Povelja kralja Dabiše braći Semković

**Povelja kralja Dabiše braći Semković**, kojom je 17. maja 1395. godine bosanski kralj darovao braću Semković, čuva se u Britanskoj biblioteci u Londonu. Na sajtu Britanske biblioteke vodi se pod naslovom : *CONFIRMATION by Stephen Dabisha, King of Servia and Bosnia, of a grant of the fief of Umikolo to Joupan Wlessimir Semikowitch; 1395. Attested by the Princes of Bosnia and Khilm. With Great Seal*. Britanski muzej (nekada jedna ustanova sa bibliotekom) je povelju otkupio 27. jula 1878. god. od  Vilijama Renča. Kod njega se nalazila od izbijanja srpsko-turskog rata 27. jula 1876.

## Put do muzeja
Početkom XIX vijeka povelja se nalazila kod pomorskog kapetana Nikole Vučetića, tada nastanjenog u Trstu. O njoj je prvi pisao Pavle Solarić i tekst objavio 1815. god. u Veneciji.

Službenik Britanske ambasade objavio je u Carigradu 19. januara 1878. prilog pod naslovom *A Servian Document*, posvećen povelji u prevodu na francuski. U tekstu je naveo da je original povelje napisan na koži, starim srpskim pismom (*old Servian charaters*) i da ima veliki pečat, na kojem je sa jedne strane prikazan konjanik, a na drugoj kralj koji sjedi ispod baldahina. U Carigradu se povelja nalazi od početka Srpskog rata (*Servian war*).

Mjesec dana kasnije na tekst se osvrnuo engleski slavista William Richard Morfill, koji je konstatovao da se radi o potvrdi darovanja posjeda županu Vlesimiru. Potvrdu je izdao Stefan Dabiša, sin Miroslava, brata Tvrtka I, i vladao je do 1396. godine; bio je ban ali je takođe uzeo i titulu kralja Srbije.

Nije poznato kako, ali do povelje je došao Vilijam Renč, skupljač starina, britanski diplomata, i prodao muzeju.

Za nju se ponovo saznalo 1966. god. na jednom  međunarodnom kongresu, gdje je Đuro Basler čuo da se povelja nalazi u Britanskom muzeju. Kasnije je Pavao Anđelić, preko Marijane Vencel, došao do fotografije povelje, na osnovu koje je i priredio izdanje iz 1970. god.

## Historija
Osmanski napad na Bosnu 1394. godine završen je pobjedom bosanske vojske. Ubijeno je više od 5.000 Osmanlija, a neki vojnici iz osmanskih redova su dopali u bosansko zarobljeništvo. Događaj je opisan u darovnici od 2. aprila iste godine, kojom je kralj Dabiša darovao poimenično nepoznatom vlastelinu Vojnićevo i Gudeljevo polje u imotskoj župi pored Posušja. Ime tog vlastelina je biskup Ivan Tomko Mrnavić kasnije promijenio u ime svoga fiktivnog pretka, kneza Gojka Mrnavića.

Taj sukob se odigrao negdje na Glasinačkom polju kod Sokoca, istočno od današnjeg Sarajeva, a otvoreno je pitanje da li je osmanski napad tada predvodio skopski krajišnik Pašajit ili lično sultan Bajazid I, kako to izričito stoji u darovnici.
 
U sukobu je sudjelovao i župan Vukmir Semković s braćom pa im je kralj Dabiša 17.maja 1395. potvrdio selo Kolo u Duvnu, između ostalih zasluga i zbog njihovog hrabrog držanja u bojevima protiv Turaka, u kojima su se borili “ne štedeći svojih glava”.
Početak teksta, (u grubom prevodu sa francuskog) glasi:
:*U ime Oca, Sina i Svetoga Duha, Amen. Mi, Stefan Dabiša, milošću Božjom Kralja Srbije, Bosne, primorja Humske zemlje, Donjih i zapadnih zemalja, Usore i Podrinja – Neka znaju svi o tome, da je, milošću Moga Gospoda Isusa Hrista, nasledio kraljevsku vlast gore navedenih zemalja, Mi smo našli da Naš otac i Naš predak je dao selo i oblast Kolo precima župana Vukmira Semkovića, kao nagradu za njihove podvige i pružene usluge dok se bore protiv neprijatelja.*...
## Literatura
* Pavao Anđelić - Povelja bosanskoga kralja Stjepana Dabiše u Britanskom muzeju, Radovi ANUBiH XXXV. Odjeljenje društvenih nauka 12, Sarajevo 1970, 285–288

## Izvori