obitelji, i oca Nikole Boškovića, trgovca podrijetlom iz Orahovog Dola.

Preveo je Corneilleovo djelo *Le Cid*, a prevodio je i Ovidija.
Po tvrdnjama mlađega brata Ruđera, postoje indicije koje govore da je Petar Bošković prevodio i Molierea (izravnih dokaza nema).

Od njegovih djela, poznato je *Hvale duhovne kojese pivaju u vrime od svetoga poslanya illi missioni, po slovinski i Dalmatinskih derxavah*. Doživilo je barem tri izdanja (treće je bilo 1752.).
Autor je nekih vjerskih pjesama koje se i danas pjevaju u hrvatskim crkvama.

## Literatura
* Ivan Bošković: *Litteraria, musicalia et theatralia : književne teme : 1*, Matica hrvatska, Split, 2003.
Anica Bošković

**Anica Bošković** (Dubrovnik, 3. studenog 1714. - Dubrovnik, 13. kolovoza 1804.) je bila hrvatska književnica. Pisala je pjesme (pastorale) i prevodila je s talijanskog jezika.

Anica Bošković je rođena od roditelja majke Paule Bettera, kćerke jedne talijanske bogate obitelji, i oca Nikole Boškovića, trgovca podrijetlom iz Orahovog Dola.
Sestra je slavnog brata Ruđera Boškovića, a i njena druga braća su vrijedna spomena zbog njihova doprinosa hrvatskoj kulturi, hrvatski latinist Baro Bošković i pjesnik Petar Bošković.

Djela joj prožima kršćanska tematika, što je veliki utjecaj njena školovanja u samostanu kod časnih sestara.

Anica Bošković uz Mariju Betteru-Dimitrović, Lukreciju Bogašinović, Juliju Bunić, Nadu Bunić i  Katarinu Zrinsku spada u prva velika ženska imena hrvatske književnosti, odnosno, predstavljaju začetak t.zv. ženskog pisma.

## Djela
**Razgovor pastirski vrhu porođenja Gospodinova jedne djevojčice Dubrovkinje*, pastorala
**Bambin*
**Razgovor na križu s Isukrstom propetijem*, poema
**U hvalu brata Ruđera*
**misli djevojke kad meće na se kaluđersko odijelo*
**Razgovor o propetom jezusu*
**Nestalnost ljepote*
**Djevica i Ljubica*

## Literatura o Anici Bošković
* Ante Kadić: * Otkriće Amerike u hrvatskoj književnosti*, Hrvatska revija br. 42/1992.
* Ante Kadić: *Ruđer J. Bošković : njegov književni i duhovni lik : prigodom 200-godišnjice njegove smrti*, Hrvatska revija br. 37/1987.
* Nevenka Nekić: *Skica za portret Ruđera Boškovića*, Hrvatska revija br. 49/1999.
* Mirko Kratofil: *Historiografija o Dubrovniku u 1999. godini.*, Hrvatska revija br. 50/2000.
* Zbornik stihova i proze 18. stoljeća. "PSHK", knj. 19, prir. R. Bogišić, Zagreb 1973. (Mateša Antun Kuhačević; Vid Došen; Antun Ivanošić; Đuro Hidža; Marko Bruerović; Anica Bošković)
* Sebastijan Slade, Fasti litterario-Ragusini, Dubrovačka književna kronika, Hrvatski institut za povijest, (Biblioteka Hrvatska povjesnica. Posebna izdanja), Zagreb, 2001

## Vanjske veze
*Hrcak.srce.hr Dubrovnik annals: Slavica Stojan. Dubrovnik: Zavod za povijesne znanosti HAZU, 1999. 
*Filozofki fakultet  Popis literature za ispit iz starije hrvatske književnosti
*Vjesnik Od demona do božice
* Prilozi  Prikaz: Sonja Dujmović: Sebastijan Slade, Fasti litterario-Ragusini, Dubrovačka književna kronika, Hrvatski institut za povijest, (Biblioteka Hrvatska povjesnica. Posebna izdanja), Zagreb, 2001.
Dinko Ranjina

**Dinko Ranjina** (Dubrovnik, 1536. – Dubrovnik, 1607.), hrvatski je renesansni pjesnik iz Dubrovnika.

## Biografija

Rođen je u Dubrovniku kao vlastelin te je sedam puta biran za kneza Dubrovačke Republike, a 1556. izabran je u Veliko vijeće. Oženio se sestrom Frana Lukarevića.

Pokušao se baviti trgovinom u Messini da bi na posljetku došao u Firencu gdje je počeo pisati. Cosimo de' Medici primio ga je u Red svetog Stjepana (*Sacro Militare Ordine di Santo Stefano Papa e Martire*).

Poslanicu mu je napisao Maroje Mažibradić.

## Lirika

### Utjecaji

Pisao je pod utjecajem petrarkista, ali s bembističkim željama približavanja izraza pučkom govoru. Vraća se uzorima Antoniu Tebaldeu, Serafinu Aquilanu i ostalim talijanskim pjesmicima protiv kojih nastaje bembizam.

### Forma

Napisao je 27 talijanskih soneta u antologiji *Rime scelte da diversi eccelenti autori* iz 1563. godine, a glavno mu je djelo zbirka *Pjesni razlike*, posvećena Mihu Menčetiću.

Prvi je jedan dio svojih pjesama u dvanaestercima oslobodio unutarnje rime.

### Tematika

Većinom je pisao ljubavne pjesme, ali i duhovne i satiričke pjesme, zatim erotičko-idiličko pjesništvo i bukolike (*Pastirske pjesni*) te prijevode grčkih i rimskih pjesnika.

## Literatura

* *Leksikon hrvatskih pisaca*, ur. Dunja Fališevac, Krešimir Nemec, Darko Novaković, Zagreb: Školska knjiga, 2000.
*Skripte FFZG  Starija hrvatska književnost - renesansa

## Vanjske veze

* Dinko Ranjina: Pjesme
*Dinko Ranjina: Piesni razlike, izdanje 1850.
* Dinko Ranjina: Pjesni razlike, izdanje "Stari pisci hrvatski", http://www.scribd.com/doc/47171888/Dinko-Ranjina-Pjesni-razlike-1563
Nikša Ranjina

**Nikša Ranjina Andretić** (Dubrovnik, 1494. - Dubrovnik, 1577./1582.) dubrovački plemić, pjesnik, antologičar i ljetopisac.

## Biografija

Najpoznatiji je po svojoj rukopisnoj zbirci hrvatskih petrarkističkih pjesama zvanim Zbornik Nikše Ranjine ili Ranjinin zbornik, a ponekad je  nazivan i Dubrovačkim kanconijerom (rukopis je uništen u 2. svjetskom ratu). Rukopis je imao dva dijela i sadržavao oko 820 pjesama, autori kojih su bili (prepoznati): Šiško Menčetić (preko 500 pjesama), Džore Držić (70-ak), Mavro Vetranović, Marin Krističević i Mato Hispani.

*Kanconijer* (poznat kao Zbornik Nikše Ranjine) smatra se prvom hrvatskom antologijom.

U nekoliko je navrata bio knez Lopuda i Koločepa te Dubrovačke republike

## Izvori

## Vanjske veze

* http://www.javno.com/hr/kultura/clanak.php?id=100288
Zbornik Nikše Ranjine

**Zbornik Nikše Ranjine** ili *Ranjinin zbornik*, ponekad nazivan i *Dubrovački kanconijer*, najstariji je lirski zbornik hrvatske svjetovne lirike. Zapisivač je zbornika dubrovački plemić Nikša Ranjina, koji je još u djetinjstvu počeo skupljati i zapisivati pjesme (g.1507. počeo ih je zapisivati, a ne zna se kada je prepisivanje završio). Pjesme u *Zborniku* mahom su ljubavne tematike, a autori su im Šiško Menčetić, Džore Držić i drugi, danas nepoznati pjesnici. Ljubav se u zborniku opisuje i opjevava ne toliko kao intimna stvar pjesničkog subjekta, nego pretežito kao svojevrsna društvena igra koja podliježe propisanim oblicima ophođenja. Nižu se u tim pjesmama razne faze i razni oblici ljubavnog ophođenja: udvaranje, izjava ljubavi, molba da se ljubav uzvrati, veličanje tjelesne i duhovne ljepote drage, vile gospoje, bol zbog neuzvraćene ljubavi i slično, a kao adresati, objekti pjesničkih poruka pojavljuju se vile, diklice i gospoje, Amor, božansko biće, ali i razni predmeti i pojave. U književnopovijesnom smislu *Zbornik* je sinteza raznih i raznorodnih književnih utjecaja i poticaja, od onih trubadursko-viteških, talijanskih srednjovjekovnih pa do Petrarce i raznih varijanata petrarkizma i petrarkiranja. Ponekad se ističu i veze s narodnom, folklornom hrvatskom lirikom, premda je o tome teško preciznije suditi jer zapisa hrvatske folklorne lirike iz tog doba ne posjedujemo.
Bernardin Pavlović

**Bernardin Pavlović** je bio franjevac i hrvatski pisac iz Dubrovačke Republike. 

Rođen je u Stonu.

Za povijest hrvatskog jezika i hrvatstva Dubrovnika je bitan po dvjema knjigama tiskanim u Mlecima 1747. godine, u kojima je na naslovnoj stranici stajalo: 

*Priprauglegnie za dostoino rechi suetu missu i posli iste Boggu zahuaglegne / i zuagieno iz missala rimskoga i skupgleno, iz tomaçeno iz mnoghi ostaly devoti kniga i u' haruaski jezik pomgliuo i virno privedeno po Ozcu Fra Bernardinu Paulovichiu iz Dubrounika Reda Svetoga O. Franceska ... - U Mleczi, 1747 *.
Višegradski ugovor

**Višegradski ugovor** je privilegij hrvatsko-ugarskog kralja Ludovika I. Anžuvinca Dubrovniku (dubrovačkoj komuni), izdan u Višegradu 27. svibnja 1358. godine. Jedan je od najvažnijih dokumenata dubrovačke povijesti.

Zadarskim mirom od 18. veljače 1358. Ludovik I. prisilio je Mletačku Republiku da se odrekne posjeda cijelog dalmatinskog kopna i svih otoka od Kvarnera do Drača. Tako je Dubrovnik postao dijelom hrvatsko-ugarskog kraljevstva i prvi put ušao u političku zajednicu s hrvatskim zemljama. Višegradskim ugovorom određen je odnos između Dubrovnika i hrvatsko-ugarskog kraljevstva. Kralj Ludovik je Dubrovniku dao zaštitu i povlašteni položaj među dalmatinskim gradovima i time gradu omogućio samostalan razvitak. Dubrovačka je obveza bila primiti sve one obveze koje je do tada imala prema Mlečanima. Odnosi, utvrđeni Višegradskim ugovorom, bili su velik korak naprijed prema potpunoj samostalnosti Dubrovnika. Od 1358. godine Dubrovnik je u stvari postao posve autonoman, pod nominalnim vrhovništvom hrvatsko-ugarskih kraljeva, a kralju je samo plaćao obvezni godišnji danak.

## Izvori
* Zdenka Janeković Römer, ''Višegradski ugovor: temelj Dubrovačke Republike'', Zagreb, 2003

## Poveznice
* Dubrovačka Republika
Paskoje Miličević

**Paskoje Miličević** (?, oko 1440. - Dubrovnik, 1516.), dubrovački arhitekt.

Vjerojatno je potekao iz Stona ili okolice. Smatra se da je bio Michelozzijev učenik u vrijeme njegova boravka u Dubrovniku 1461.-64. godine. Od 1466. do 1516. bio je glavni arhitekt Dubrovačke Republike. 

U Dubrovniku je sagradio kružni bastion pod tvrđavom sv. Luke, a od 1485. projektira dubrovačku luku i lukobran Kaše. Sagradio je Vrata od Pila i kameni most ispred njih. Od svjetovnih zgrada naročito se ističe pročelje zgrade Velikog vijeća (kasnije porušeno) i Arsenala. Sposobnost vrsnog arhitekta pokazao je izvedbom sakristije franjevačke crkve u Dubrovniku, a naročito izgradnjom palače Sponza (1516.), jedno od najznačajnijih djela gotičko-renesansnog stila na istočnom Jadranu. Osim na dubrovačkim zidinama, radio je i na stonskim zidinama te tamošnjoj luci.

## Literatura
* Cvito Fisković: *Naši graditelji i kipari XV. i XVI. stoljeća u Dubrovniku, Zagreb 1947.
* Lukša Beritić: *Dubrovački graditelj Paskoje Miličević*, Split 1948.
* Lukša Beritić: *Utvrđenja grada Dubrovnika'', Zagreb 1955.
Baro Bettera

**Baro Bettera** (1645.-1712.) je bio hrvatski književnik.

Pisao je religiozne pjesme, a značajan je i kao prevoditelj.

Stilski pripada krugu dubrovačkog baroknog pjesništva hrvatske književnosti.

Pripadao je pučkoj dubrovačkoj trgovačkoj obitelji. Djed je hrvatskog znanstvenika Ruđera Boškovića.

Kao intelektualac nije ostao izoliranom pojavom, pa se tako bilježi da je bio u kontaktu sa providurskim izaslanikom, hrvatskim pjesnikom i piscem Petrom Kanavelićem.

## Izvori
* Hrvatsko slovo, *Lirika Bara Bettere*, 17. travnja 2009., str. 1
Jacques Lauriston

**Jacques Jean Alexandre Bernard Law de Lauriston** (Pondicherry, Indija, 1. veljače 1768. - Pariz, Francuska, 11. lipnja 1828.), francuski vojskovođa i diplomat, maršal Francuske.

General Lauriston bio je zapovjednik francuskih postrojba od oko tisuću vojnika, koji su obmanom 27. svibnja 1806. ušli u Dubrovnik te ga okupirali. Bio je to *[[de facto]]* kraj Dubrovačke Republike, koja je konačno ukinuta 1808. godine.

## Izvori
Pavlimir

**Pavlimir** je najpoznatija drama Junija Palmotića prvi put prikazana pred *Dvorom od družine isprazne* 22. veljače 1632.

## Kratki sadržaj

Zasnovana je na građi iz Ljetopisa popa Dukljanina, opisuje događaje koji se protežu kroz nekoliko naraštaja, isprepletene s čudesnim i fantastičnim likovima koji utjelovljuju dobre i zle sile, a dramatizira legendu o kralju Pavlimiru kao osnivaču Dubrovnika. Pavlimir je unuk prognanog kralja Radoslava. Na poziv slovinskih vladara vraća se iz Rima na prazno djedovo prijestolje. Nakon strašne oluje koje su pripremili zli dusi dolazi s družinom u Gruž za vrijeme svetkovine sv. Ilara, zaštitnika mjesta. Susreće tamošnje stanovnike, pastire, pustinjaka Srđa (koji mu pomaže u svladavanju zapreka), preuzima prijestolje i osniva Dubrovnik te se vjeri sa Srđevom nećakinjom Margaritom. Iza alegorijske priče o Pavlimiru, krije se prava tema: ljubav prema slobodi i rodnome gradu.
Lastovska buna

**Lastovska buna** je ime za događaje između 1602. i 1606. kada je elita otoka Lastova pokušala promijeniti vlast Dubrovačke Republike onom mletačkom. Centralizacija i snižavanje povlastica autonomne općine pod Dubrovnikom preraslo je u nezadovoljstvo, pobunu, i konačno, u poziv imućnijih Lastovaca Mlečanima koji su preuzeli vlast na otoku 1603. godine. Diplomatskom akcijom Dubrovčana na madridskom i bečkom dvoru, kod pape, u Istanbulu i Veneciji, Mlečani su se povukli s otoka 1606. godine.

## Bibliografija
* Vrandečić, Josip; Bertoša, Miroslav. *Hrvatska povijest u ranom novom vijeku, sv. 3, Dalmacija, Dubrovnik i Istra u ranome novom vijeku*, Zagreb: Lekyam international; Barbat, 2007.
Frano Gundulić

Grof **Frano Điva Gundulića** (Dubrovnik, 1630. – Beč, 1700.), poznat i kao **Francesco Giovanni Gondola**, bio je član dubrovačke plemićke obitelji Gundulić i general u austrijskoj vojsci. Sin je baroknog pjesnika Điva Frana Gundulića i Nike Sorkočević (*Sorgo*, umrla 1644). Brat je pjesnika Šiška Gundulića.

Oženio se 1667. milanskom groficom Ottavijom Margheritom Strozzi, dvorskom damom carice Eleonore.

Pridružio se austrijskoj vojsci gdje je postao časnik. Dana 27. srpnja 1682. postao je *Generalfeldwachtmeister*, a 4. rujna 1685. *Feldmarschall-Leutnant*.

Umro je 1700. u Beču, gdje je i pokopan, u crkvi Madonna di Sotterra, u grobu blizu oltara svetog Sebastijana.

## Reference

## Literatura

* 
* 
* 
*
Šiško Gundulić

**Šiško (Šišmundo) Gundulić** (u izvorima na talijanskom i kao: *Sigismondo Gondola*) (oko 1634. &ndash; 16. rujna 1682.) je bio hrvatski pjesnik i dramatik.

Sin je hrvatskog pjesnika Ivana Gundulića i Nike Sorkočević, otac  Dživa Gundulića i brat austrijskog generala Frana Gundulića. Bio je knez Dubrovačke Republike.

Ženio se dvaput. Prva supruga nije poznata, a druga je bila Katarina de Nale, s kojom je imao četvero djece: Fran Gundulić II., koji je kasnije postao austrijski general konjaništva, Dživu, hrv. pjesnika, Jeronima te Šiška Frana.

Umro je u palači Sponza 1682. godine.

Kao i otac mu i djed, pisao je pjesme, no nije dosegao razinu kao otac i djed. Objavio je dramu u stihovima *Sunčanicu*. Kasnije je ovo djelo poslužilo kao osnovica za libreto Marka Soljačića, temeljem kojeg je Boris Papandopulo napisao povijesnu operu Sunčanicu.

## Djela
**Suncjaniza: prikasagne polusgjalostivo gospara Giva Sciscka Gondole*
Ilija Saraka

**Ilija Rusinov Saraka** (Dubrovnik, o. 1300. – Dubrovnik, 1361.), dubrovački diplomat i nadbiskup.

## Višegradski ugovor i dubrovačka neovisnost

Ilija Saraka bio je na čelu izaslanstva grada Dubrovnika u pregovorima s ugarskim kraljem Ludovikom Anžuvincem 1358. godine, koji su se odvijali u Višegradu. Saraka je bio najstariji član izaslanstva, a uživao je velik ugled zbog svog ranijeg iskustva u diplomatskim odnosima Dubrovnika s papinskom kurijom. Dubrovnik se stavio pod zaštitu, odnosno pod vrhovnu vlast ugarskoga kralja, te je tako okončana gotovo dvije stotine godina duga vrhovna vlast Mletačke Republike nad Dubrovnikom. Višegradski ugovor za Dubrovnik je samo u teoriji značio podvrgavanje Ludovikovoj vrhovnoj vlasti, a u stvarnosti ova se godina smatra početkom dubrovačke neovisnosti. Historiografija, uz Marina Gučetića, Iliju Saraku smatra najzaslužnijim pojedincem za dubrovačku neovisnost, koja će, u različitim oblicima, potrajati do početka 19. stoljeća i dolaska Napoleona. Saraka je bio naročito aktivan i pri uključivanju otoka Mljeta u državnopravni sustav Dubrovnika.

## Ilija Sarak kao nadbiskup

Sarakino nadbiskupsko djelovanje predstavlja vrhunac vlasti i utjecaja dubrovačkog nadbiskupa. Postavio je temeljni kamen za crkvu sv. Vlaha. Predaja kaže da je, kada je 1361. obolio od kuge, na samrtnoj postelji savjetovao svoje sugrađane da niti jednom nadbiskupu ne dopuste vlast i moć koliku je on sam imao, kako bi se izbjegla opasnost od moguće tiranije. Nakon Sarake, sve do 18. stoljeća dubrovačkim nadbiskupom nije mogao postati Dubrovčanin, već samo stranac. Ta je odluka dubrovačke vlasti bila vrlo promišljena i lukava, jer se računalo da stranac nikad ne može imati dovoljno jako zaleđe u gradu kako bi prisvojio znatniju moć.

## Izvori

* Robin Harris, POVIJEST DUBROVNIKA, Zagreb 2006, str. 53, 60, 212, 218, 224.
* Ilija Mitić, DUBROVAČKA DRŽAVA U MEĐUNARODNOJ ZAJEDNICI, Zagreb 1988.

## Vanjske veze
* Kolo br.2/2008.
Brno Kabužić

Grof **Brno Kaboga-Crijević** (tal. *conte Bernardo Caboga-Cerva*; Dubrovnik, 6. veljače 1785. - Beč, 19. studenog 1855.) bio je plemić Dubrovačke Republike i austrijski general.

Porijeklom iz stare dubrovačke plemićke obitelji Kaboga - Kabužić, inženjer, 1803. služi kao 'oberleutnant' (nadporučnik) (OF-1) u kartografskom odjelu, 1806. godine učvrstio je Trst, 1809. obranio je Prijevoj Lueg u današnjoj Austriji, 1813. dodijeljen je vojsci švedskog prijestolonasljednika. Nakon raznih diplomatskih poslanja: na Jonske otoke, u Albaniju i Crnu Goru, nakon revolucije 1820., pri okupaciji Napulja 1821.-1827. s princom Hessen-Homburga pri ruskom zapovjedništvu, 1831./'32. u zapovjedništvu maršala Diebiča i Paskeviča, nakon toga radio je na utvrđivanju Dalmacije i Češke te kao zapovjednik minerske postrojbe. Između 1836.-1838. je na modenskom dvoru, gdje pomaže sinovima modenskog kneza, zatim je imenovan zapovjednikom modenskih utvrda. Godine 1838. postavljen je u kadrovsko zapovjedništo i imenovan genaral bojnikom (OF-7). Godine 1846. postaje 'Feldmarschall-Leutnant' (podmaršal) (OF-8), 1849. 'Generaldirektor' (glavni zapovjednik) i 1854. 'Feldzeugmeister' (glavni zapovjednik topništva) (OF-9).

## Zanimljivosti
Iako nije tečno govorio hrvatski, na svom radnom stolu je držao Gundulićeva Osmana. Na upite svojih suvremenika o tome odgovarao je: **Držim da u ovoj knjizi stoji najveća slava moga naroda i moje domovine.** Po svojoj osobnoj želji, iako je umro u carskom Beču, ukopan je u obiteljskoj kapelici sv. Bernarda na Batahovini, u neposrednoj blizini Dubrovnika, a srce mu je našlo mir u dubrovačkoj katedrali gdje i danas stoji epitaf na zidu nasuprot onomu u spomen na Ruđera Boškovićeva. Ivo Kaznačić na upit o tome odgovara: 'Pustite da jedna strana stolne crkve prikazuje Dubrovnik stari, a druga Dubrovnik sadašnji'.

## Povezano
* Dubrovačka Republika
* Kabužić

## Napomene

## Literatura

* Carl Georg Heyer von Rosenfeld: *Der Adel des Königreichs Dalmatien*. In: Siebmacher Bd. IV, 3. izd., Nürnberg 1873. Caboga - stranica 6., 101., XXII, Tablica 3
* Stratowa - Wiener Genealogisches Taschenbuch, Caboga, Band 2, stranica 96. (Namenserwähnung).

## Vanjske veze

*Brno Kabužić - ein berühmter Ragusaner 
*Kabužić - Mitglied einer Adelsfamilie Dubrovniks
Marojica Kabužić

**Marojica Kabužić** (Marojica Kaboga)(Dubrovnik, 5. siječnja 1630. – Dubrovnik, 22. prosinca 1692.), bio je diplomat Dubrovačke Republike.

U Velikom vijeću grada Dubrovnika je od 1650. godine. Svadljiva ga je narav skoro u potpunosti upropastila, jer je u jednoj svađi ubio kneževa izaslanika zbog čega je bio doživotno utamničen. Kad je veliki potres 1667. strahovito razorio Dubrovnik, Kabužić je to iskoristio te se izvukao. Desetljeće poslije, iz državnog neprijatelja pretvorio se u spasitelja države, kad je u doba velike međunarodne diplomatske ofenzive na Dubrovačku Republiku, vješto pregovarajući u Carigradu isposlovao manje pristojbe i spriječio pretvaranje Republike u sandžak.

Prema njegovom životnom putu napisao je Matija Ban dramu *Marojica Kaboga*.

## Izvor
*Marojica Kaboga, Hrvatska enciklopedija
Baltazar Bogišić

**Baltazar Bogišić** (poznat i kao *Baldo Bogišić* ili *Valtazar Bogišić* - Cavtat, 7. prosinca 1834. - Rijeka, 24. travnja 1908.), znanstvenik, pravni i povijesni pisac. Redoviti član Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (danas Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti) od njezina osnutka 1867. godine, član niza drugih akademija i znanstvenih društava, te nositelj nekoliko visokih europskih odlikovanja.

## Biografija
Maturirao je u Veneciji, a nakon studija po različitim europskim sveučilištima, doktorirao je filozofiju i pravo. Posljednje godine života proveo je kao privatni učenjak u Parizu gdje je objavio više radova o pravno-povijesnoj problematici Dubrovnika. Gotovo čitav njegov rad posvećen je proučavanju prava, ustanova i običaja slavenskih naroda. Bio je izraziti predstavnik povijesne pravne škole. Jedan je od najvećih hrvatskih bibliofila. Svu svoju imovinu, između ostaloga i knjižnicu s osamnaest tisuća svezaka, koja se s arhivom i grafičkom zbirkom čuva u Institutu HAZU u Cavtatu, ostavio je cavtatskoj općini.

Njegovim najvećim djelom svakako možemo smatrati *[[Opšti imovinski zakonik Knjaževine Crne Gore]]* koji je Bogišić pripremio na poziv kneza Nikole I. Petrovića. Bogišić se budući je bio upoznat s crnogorskim običajnim pravom, 1873. godine prihvatio izrade modernog građanskog zakonika za Crnu Goru, sve uz suglasnost ruskog cara Aleksandra II. Knez Nikola je *Zakonik* proglasio 1888. godine, a Bogišića je 1893. godine postavio za ministra pravosuđa, koji je položaj Bogišić držao do 1899. godine. U tom su periodu i priređene neke izmjene *Zakonika*. U osnovi utemeljen na patrijahalnom nasljeđu, kombiniran s tada najsuvremenijim pravnim standardima, *Zakonik* je predstavljao korak naprijed u crnogorskom društvu, a u suvremenoj je znanosti Bogišić za njega dobio mnoge pohvale.

## Izvori
Srđan Andrić

**Srđan Andrić** (Dubrovnik, 5. siječnja 1980.), je bivši hrvatski nogometaš, trenutačno voditelj omladinske škole Hajduka.

Karijeru je započeo u Hajduku iz Splita, gdje prve minute bilježi pod trenerom Ivanom Katalinićem, 19. veljače 2000. protiv Zagreba. Za vrijeme Ivice Matkovića došao je do pozicije među prvih 11. Na mjestu središnjeg ili zadnjeg veznog igrača niže vrlo dobre predstave, čime je s vremenom zaradio i poziv reprezentativnog izbornika Otte Barića. Debitirao je 27. ožujka 2002. u Zagrebu protiv Slovenije, ali sljedeći poziv dobiva tek za 11 mjeseci kada je u Šibeniku Makedoniji postigao svoj prvijenac u kockastom dresu.

Odlaskom Stipe Pletikose iz Hajduka dobiva kapetansku vrpcu koju nosi kroz svoju posljednju sezonu, šampionsku 2003./04. Nakon toga, kao slobodan igrač, potpisuje za grčki Panathinaikos, iako ga je prije toga u redove Dinama zvao Zdravko Mamić.

U Grčkoj je isprva dobivao određenu minutažu, odigravši 23 utakmice u prve dvije sezone. No, nakon toga seli na tribine i na njega se više nije ozbiljno računalo. Na zimu sezone 05./06. na posudbu ga je htio dovesti ciparski Apoel Nicosia, što Andrić odbija želeći se vratiti u Hajduk. Tek na ljeto dobiva sporazumni raskid ugovora u Grčkoj i vraća se u Split.
Dok se jesenski dio sezone pokušava vratiti u formu nakon sezone bez utakmica, na proljeće postaje nezamjenjiva karika hajdukovih 11 i vođa relativno mlade momčadi. Hajduk najveće neuspjehe te sezone niže u pravilu u onim susretima kada on nije igrao.
Naredne sezone zajedno sa još jednim povratnikom, Josipom Skokom, čini najjaču kariku kluba i proživljava drugo "proljeće" svoje karijere. 

Prvi nastup u prvoj momčadi Hajduka bio mu je protiv Zagreba, 19. veljače 2000.. Nastupio je u početnom sastavu, a utakmicu je Hajduk dobio sa **0:3** pogocima Leke (2) i Muse.



## Reference
Petar Bašić

**Petar Bašić** (Dubrovnik, 19. ožujka 1751. - Dubrovnik, 15. travnja 1814.), dubrovački pisac i prevoditelj.

Bio je kanonik, a prikupljao je podatke o starim dubrovačkim piscima i prepisivao njihova djela. Tu je građu ustupio F.M. Appendiniju. Dopunio je rukopis "Osmana" Ivana Gundulića. Nastavio je rad svojeg strica Đure Bašića na istraživanju biografija dubrovačkih isusovaca. Dovršio je spis Sv. Vlaha, a dopunio je i priredio za tisak novo izdanje rječnika della Belle "Dizionario italiano-latino-illirico".
Đuro Bašić

**Đuro Bašić** (Dubrovnik, 24. listopada 1695. - Dubrovnik, 26. kolovoza 1765.), dubrovački književnik i biograf.

Bio je isusovac i predavač humanističkih znanosti na *Ilirskom kolegiju* u Loretu i Fermu. Pisao je propovijedi, biografije, pjesme, apolegetske i praktične vjerske tekstove na narodnom, latinskom i talijanskom jeziku. U djelu "*Elogia Iesutarum Ragusionorum*" na temelju originalnih izvora sastavio je životopis 33 isusovca te opisao niz događaja važnih za dubrovačku povijest.
Ignacije Aquilini

**Ignacije Aquilini** (Dubrovnik, 1642. - Orašac, 7. travnja 1715.), hrvatski pisac.

## Biografija

Sin je dubrovačkog postolara Mate. Godine 1660. ušao je u Dominikanski red u Dubrovniku i ondje završio godinu redovničke kušnje. Filozofiju i teologiju studirao je u Bologni. Predavao je dijalektiku, retoriku i kozmologiju na nekim učilištima svoga Reda u Lombardiji i potom u Dubrovniku, gdje je bio učitelj mladih redovnika i propovjednik.

Više puta je bio starješina u samostanima Dubrovačke dominikanske kongregacije, a jednom je bio i njezin generalni vikar. Za to vrijeme preuredio je i obnovio dubrovačku dominikansku knjižnicu te samostan i crkvu. Od 1692. do smrti bio je starješina samostana Sv. Ruže Limske u Orašcu kod Dubrovnika. Iako je od mladosti bolovao, a posljednjih dvanaest godina nije se dizao iz kreveta bio je svestran i neumoran radnik. Bavio se pisanjem, glazbom, medicinom, slikarstvom, zlatarstvom i rezbarstvom. Pisao je dosta i na hrvatskom jeziku i to ponajviše vjersko-nabožna djela od kojih su neka i tiskana.

## Vanjske veze
* Knjižnica HAZU
Mateo Beusan

**Mateo Beusan** (Dubrovnik, 10. ožujka 1951.), hrvatski nogometni sudac

Obiteljske korijene vuče iz Župe dubrovačke.

Bivši je nogometni sudac te delegat Hrvatskog nogometnog saveza i legendarno “Oko sokolovo“ HRT-a.

## Vanjske veze

* HP vjesnik
Marijan Bondenalić

**Marijan Bondenalić** (Bondenalio, pogrešno de Bona), Dubrovčanin iz 15. stoljeća, postao je iza smrti svoje žene franjevac, otišao u Pariz, te je na pariškoj Sorboni vršio profesorsku službu. 

Papa Siksto IV. učinio ga je svojim kućnim kapelanom i tajnim savjetnikom.

## Literatura
* Beneventus Rode, *Necrologium fratrum minorum de observantia provinciae S. Francisci Ragusii*, Quaracchi, str. 16-17
* Wadding, *Annales Minorum*, Rim, 1735., sv. XIV. pod god. 1472. i 1474. br. 14; Appendini, *Notizie istorico-critiche*, Dubrovnik, 1803., sv. II., str. 85
Vladimir Berdović

**Vladimir Berdović** (Dubrovnik, 30. lipnja 1906. - Zagreb, 3. siječnja 1980.), hrvatski skladatelj, dirigent i pravnik.

Pravni fakultet završio je u Zagrebu, a glazbu učio privatno u Dubrovniku. Bio je član dubrovačkoga *Gradskog orkestra* te voditelj glazbenog programa Dubrovačkih ljetnih igara. 

Skladateljski rad utemeljen mu je u nacionalnom stilskom izrazom vezan uz rodni grad i dalmatinsko podneblje (Linđo, Dalmatinska plesna suita, Dubrovački madrigali). Obradio je više od 500 narodnih pjesama za vokalne i vokalno-instrumentalne sastave. Objavljivao je stručne radove s područja pravnih znanosti, a bavio se i glazbenom kritikom.
Mislav Anđelković

**Mislav Anđelković** (Dubrovnik, 21. travnja 1988.) je hrvatski nogometaš, koji trenutačno igra za splitski Hajduk.

Za Istru je debitirao 8. studenog 2006. protiv zagrebačkog Dinama, a svoj prvi gol je postigao tri dana kasnije, 11. studenog, u domaćoj utakmici protiv Šibenika. 

## Vanjske veze
*HNL statistika 
*Profil na stranici NK Istre 1961
## Izvori
Baro Bošković

**Baro Bošković** (Dubrovnik, 27. travnja 1699. - Recanati, 5. svibnja 1770.) je bio hrvatski književnik. Pisao je pjesme. Pripadao je krugu hrvatskih latinista.

Bošković je rođen u od roditelja majke Paule Bettera, kćerke jedne talijanske bogate obitelji, i oca Nikole Boškovića, trgovca podrijetlom iz Orahovog Dola. Brat je slavnije braće Ruđera i Petra, a iz te obitelji je i pjesnica Anica Bošković.

Još u mladačkoj dobi je stupio u isusovački red.

U latinskim izvorima ga nalazimo pod *Bartholomeus Boscovich*.

## Djela
(popis nepotpun)
* *Carmina et orationes*, 1741. (suautor sa Carlom Antoniom Rotijem i Giuseppeom Cominom)
**Selecta carmina patrum Societatis Jesu*, 1747. (suautor je Joannes Baptista Lertius)
**Carmina selecta patrum Societatis Jesu*, 1751. (suautor je Giovanni Battista Albrizzi)
**Selecta patrum Societatis Jesu carmina ... *, 1754. (suautor je Matthaeus Rieger)
**Carmina recentiorum poetarum VII a Societate Jesu id est Julii Caesaris Cordarae, Raymundi Cunichii, Bernardi Zamagnae, Alphonsi Nicolai, Rogerii Boschovichii, Bartholomaei Boscovichii et Joannis Baptistae Roberti. *, 1772. (suautori su : Giulio Cesare Cordara, Rajmund Kunić, Brne Džamanjić, Alphonsus Nicolaus, Ruđer Bošković, Giovanni Battista Roberti
**Collectio poetarum elegiacorum stylo, et sapore Catulliano scribentium ... Collegit, castigavit, praefatus est, suas accessiones ineditas addidit Carolus Michaeler ... *, 1784.-1785. (suautori: Rajmund Kunić, Brno Džamanjić, Karl Michaeler, Joseph Ritter von Kurzboeck

## Vanjske veze
* MZOS  Ruđer Bošković i Bratovština Sv. Jeronima u Rimu 
*  MZOS  Ruđer Bošković and the Confraternity of St. Jerome at Rome
* 402 *** Povijesni prilozi (*.pdf)
* Povijesni prilozi, Hrvatski institut za povijest, god. 22, Zagreb
* Preddiplomski studij latinskog jezika i književnosti  Kolegij iz rimske književnosti: Rimsko bukolsko pjesništvo 
* Filozofski fakultet Družbe Isusove u Zagrebu
Milan Rešetar

**Milan Rešetar** (Dubrovnik, 1. veljače 1860. - Firenca, 14. siječnja 1942.),  filolog, književni povjesničar, numizmatičar.

Završio je studij klasične filologije i slavistike u Beču i Grazu, a radio je kao profesor u Kopru, Zadru i Splitu. Od 1894. godine. postao je profesor i suradnik u *Balkanskoj komisiji Bečke akademije*.

Proučavao je stariju hrvatsku književnost, bavio se dijalektologijom i akcentologijom. Odredio je položaj triju hrvatskih dijalekata. Dopunio je zbirku dubrovačkog novca svoga oca Pavla (4000 primjeraka) i objavio knjigu o dubrovačkoj numizmatici.

Rešetarova se znanstvena aktivnost može podijeliti na nekoliko područja:

* u dijalektologiji, dao je vrijedne, no u nekim vidovima nadiđene prinose povijesnoj dijalektologiji. Rešetar bijaše po političkim uvjerenjima prvo "Srbin-katolik", pa potom jugoslavenski unitarist, te pristaša Miklošič- Karadžićeve etničko-narječne podjele po kojoj bi svi govornici i pisci štokavskoga narječja bili etnički Srbi- bez obzira na vlastitu nacionalnu pripadnost. Po toj je ideologiji samo čakavsko narječje priznavano etnički hrvatskim, dok je kajkavsko proglašavano za slovensko, a štokavsko za srpsko. Unatoč formalnom odricanju od tih zamisli, Rešetar se nikada nije otarasio predrasuda svoje mladosti, te je uporno nastojao dokazati da je Dubrovnik po svom govoru etnički srpski, a ne hrvatski (zastupnici su suprotne teze o prvotnom čakavskom govoru Dubrovnika bili onodobni filolozi poput pravaša Marcela Kušara), te jekavski, a ne ikavski (ikavština se držala praktički isključivo hrvatskom značajkom). Kasnija su dijalektološka istraživanja ustanovila da je Rešetar esencijalno bio u pravu, no promašivši u etničkopovijesnim atribucijama: prvotni govor Dubrovnika jest bio zapadnoštokavski i jekavski (a ne čakavski i ikavski u svom substratu), no to bijaše hrvatska, zapadna štokavština koja se protezala u predturskome razdoblju do crte, otprilike, rijeka Bosna i Neretva, idući nešto istočnije i obuhvaćajući i Dubrovnik). Konačni rad o tom objavljen je u časopisu Dubrovnik 1993., iz pera jezikoslovca Dalibora Brozovića. Glavna su Rešetarova dijalektološka djela o štokavskom i čakavskom narječju
* u montenegristici, Rešetar je dao niz vrijednih prinosa o jeziku Njegoša i Gorskog vijenca
* u ediciji "Stari pisci hrvatski" HAZU (onda JAZU), Rešetar je velikim marom priredio kritička izdanja dubrovačkih pisca poput Držića, Gundulića, Palmotića, te Zadarskoga i Ranjininog lekcionara. Moderne tekstološke obradbe nisu bitno promijenile Rešetarova čitanja starijih auktora. Također, u izdanju Srpske kraljevske akademije, izdao je Dubrovački ćirilski molitvenik iz 1512., te objelodanio tekstove o najstarijem dubrovačkom govoru i prozi, ostavši u granicama miklošičevsko-karadžićevskih zabluda svoje mladosti.
* napisao je, na tragu Maretićeve velike gramatike, gramatike srpskog jezika na njemačkom, ne odmaknuvši se od mladogramatičarskoga jezičnoga modela.

## Djela
* "Čakavština i njene nekadašnje i sadašnje granice",
* "Štokavski dijalekat",
* "Najstariji dubrovački govor".

## Povezano
* Velikosrpska ideologija

## Izvori
Rafo Andrović

**Rafo Andrović** (Dubrovnik, 19. ožujka 1771. - Dubrovnik, 21. srpnja 1841.), dubrovački pjesnik.

Bio je frankofil i pravnik dubrovačkih masona. Za vrijeme francuske vladavine obavljao je dužnost suca i načelnika općine, a dubrovačka vlastela ga je smatrala krivim za propast Republike.

Pisao je epigrame, sonete, ode, madrigale.
Lukša Andrić

**Lukša Andrić** (Dubrovnik, 29. siječnja 1985.) hrvatski je profesionalni košarkaš. Igra na poziciji centra, a trenutačno je član turskog Galatasaraya.

## Vanjske veze
*Profil  na NLB.com
*Profil  na draftexpress.com
Mišo Baričević

**Mišo Baričević**, (Dubrovnik, 1951.), hrvatski slikar.

## Biografija

Rođen je unutar zidina u dijelu Grada zvanom Sveta Marija. Pripada generaciji nakon dubrovačkih kolorista pa slikare toga razdoblja smatramo produženom rukom dubrovačkog kolorizma. Nakon srednje škole želio je studirati slikarstvo na likovnoj akademiji, ali životne prilike odvele su ga u drugom smjeru. Ubrzo je oženio i dobio djecu pa je na svoj san morao zaboraviti. Radeći kao ugostitelj, susretao se s brojnim likovnim umjetnicima koji su prepoznali njegov talent i potaknuli ga na slikarstvo. Između ostalih to su bili Josip Pino Trostmann i Ivo Dulčić.

Prva izložba protekla je u znaku gradskih motiva, slikao je krovove velikih formata. Odmah je bio hvaljen od likovne kritike. Međutim, drugi ciklus crtica nije dobro prošao u javnosti iako je s njime bio primljen u Hrvatsko društvo likovnih umjetnika (HDLU). Danas radi u kazalištu Marin Držić u Dubrovniku, a u međuvremenu slika i izrađuje reljefe od umjetnih materijala, najčešće stirodura na što su ga inspirirale kazališne kulise. Široj javnosti je poznat po velikih triptisima koje s kolegama Josipom Škerljem i Lorenom Ligoriem nekoliko puta godišnje radi i izlaže u dubrovačkoj katedrali.

U kolovozu 2007. godine sudjeluje u projektu "Dubrovački likovni umjetnici" tijekom kojega je o njegovu životu i stvaralaštvu snimljen dokumentarni film. Autori su Marin Ivanović i Nikša Spremić.

## Samostalne izložbe
* 1976. Dom Sindikata, Dubrovnik
* 1977. Foyer Kazališta Marina Držića, Dubrovnik
* 1978. Franjevački samostan, Slano
* 1978. Foyer Kazališta Marina Držića, Dubrovnik
* 1982. Foyer Kazališta Marina Držića, Dubrovnik
* 1983. Galerija Flora (HDLU), Dubrovnik
* 1991. Atrij palače Sponza, Dubrovnik
* 1992. Galerija Sebastijan, Dubrovnik
* 1993. Foyer Kazališta Marina Držića, Dubrovnik
* 1993. Galerija fotokino kluba Marin Getaldić, Dubrovnik
* 1994. Trijem palače Sponza, Dubrovnik
* 1995. Galerija Placa, Dubrovnik
* 1996. Galerija Placa, Dubrovnik
* 2001. Galerija fotokino kluba Marin Getaldić, Dubrovnik
* 2001. Galerija Ranjina, Dubrovnik
* 2002. Foyer Kazališta Marina Držića, Dubrovnik
* 2002. Dubrovačka katedrala (*Via crucis*), Dubrovnik
* 2003. Foyer Kazališta Marina Držića (*Svjetlo, Radost i Mir Božića*), Dubrovnik
* 2004. Foyer Kazališta Marina Držića (*Križi dubrovački*), Dubrovnik
* 2005. Gradski muzej, Omiš
* 2005. Pučko otvoreno učilište, Imotski
* 2005. Likovni salon Opuzen, Opuzen
* 2006. Galerija Talir, Dubrovnik

## Povezano
*Dubrovačko slikarstvo
Nikola Bačić

**Nikola Bačić** (Dubrovnik, 1825. - Rijeka, 20. travnja 1884.), hrvatski pomorski gospodarstvenik.

U ranoj mladosti došao je u Rijeku i trgovao žitom te osnovao veletrgovačku tvrtku. Od 1852. do 1879. godine bio je što vlasnik što suvlasnik dvanaest jedrenjaka duge plovidbe kojima je prevozio drvo i žito u luke Sredozemlja i sjeverne Europe. Sudjelovao je i pri stvaranju riječkog parobrodarstva te je postao suvlasnik prvog riječkog parabroda duge plovidbe "Liburno".
Marijan Blažić

**Otac Marijan Blažić** (Kastav, 25. ožujka 1897. – Daksa, 25. listopada 1944.), katolički prezbiter, franjevac, pedagog, publicist i mučenik, žrtva Pokolja na Daksi.

Stupio je u Red manje braće, u Franjevačku provinciju sv. Jeronima u Dalmaciji i Istri, 1912. godine. Gimnaziju je pohađao na Košljunu i u Zadru, a teologiju je studirao u Zadru i Dubrovniku. Nakon ređenja za prezbitera 20. ožujka 1920. godine, pohađa Filozofski fakultet u Zagrebu, pa sluša predavanja u Firenci i Münchenu. Profesorski ispit polaže iz prirodoslovne skupine predmeta. Potom je nastavnik u franjevačkoj gimnaziji na Badiji, pa u Dubrovniku (1929. – 1944.), gdje predaje i filozofiju na Teološkom studiju (1942 . – 1944.). Bio je više puta definitor, a od 1942. godine je provincijalni delegat za južnu Dalmaciju.

Mnogo je propovijedao, crkve su često bile premalene za brojne slušatelje, koji bi dolazili i iz udaljenijih mjesta. U propovijedi je unosio nove načine argumentiranja i uspostavljanja kontakta sa slušateljstvom. U dubrovačkom Samostanu male braće se od davnine davalo siromasima sve što bi preostalo od obroka, a za vrijeme Drugoga svjetskog rata i posebno se je kuhalo za njih. O. Blažić vodio je brigu za siromahe: za njih je ostavljao svoj kruh (slično bi radila i ostala braća), a znao je dijeliti i brašno i šećer najbjednijima. Kad se u rujnu 1942. godine pojavio tifus među klericima, osobno je brinuo za njih.

Premda je gajio nadu da će preživjeti rat, duhovno se pripremio napustiti ovaj svijet. Partizani su ga ubili na Daksi, po dolasku u Dubrovnik, skupa s ostalim mučenicima.

## Djela

* *Evolucija i postanak čovjeka*, Logos, Zagreb, 1939.
* *Osnovne pojave života: Pučka biologija*, Hrv. knjiž. društvo sv. Jeronima, Zagreb, 1942.

## Literatura

* "Fra Marijan Blažić mučenik s Dakse", IKA 04.11.2003
* "Mučenik Fra Marijan Blažić", Župa Sveti Matej - Viškovo, Pristupljeno 20.10.2013. 
* "DUBROVAČKI MUČENICI", Župa Rožat, 01.11.2012. 
* Ivo Omrčanin, Kroatische Priester ermordet von Tschetniken und Kommunisten, München 1959., str. 36
* Šematizam Franjevačke provincije sv. Jeronima u Dalmaciji i Istri, Zadar, 1990., str. 182
* Anto Baković, Stradanja Crkve u Hrvata u Drugom svjetskom ratu : Svećenici žrtve raća i poraća, Zagreb 1994., str. 165
* Jozo Sopta, Mučenik s Dakse - fra Marijan Blažić, Hrvatska obzorja (Split), II (1994.) 4, 901-910
* Dubrave hrid (Dubrovnik), II (1995.) 5, 31
* Krešimir Vukić, Religioni et bonis artibus, Dubrovnik 1996., str. 197
* Augustin Franić, Svećenici mučenici, Dubrovnik, 1996., str. 16-17
* Jozo Sopta, Mučenik s Dakse, Dometi (Rijeka), 8 (1998.) 1-6, str. 96-112
* Fra Marijan Blažić – mučenik s Dakse, uredio Goran Crnković, Volosko: Hrvatsko katoličko bratstvo "Branimir", 1998., 70 str.
* Petar Bezina, Progoni biskupa, svećenika i redovnika, Split 2000., str. 244.
* Nekrologij Provincije sv. Jeronima u Dalmacji i Istri, Dubrovnik, 2006., str. 313.