open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
No Love for Johnnie

***No Love for Johnnie*** () je britanski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Ralpha Thomasa. Po žanru je drama i predstavlja adaptaciju istoimenog romana laburističkog političara i zastupnika Wilfreda Fienburgha.  Protagonist filma, čiji lik tumači Peter Finch, je Johnnie Byrne, relativno mladi i ambiciozni laburistički član britanskog Parlamenta koji postaje sve frustriraniji time da se njegova stranka nakon povratka na vlast počela odricati svojih ljevičarskih načela, ali i nedostatkom vlastitog napredovanja. Radnja prikazuje kako sa vremenom postaje sve ciničniji i sudjeluje u unutarstranačkim spletkama, kao i da odušak pokušava pronaći u vanbračnim ljubavnim vezama. *No Love for Johnnie* je nakon premijere izazvao određeno zanimanje prije svega zato što je publici pružio jednu od tada rijetkih prilika da vide rekonstrukciju rasprava u suvremenom britanskom Parlamentu (gdje su radio i TV-prijenosi bili zapriječeni BBC-ju). Kritičare je, međutim, impresionirala Finchova uloga, a za koju je na berlinskom festivalu nagrađen Srebrnim medvjedom za najboljeg glumca.

## Uloge
*Peter Finch ... Johnnie Byrne 
*Stanley Holloway ... Fred Andrews 
*Mary Peach ... Pauline 
*Donald Pleasence ... Roger Renfrew 
*Billie Whitelaw ... Mary 
*Hugh Burden ... Tim Maxwell 
*Rosalie Crutchley ... Alice  
*Michael Goodliffe ... Dr. West
*Mervyn Johns ... Charlie Young 
*Geoffrey Keen ... premijer
*Paul Rogers ... Sydney Johnson
*Dennis Price ... Flagg 
*Peter Barkworth ... Henderson
*Fenella Fielding ... Sheila
*Derek Francis ... Frank  
*Conrad Phillips ... Drake
*Gladys Henson ... glasač iz izborne jedinice
*Peter Sallis ... član Parlamenta

## Reference

## Vanjske veze
*
Wilfred Fienburgh

**Wilfred Fienburgh** MBE (Ilford, Essex, 4. februar 1919  &ndash; Mill Hill, London, 3. februar 1958) bio je britanski laburistički političar i publicist, najpoznatiji kao autor posthumno objavljenog romana *[[No Love for Johnnie (roman)|No Love for Johnnie]]*, kasnije adaptiranog u istoimeni film sa Peterom Finchom u glavnoj ulozi. Fiensburgh je radnju velikim dijelom temeljio na vlastitim iskustvima u Laburističkoj stranci, odnosno Parlamentu gdje je od 1951. do smrti zastupao londonsku izbornu jedinicu Islington North. Poginuo je u prometnoj nesreći.

## Reference

* 

## Vanjske veze
*
Roman, Neamț

**Roman** (njemački: *Romesmark*, mađarski: *Románvásár*) je grad na sjeveroistoku Rumunjske od 50,713 stanovnika. Roman administrativno podpada pod okrug (județ) Neamț.

## Geografija
Roman je leži na sjeveroistoku Rumunjske, na ušću rijeke Moldove u Siret.
## Historija
Za Roman se govori da ga je osnovao - Roman Mușat, tadašnji moldavski knez (vladao 1391. - 1394.), on je to dokumentirao u svom pismu iz 1392. u kom navodi da ga piše iz *svog grada Romana*. 
Razvio se kao malo trgovačko naselje u kotlini rijeke Siret,  na putu iz Suceave na sjeverozapadu prema dunavskim lukama.

U vrijeme vladavine Aleksandra Dobrog (1400. - 1432.) Roman je bio sjedište eparhije, jedan od njenih episkopa bio je i učeni Dosoftei, čiji je prijevod psaltira na rumunjski - 1673. bio prvi rumunjski tekst u stihovima. 
## Znamenitosti
Najveće atrakcije grada su saborna crkva iz 16. vijeka, crkva Precista Mare (osnovana u 16. vijeku od kneginje Ruxandre, žene kneza Alexandru Lăpuşneanua), ostatci utvrde kneza Romana Mușata i historijski muzej iz 1957.
## Privreda
Najstarija tvornica u gradu je šećerana, Roman ima i valjaonicu cijevi i tvornicu građevinskog materijala.

## Gradovi prijatelji

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice grada'' 
* ''Roman'' na portalu Encyclopædia Britannica
Das Wunder des Malachias

***Das Wunder des Malachias*** () je zapadnonjemački crno-bijela filmska komedija snimljena 1961. u režiji Bernharda Wickija. Predstavlja adaptaciju romana *[[Father Malachy's Miracle]]* škotskog književnika Brucea Marshalla. Protagonist, koga tumači Horst Bollman, je katolički svećenik u zapadnonjemačkom industrijskom gradu koji se, razbješnjen postojanjem bara "sumnjive reputacije", počne moliti Bogu da zgrada bude premještena na otočić u Sjevernom moru. Radnja prikazuje kako mu molitve budu uslišane, ali i da čudo izazove priliv hodočasnika, komercijalizaciju i medijski cirkus zbog koga se svećenik počne moliti da "čudo" bude "poništeno", a zgrada vrati na staro mjesto.

Wicki je tokom snimanja filma inzistirao na autentičnosti, pa je snimao isključivo na lokacijama, uglavnom Gelsenkirchenu, umjesto studija, a za veliki broj manjih uloga koristio naturščike; u filmu su, pak, u cameo ulogama nastupili i neki tadašnji zapadnonjemački celebrityji. Produkcija se, međutim, prilično oteglo, i to u takvoj mjeri da je Wickijev plan da ga premijerno prikaže na Berlinskom filmskom festivalu dođe u pitanje. Na kraju je Wicki ipak uspio, ali je festivalska verzija umontirana tek nekoliko sati prije službene premijere. *Das Wunder* je tamo doživio veliki uspjeh, a Wicki je nagrađen Srebrnim medvjedom za najbolju režiju. Neke od tehnika kadriranja korištenih u *Das Wunder* je kasnije koristio i Federico Fellini u svom znamenitom filmu *[[8 1/2]]*.

## Uloge
* Horst Bollmann ... Otac Malachias
* Richard Münch ... Dr Erwin Glass
* Christiane Nielsen ... Helga Glass
* Günter Pfitzmann ... Rudolf Reuschel
* Brigitte Grothum ... Gussy
* Karin Hübner ... Nelly Moorbach
* Pinkas Braun ... Christian Krüger
* Kurt Ehrhardt ... Biskup Reuschel
* Curt Lauermann ... Kanonik Kleinrath
* Günter Strack ... Kapelan Merz
* Ludwig Thiesen ... Kapelan Heidenreich
* Romuald Pekny ... Papski legat
* Paul Edwin Roth ... Biskupov sekretar
* Senta Berger ... Yvonne Krüger
* Charlotte Kerr ... Dr Renate Kellinghus

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* The Miracle of Father Malachia at Filmportal.de
Bernhard Wicki

**Bernhard Wicki** (28. oktobar 1919 - 3. januar 2000) bio je austrijski filmski glumac i režiser, najpoznatiji po filmovima sa kraja 1950-ih i početka 1960-ih. Njegov najveći uspjeh je predstavljala satirička komedija *[[Das Wunder des Malachias]]*, za koju je osvojio Srebrni medvjed za režiju.

## Izabrana filmografija
**režiser**
* *Warum sind sie gegen uns?* (1958)
* *[[Die Brücke (film)|Die Brücke]]* (*The Bridge*) (1959)
* *[[The Miracle of Father Malachia|Das Wunder des Malachias]]* (1961)
* *[[The Longest Day (film)|The Longest Day]]* (ko-režiseri: Ken Annakin i Andrew Marton) (1962)
* *Der Besuch* (*[[The Visit (1964 film)|The Visit]]*) (1964)
* *[[Morituri (1965 film)|Morituri]]* (1965)
* *Das falsche Gewicht* (1971)
* *Karpfs Karriere* (1971)
* *[[The Conquest of the Citadel]]* (1977)
* *[[Die Grünstein-Variante]]* (1984)
* *Sansibar oder Der letzte Grund* (1987)
* *[[Spider's Web (film)|Das Spinnennetz]]* (1989)

**glumac**
* *[[The Last Bridge|Die letzte Brücke]]* (1953)
* *[[The Eternal Waltz]]* (1954)
* *[[Jackboot Mutiny|Es geschah am 20. Juli]]* (1955)
* *[[Children, Mother, and the General]]* (1955)
* *[[Rosen im Herbst]]* (1955)
* *Weil du arm bist, mußt du früher sterben* (1956)
* *[[The Zurich Engagement]]* (1957)
* *Flucht in die Tropennacht* (1957)
* *[[Queen Louise (1957 film)|Queen Louise]]* (1957)
* *[[La Chatte (film, 1958)|La Chatte]]* (1958)
* *[[Madeleine und der Legionär]]* (1958)
* *[[La notte]]* (The Night) (1961)
* *[[Carlos (film)|Carlos]]* (1971)
* *[[Crime and Passion]]* (1976)
* *[[Derrick (TV serija)|Derrick]]* - sezona 4, epizoda 3: "Eine Nacht im Oktober" (1977)
* *[[The Glass Cell]]* (1978)
* *[[The Left-Handed Woman]]* (1978)
* *[[Despair (film)|Despair]]* (1978)
* *[[Death Watch|La mort en direct]]* (1980)
* *[[Derrick (TV serija)|Derrick]]* - sezona 7, epizoda 9: "Zeuge Yuroski" (1980)
* *Domino* (1981)
* *[[The Mysterious Stranger#Film versions|The Mysterious Stranger]]* (1982)
* *[[A Love in Germany]]* (1983)
* *[[Frühlingssinfonie]]* (1983)
* *[[Paris, Texas (film)|Paris, Texas]]* (1984)
* *[[Dangerous Moves]]* (1984)
* *[[Eine Art von Zorn]]* (TV film) (1984)
* *[[Killing Cars]]* (1986)
* *[[Success (film, 1991)|Success]]* (1991)

## Vanjske veze
*
*
*Photographs and literature
22. venecijanski filmski festival

**22. izdanje [[Venecijanski filmski festival|Međunarodne smotre filmske umjetnosti u Veneciji]]** () je bio filmski festival održan u Veneciji od 20. augusta do 3. septembra 1961. godine.

Na njemu je glavnu nagradu Zlatni lav dobio francuski film *[[Prošle godine u Marienbadu]]*, jedno od najpoznatijih ostvarenja francuskog Novog vala. Kup Volpi je osvojilo japanski glumac John Mills za nastup u znamenitom filmu *[[Yojimbo]]* te američka glumica Suzanne Flon za nastup u filmu *[[Ne ubij]]*, francuskoj drami snimljenoj u koprodukciji sa tadašnjom Jugoslavijom.

## Nagrade
* Zlatni lav:
** *[[Prošle godine u Marienbadu]]* (Alain Resnais)
* Specijalna nagrada žirija:
** *[[Mir ulazećem]]* (Aleksandr Alov)
* Kup Volpi:
** Najbolji glumac - Toshiro Mifune - (*[[Yojimbo (film)|Yojimbo]]*)
** Najbolja glumica - Suzanne Flon - (*[[Tu ne tueras point]]*)
* Najbolji debitanski rat
** *[[Banditi a Orgosolo]]* (Vittorio De Seta)
* Nagrada za novi film
** *[[Banditi a Orgosolo]]* (Vittorio De Seta)
* Nagrada FIPRESCI
** *[[Il brigante (film, 1961)|Il brigante]]* (Renato Castellani)
* Nagrada OCIC
** *[[Il Posto]]* (Ermanno Olmi)
* Nagrada Pasinetti
** *[[Mir ulazećem]]* (Aleksandr Alov)
* Paralelne sekcije -
** *[[Il Posto]]* (Ermanno Olmi)
* Nagrada italijanskih kino-klubova
** *[[Banditi a Orgosolo]]* (Vittorio De Seta)
* Nagrada grada Imola
** *[[Il Posto]]* (Ermanno Olmi)
* Nagrada grada Venecije
** *[[Léon Morin, prêtre]]* (Jean-Pierre Melville)

## Reference

## Vanjske veze
* 1961 Venice Film Festival at IMDB
* Venice Film Festival 1961
* Venice Film Festival 1961
Béatrix Beck

**Béatrix Beck** (14. jul 1914 &ndash; 30. novembar 2008) bila je francusko-belgijska spisateljica. Rodila se kao kćer valonskog pjesnika Christiana Becka, a prije početka samostalne karijere je radila kao sekretarica uglednog francuskog književnika Andrea Gidea, koji ju je ohrabrio da i sama počne pisati. Njeno najpoznatije djelo je roman ''Léon Morin, prêtre'' za koga je 1952. osvojila prestižnu nagradu Prix Goncourt.

## Bibliografija
*1948 *Barny*
*1950 *Une mort irrégulière*
*1952 *[[The Passionate Heart]]* - Prix Goncourt
*1954 *Des accommodements avec le ciel*
*1963 *Le muet*
*1967 *Cou coupé court toujours*
*1977 *L'épouvante l'émerveillement*
*1978 *Noli*
*1979 *La décharge* - Prix du Livre Inter
*1980 *Devancer la nuit*
*1981 *Josée dite Nancy*
*1983 *Don Juan des forêts*
*1984 *L'enfant-chat* - Prix litteraire de Trente millions d'amis
*1986 *La prunelle des yeux*
*1988 *Stella Corfou*
*1989 *Une*
*1990 *Grâce*
*1991 *Recensement*
*1993 *Une Lilliputienne*
*1994 *Vulgaires vies*
*1994 *Moi ou autres* (novele)
*1996 *Prénoms* (novele)
*1997 *Plus loin, mais où*
*1998 *Confidences de gargouille*
*2000 *La petite Italie* (novele)
*2001 *Guidée par le songe (novele)
**Contes à l'enfant né coiffé*
**La mer intérieure*
**La grenouille d'encrier*
**Mots couverts'' (pjesme)

## Izvori
Léon Morin, prêtre (roman)

***Léon Morin, prêtre*** () je roman francusko-belgijske spisateljice Béatrix Beck objavljen 1952. godine. Radnja se događa u provincijskom gradiću za vrijeme njemačke okupacije u Drugom svjetskom ratu. Protagonistica je Barny, udovica i bivša komunistička aktivistica koja odlučuje kritikom religije namjerno provocirati lokalnog katoličkog svećenika, ali koja od njega dobija sasvim drukčiju reakciju od one koju je očekivala. Roman je godine 1952. osvojio prestižnu nagradu Prix Goncourt.

Film je ekraniziran dva puta - 1961. kao igrani film u režiji Jean-Pierrea Melvillea i 1991. kao TV-film u režiji Pierrea Boutrona.
Léon Morin, prêtre (razvrstavanje)

**Léon Morin, prêtre** (na francuskom: "Léon Morin, svećenik") može označavati:

*''Léon Morin, prêtre'' (roman), roman francusko-belgijske književnice Beatrice Beck iz 1952. godine, nagrađen sa Prix Goncourt
*njegove ekranizacije:
**''Léon Morin, prêtre'' (film), francusko-italijanski igrani film iz 1961. godine, ul. Emmanuele Riva i Jean-Paul Belmondo
***Léon Morin, prêtre*, TV-film iz 1991. godine
Peter Finch

**Frederick George Peter Ingle Finch** (28. septembar 191614. januar 1977) bio je australijski glumac, najpoznatiji po ulozi poludjelog TV-voditelja Neda Beala u filmu *[[Network (film)|TV-mreža]]*, a za koju je, kao prvi glumac u historiji, posthumno dobio Oscar za najbolju glavnu ulogu.

## Biografija

Finch se rodio u Londonu. Prezime je dobio po Georgeu Finchu, uglednom britanskom kemičaru i planinaru, koji je u to vrijeme bio oženjen za njegovu majku Aliciju Fisher, kćer advokata. Njegov biološki otac je, pak, bio Wentworth Edward Dallas "Jock" Campbell, britanski oficir sa kojim je Fisher imala vanbračnu vezu dok se Finch bio borio u Prvom svjetskom ratu. Roditelji su mu se razveli 1922. godine, nakon čega je mladi Peter ostao živjeti sa ocem. Istinu u svom porijeklu doznao je tek u 40-im godinama života.

Godine 1925. je zajedno sa očevom rodbinom došao u Indiju gdje je neko vrijeme proveo u budističkom samostanu. Na kraju se sljedeće godine skrasio u Sydneyu gdje je 1929. završio gimnaziju. Tamo je našao prvi posao u novinama Sydney Sun, nadajući se početku spisateljske karijere. Umjesto toga se, međutim, okrenuo glumi, započevši karijeru u vodviljima. Odatle je napredovao do putujućeg teatra, da bi slavu stekao nastupajući u radio dramama.

Za vrijeme Drugog svjetskog rata se 1941. godine priključio Australijskoj vojsci te služio na Bliskom istoku, a 1942. u jedinicama protuavionske artiljerije koje su branile Darwin prilikom japanskog bombardiranja. Vojne vlasti su mu, međutim, dozvolile da tokom službe nastavi glumačku karijeru, te je 1944. snimio igrani film *[[The Rats of Tobruk (film, 1944)|The Rats of Tobruk]]*. Iz vojske je 1945. izašao sa činom narednika.

Godine 1946. je u Sydneyu osnovao vlastitu teatarsku trupu pod naslovom *Mercury Theatre*.  Njegova postava *[[Umišljeni bolesnik (Moliere)|Umišljenog bolesnika]]* u tvorničkoj hali 1948. godine je, pak, impresionirala Laurencea Oliviera i Vivien Leigh koji su u to vrijeme bili na australijskoj turneji. Oni su mladog Fincha potakli da se preseli u Britaniju, gdje mu je Olivier neko vrijeme bio mentor. Karijeru u Britaniji su uglavnom označili nastupi na pozornici, ali i vanbračna veza sa Leigh koja je, u velikoj mjeri, doprinijela pogoršanju duševnog zdravlja slavne glumice.

Nakon što je 1954. godine nastupio u hollywoodskom filmu *[[Elephant Walk]]*, dobio je niz zapaženih i uspješnih glavnih uloga, koje su dobile mnoge prestižne nagrade. Njegova najpoznatija uloga je, pak, bila pretposljednja. Umro je od srčanog udara nekoliko tjedana pred 49. dodjelu Oscara. Sticajem okolnosti, i sljedeći glumac koji je posthumno dobio Oscara - Heath Ledger - je također bio Australac.

## Filmografija

## Izvori

## Vanjske veze

*. (N.B.: Miscalculates age at time of death as 61, not 60.)
*
*Peter Finch media holdings at the National Film and Sound Archive of Australia.
*Peter Finch Australian theatre credits at Ausstage
*Peter Finch  at Australian Dictionary of Biography
*Audio interview with Peter Finch from 1973 discussing Australia
*Peter Finch's appearance on This Is Your Life
Father Malachy's Miracle

***Father Malachy's Miracle*** () je roman škotskog književnika Brucea Marshalla, objavljen 1931. godine. Naslovni protagonist je otac Malachy, katolički svećenik u škotskom industrijskom gradu koji, razbješnjen postojanjem plesnog kluba "sumnjive reputacije", javno predskaže kako će ga Bog premjestiti na otok Bass Rock u Firth of Forthu. Kada se to uistinu dogodi, otok postaje mjestom hodočašća, medijskog cirkusa, ali i komercijalizacije u toj mjeri da se otac Malachy počne moliti Bogu da "poništi" svoje čudo i plesni klub vrati na svoje staro mjesto.

Father Malachy's Miracle je postao najpopularniji roman u Marshallovoj bibliografiji. Godine 1938. je adaptiran za pozornicu, a 1950. je prikazan u SAD kao TV drama. Najpoznatija ekranizacija je, pak, film *[[Das Wunder des Malachias]]* snimljen u Zapadnoj Njemačkoj 1961. godine.
Léon Morin, prêtre

***Léon Morin, prêtre*** () je francusko-italijanski crno-bijeli film snimljen 1961. u režiji Jean-Pierrea Melvillea. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Beatrix Beck. Radnja je smještena u francuski provincijski gradić za vrijeme okupacije u Drugom svjetskom ratu gdje se sklonila komunistička aktivistica (čiji lik tumači Emmanuelle Riva), te prikazuje kako se tamo, usprkos vlastitog ateizma i svjetonazorskih razlika, zbliži sa katoličkim svećenikom (čiji lik tumači Jean-Paul Belmondo). *Léon Morin, prêtre* je prikazan na venecijanskoj Mostri gdje je dobio nagradu Grada Venecije.

## Reference

## Vanjske veze
*
Il posto

***Il posto*** () je italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Ermanna Olmija, kome je to predstavljao režijski debi. Po žanru je drama, a protagonist, čiji lik tumači Sandro Paseri je mladić koji, u nastojanju da pomogne porodici koja je zapala u financijske nevolje, prekida redovno školovanje i pokušava se zaposliti u velikoj milanskoj korporaciji. Radnja prikazuje kako pri tome mora proći niz bizarnih ispita, a nakon što dobije posao, mora trpiti niz poniženja i napredovati tek nakon što bolje radno mjesto isprazni smrt kolege. *Il posto*, koji je po riječima samog autora, bio inspiriran autorovim životnim iskustvima, se često navodi kao ostvarenje koje je nastojalo održavati neorealističku tradiciju, odnosno prilagoditi je novim okolnostima italijanskog ekonomskog buma. Olmi je zbog toga radi što veće autentičnosti inzistirao na naturščicima umjesto profesionalnih glumaca, odnosno pokušao prikazati dehumanizirajuće efekte suvremene tehnologije i načina poslovanja. Il posto je prikazan na venecijanskoj Mostri gdje je dobio nagradu u kategoriji "Paralelnih sekcija".

## Uloge
* Loredana Detto ... Antonietta Masetti
* Tullio Kezich ... Psiholog
* Sandro Panseri ... Domenico Cantoni
* Mara Revel ... Starica

## Vanjske veze
* 
* ''Il Posto'' essay at the Criterion Collection by Kent Jones
Banditi a Orgosolo

***Banditi a Orgosolo***  () je italijanski crno-bijeli igrani film snimljen u režiji Vittorija De Sete kome je predstavljao cjelovečernji prvijenac. Inspiraciju za scenario je pružio članak italijanskog antropologa Franca Cagnette pod naslovom *Inchiesta su Orgosolo*, objavljen 1954. i posvećen kulturi odmetnika u centralnom dijelu Sardinije. Protagonisti filma su siromašni sardinijski pastir i njegov mlađi brat, a radnja prikazuje kako stariji brat sticajem okolnosti postane lažno optužen za ubistvo karabinjera te je prisiljen sa svojim stadom ovaca bježati u nepristupačne planine. De Seta je, u skladu sa načelima neorealizma, inzistirao na što većoj autentičnosti - ne samo što je film sniman na autentičnim lokacijama, nego su za glavne uloge umjesto profesionalnih glumaca angažirani naturščici, odnosno pravi sardinijski pastiri. *Banditi a Orgosolo* je premijerno prikazan na venecijanskoj Mostri na kojoj je dobio nekoliko nagrada. Godine 2004. je italijanski sineast Salvo Cuccia snimio dokumentarni film *[[Détour De Seta]]* u kome se veliki dio sadržaja bavi snimanjem *Banditi a Orgosolo*.

## Vanjske veze
*
*Intervista a Vittorio De Seta su ''Banditi a Orgosolo'', Telestreet Bari, 2006
Il brigante (film, 1961)

***Il brigante*** () je italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Renata Castellanija. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Giuseppea Bertoa. Radnja se događa na jugu Italije nakon Drugog svjetskog rata. Protagonist, koga tumači Adelmo Di Fraia je siromašni napoličar koji, razbješnjen time da bogati zemljoposjednici nastavljaju eksploataciju napoličara, započinje pobunu i na kraju postaje odmetnik. Il brigante je sniman na južnoitalijanskim lokacijama, a premijeru je imao na venecijanskoj Mostri, gdje je dobio nagradu FIPRESCI. Kasnijim kritičarima je postao zanimljiv zbog muzike Nina Rote, odnosno motiva koje će poslije koristiti u svom daleko poznatijem filmu *[[Kum (film)|Kum]]*, kao i scena socijalnih nemira koji će inspirirati Bernarda Bertoluccija za *[[1900 (film)|20. vijek]]*.

## Vanjske veze
* 
* Scheda su *[http://www.mymovies.it/dizionario/recensione.asp?id=3713 Il brigante]* di MyMovies
Afekat

Termin **afekat** nekada ima isto značenje kao i termin emocija. Izrazi „afektivni“ i „emocionalni život“ imaju ista značenja. No, pojam afekta često ima jedno specifičnije značenje- pod afektom se često podrazumeva emocionalni doživljaj koje se **naglo javlja**, ima **veliki intenzitet** i **buran tok** i koji sadrži **izrazite telesne i psihičke promene**. Primeri afekta su panični strah, neobuzdani bes, beskrajna radost itd.
U afektivnom stanju često dolazi do „suženja svesti“, pri čemu su intelektualni procesi u velikoj meri ometeni, nema samokontrole, razumnog ponašanja ni poštovanja osnovnih moralnih i pravnih normi. Zato se „suženje svesti“ i stanje snažnog afekta uzima kao olakšavajuća okolnost u sudskim procesima koji se odnose na teške zločine.
Smatra se da je „pražnjenje afekta“ povoljno za duševno zdravlje i ravnotežu. Naravno, pri tome se mora voditi računa da se ne povredi neka druga osoba. Ako se afekat „ne iživi“, „ne isprazni“, postoji mogućnost da izazove **psihosomatske poremećaje**.

## Reference

## Vanjske veze
* Rečnik psihoterapije o afektu
Mir onome koji ulazi

***Mir onome koji ulazi*** () je sovjetski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Aleksandra Alova i Vladimira Naumova. Po žanru je mješavina drame i ratnog filma. Radnja je smještena u Njemačku na sam kraj Drugog svjetskog rata, a protagonisti su trojica vojnika Crvene armije koji dobiju zadatak da njemačku trudnicu iz razrušenog Berlina odvedu na sigurno. *Mir onome koji ulazi* se isticao likovima i zapletom koji su se naslanjali na Homerovu *[[Odiseja|Odiseju]]*, ali još više eksplicitnim pacifizmom, a što je posebno došlo do izražaja u završnoj sceni. Film je premijerno prikazan na venecijanskoj Mostri gdje je impresionirao žiri, koji mu je dao Specijalnu nagradu.

## Vanjske veze
*
Cluj-Napoca

**Cluj-Napoca** čita se **Kluž-Napoka** (njemački: *Klausenburg*, mađarski: *Kolozsvár*) je grad na sjeverozapadu Rumunjske od 324,576
stanovnika.

Cluj je bio historijska prijestolnica Transilvanije, a današnji Cluj-Napoca je administrativni centar okruga (județ) Cluj, i treći po veličini grad u zemlji.

## Geografija
Cluj-Napoca leži u dolini rijeke Someşul Mic, udaljen oko 320 km sjeverozapadno od Bukurešta.

U gradu živi značajna mađarska manjina, - točnije njih 49,565 pa je po tome drugi grad u Rumunjskoj.

## Historija
Grad leži na istom mjestu na kojem se prostirao antička dačka - ***Napoca*** (latinski, čita se **Napoka**), koju su Rimljani pretvorili u municipijum.

Tokom srednjeg vijeka grad se zvao - Culus, što se zna iz dokumenata iz 1173., ali je početkom 15. vijeka bio
znan kao ***Cluj*** (rumunjski, čita se **Kluž**; vjerojatno iz *Castrum Clus* (latinski), male utvrde koja datira iz 1213). U to vrijeme bio je također poznat i po svom njemačkom imenu - *Klausenburg*, a i po mađarskom - *Kolozsvár*. Kao prosperitetni trgovački i kulturni centar, proglašen je 1405. - slobodan grad.

Nakon osnivanja Kneževine Transilvanije (osmanskog vazala) u 16. vijeku, Cluj je postao njena prijestolnica. Nakon potpisivanja Karlovačkog mira - 1698. Cluj i čitava Transilvanija pripali su Habsburškoj monarhiji, pa je u 19. vijeku postao dio Ugarske.

Nakon Prvog svjetskog rata - 1920. grad s ostalom Transilvanijom, pripojen Rumunjskoj.
Antičko ime grada - *Napoca* dodano je uz postojeći *Cluj* 1974.

## Privreda
Nakon uključenja u rumunjsku državu grad je doživio snažni industrijski napredak. U gradu se proizvode rashladni
uređaji za industriju i domaćinstva, obuća i proizvodi od kože, porculan, cigarete i prehrambeni proizvodi.
## Znamenitosti i školstvo
Među brojnim historijskim spomenicima ističe se rodna kuća ugarskog kralja Matije Korvina (1458. - 1490.), Zatim katolička katedrala sv. Mihaela (1321. - 1444), jedna od najvećih gotičkih crkava u Rumunjskoj i Palača Bánffy podignuta u periodu 1773. - 1785., u kojoj se danas nalazi Muzej umjetnosti.

U gradu djeluje Univerzitet Babeş-Bolyai, nekoliko tehničkih i stručnih instituta, kao što je Institut likovne umjetnosti Ion Andreescu, Konzervatorij Gheorghe Dima, i ekspozitura Rumunjske Akademije. Institut za speleologiju bio je prvi takve vrste u svijetu, a botanički vrt se smatra najbogatijim u Rumunjskoj.

## Gradovi prijatelji

## Reference

## Literatura

* *[http://books.google.com/?id=sfHsgNIZum0C&pg=PA215&lpg=PA215&dq=herodotus+dacians+darius|Herodotus: The Ancient History of Herodotus]* (Translated by William Beloe) (1859). Derby & Jackson.
* *[http://www.ccel.org/p/pearse/morefathers/eutropius_breviarium_2_text.htm Eutropius, Abridgment of Roman History]* (Translated by John Selby Watson) (1886). George Bell and Sons.
* 
* 

## Povezano
* Univerzitet Babeș-Bolyai

## Vanjske veze

* ''Službene stranice grada'' 
* ''Cluj-Napoca'' na portalu Encyclopædia Britannica
Ploiești

**Ploiești** čita se **Ploešti** je grad na jugoistoku Rumunjske od 209,945 stanovnika. Ploiești je slavan po nafti on je i administrativni centar okruga (județ) 
Prahova.

## Geografija
Ploiești leži između doline Prahova i kotline rijeke Teleajen, udaljen oko 56 km sjeverno od Bukurešta, sa kojim je povezan autoputem.
## Historija
Prema legendi grad je dobio ime po svom osnivaču, ocu Ploaju, bjeguncu iz Transilvanije.

Ploiești se prvi spominje u 15. vijeku kao vojnički logor za vojsku Mihaja Hrabrog, ali je sve do sredine 19. vijeka praktički bio selo, - tek tad se počeo transformirati u grad kad je otkrivena nafta u poljima pored grada. Jedna od prvih 
rafinerija nafte na svijetu otvorena je u blizini Ploieștia još 1856. Od tad se grad ubrzano razvija istovremeno sa rastom rumunjske naftne industrije.

Za Drugog svjetskog rata Ploiești i njegove rafinerije bili su meta masivnih bombardiranja. 
Nakon rata u predgrađu - Brazi, južno od centra grada, podignut je gigantski petrokemijski kompleks.
## Privreda i kultura
I danas je Ploiești centar naftne industrije sa svojim rafinerijama i ogromnim tankovima za naftu.

Pored toga Ploiești ima i tvornicu tekstila i prehrambenih proizvoda.

Ploiești je i značajni kulturni centar, ima 6 muzeja, od kojih je najpoznatiji muzej nafte, koji prati razvoj rumunjske naftne 
industrije.
## Gradovi prijatelji

## Reference

## Vanjske veze

* ''Službene stranice grada'' 
* ''Ploiești'' na portalu Encyclopædia Britannica
Madison Stone

**Madison Stone** (Miami, 12. januar 1965 - ), također poznata i kao **Madison**, je bivša američka pornografska glumica, koja je uživala popularnost krajem 1980-ih i početkom 1990-ih. Postala je poznata zahvaljujući specifičnom imidžu, odnosno time što je imala tetovaže i piercinge. Među njima se posebno isticao piercing ispod vrata, koji je upravo po njoj dobio ime Madison piercing. Madison Stone je imala nekoliko kraćih nastupa u mainstream filmovima, uključujući *[[Daylight (film)|Daylight]]* iz 1996. godine, kao i B-igrano-animirani film *[[Evil Toons]]* iz 1997. godine, gdje je nastupila zajedno sa porno-glumicom Barbarom Dare. Nakon što se povukla iz svijeta pornografija, počela se baviti izradom tetovaža te danas drži salon za tetovaže u Los Angelesu.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
* 
*
Melodični death metal

**Melodični death metal** (engleski: *Melodic death metal*, poznat i kao *Gothenburg metal*, *melodeath*, i *post-death*) je podžanr death metala. Na početku je žanr kombinirao heavy metal s jakim zvukom death metala i thrash metala. Kanije se žanr razvio kroz mnogo raznih utjecaja, velika promjena je bila uvođenje klavijatura.

## Pozadina

Melodic death metal sadrži više melodičnih riffova, solaža, i akustičnih gitara od death metala. Isto tako sadrži razumljivije zajedno s tradicionalnim death growl vokalima. Strukture pjesama su progresivnije, s različitim motivima. Pioniri melodic death metala su Carcass, Dark Tranquillity, At the Gates i In Flames. Sentenced je također smatran pionirom melodic death metala zbog svog albuma *[[North from Here]]*. Neki smatraju da su zapravo In Flames  popularizirali žanr.

Neki melodic death metal sastavi s Skandinavskog područja kombiniraju žanr s ostalim metal žanrovima, kao viking metalom (npr. Amon Amarth), folk metal, ili symphonic metal.

### Evolucija melodic death metala
U kasnim 90-ima, mnogi melodic death metal sastavi su promijenili svoj stil dodavajući još melodičnih elemenata; groovy riffovi i refreni , više čistih vokala, i veća uporaba klavijatura. Uz tradicionalne melodic death metal riffove pojavile su se i alternativne metal melodije i pjevanje u većoj produkcijskoj kvaliteti.

### Göteburški metal
Značajni doprinos melodic death metalu je göteburški stil, nazvan po gradu u kojem je nastao. Ne zna se koji je sastav točno započeo ovaj stil. Ipak, široko je prihvaćena činjenica da su In Flames, At the Gates, i Dark Tranquillity začetnici stila. Postoje također i poznati "mladi" sastavi  göteburškog stila kao Arch Enemy i The Haunted.
Simfonijski metal

**Simfonijski metal** je podvrsta metal muzike. Muzički pravac koji se je razvio iz podžanra metala znanog kao neo-classic ili melodic, krajem 1990-ih godina. Karakterizira ga najčešće naglašeni (operni) ženski vokali, melodične i vrlo ritmične kompozicije i aranžmani pjesama, s cijelim simfonijskim orkestrima, popratni vokali s cijelim zborovima. 

Najznačajniji predstavnici symphonic metala su Nightwish, Within Temptation, Therion, Dark Moor.
Hoch droben auf dem Berg

**Hoch droben auf dem Berg** () je zapadnonjemačka filmska komedija snimljena 1957. u režiji Geze von Bolvaryja. Radnja započinje u Tirolu gdje je avion sa slavnom berlinskom pjevačicom Sonjom (čiji lik tumači Margot Hilscher) prisiljen sletjeti. Protagonist je seljak Toni (čiji lik tumači Gerhard Ridemann) čije jodlanje toliko impresionira Sonju da ga odluči odvesti u Berlin kako bi mu pomogla započeti muzičku karijeru, a što izazove negodovanje Tonijeve supruge Marije (čiji lik tumači Gardy Granass). Film je, usprkos korištenja autentičnih tirolskih lokacija, kasnije proglašen "sintetičkim", odnosno negativnim primjerom klišeja vezanih uz *[[heimatfilm]]ove*.

## Vanjske veze
* 
*
Aberacija svjetlosti

**Aberacija svjetlosti** je u astronomiji prividna promjena položaja nebeskog tijela koje se javlja kao posljedica rotacije Zemlje oko Sunca i oko svoje osi, kombiniranog s brzinom širenja svjetlosti u medijima različitoga indeksa loma.

## Aberacija Sunca
Prilikom promatranja sa Zemlje, Sunčeva svjetlost ili svjetlost s bilo kojeg drugog nebeskog tijela ima aberaciju. Sunčevoj svjetlosti treba oko 8,3 minuta da stigne do Zemlje. Dok svjetlost putuje, Zemlja se okreće oko Sunca, pa promatraču na Zemlji izgleda da se Sunce pomaklo. Ta prividna promjena položaja Sunca se zove aberacioni kut i iznosi oko 20 lučnih sekundi. Ova vrijednost je nazvana konstantnom aberacije. Aberacija se mijenja u toku godine između svoje najveće vrijednosti od 20"83 (2.siječnja) do svoje najmanje vrijednosti od 20"14 (2.srpnja). Na ovaj način Sunce se nalazi za 8,3 minuta u budućnosti, što je ujedno i vrijeme koje treba svjetlosti da stigne do naših očiju.

## Historija
U potrazi za paralaksom zvijezda (zviježđe Zmaj), James Bradley je otkrio pomake zvijezda na nebu koji nastaju zbog gibanja Zemlje oko Sunca i zbog konačne brzine svjetlosti. Pojava se sastoji u tome što pokretni promatrač ne vidi izvor svjetlosti u smjeru u kojemu bi ga vidio kada bi bio u stanju mirovanja. Slično je i u svakodnevnom životu. Kada pada kiša, ako stojimo onda držimo kišobran okomito. Kada se krećemo, naginjemo kišobran prema naprijed u smjeru kretanja, da nam kiša ne smoči noge. 

Zemlja se giba u snopu paralelnih zraka svjetlosti zvijezde (zvijezda je gotovo na beskonačnoj udaljenosti). Zemlja neprestano mijenja svoj smjer kretanja u odnosu na smjer svjetlosti zvijezde. Ako se pogleda primjer sa slike gore, Zemlja se giba prema izvoru svjetlosti u prosincu i odmiče se u smjeru svjetlosti u lipnju, pa nije potrebno naginjati teleskop za promatranje zvijezde. U ožujku i rujnu treba najviše naginjati teleskop (kut aberacije) da bi se zvijezda promatrala. Između ožujka i lipnja, na primjer, treba smanjivati kut naginjanja dalekozora, dok ponovno u lipnju dalekozor treba biti usmjeren direktno u zvijezdu. 

Za vrijeme za koje svijetlost u ožujku prevaljuje put *c • t* , teleskop se okomito pomakne za put *v • t*. Najveći kut nagiba daje konstantu aberacije:

:\tan(k) = \frac { vt }{ ct }=\frac { v }{ c }.
gdje je: *k* – konstanta aberacije, *v* – brzina kretanja Zemlje oko Sunca i *c* – brzina svjetlosti. Uzmemo li stvarne vrijednosti: *v* = 29.8 km/s i *c* = 299 792 km/s, dobivamo da je k = 20.5" (lučnih sekundi).

Zbog toga što je aberaciji svjetlosti povod godišnje gibanje Zemlje oko Sunca, ona se naziva još i **godišnjom aberacijom**. **Dnevna aberacija**, koja se javlja zbog Zemljine vrtnje oko vlastite osi, mnogo je manji učinak, ali još ipak mjerljiv. 

## Reference
Schön ist die Welt (film)

***Schön ist die Welt*** () je zapadnonjemački filmski mjuzikl snimljen 1957. u režiji Geze von Bolvaryja. Predstavlja adaptaciju istoimene operete Franza Lehara. Protagonistica, čiji lik tumači Renate Holm je tirolska seljanka kojoj se pruža prilika da zahvaljujući pjevačkom talentu postane velika zvijezda.

## Vanjske veze
* 
*
Jerma (TV drama)

***Jerma*** je jugoslovenska TV-drama premijerno prikazana 1961. godine. Režirao ga je Slavoljub Stefanović Ravasi u produkciji RTV Beograd. Predstavlja adaptaciju istoimene drame španskog pisca Federika Garsije Lorke.

## Uloge

## Vanjske veze
*
Imam dvije mame i dva tate

***Imam dvije mame i dva tate*** je hrvatsko/jugoslavenski humorni dramski film iz 1968. godine  kojeg je režirao Krešo Golik. Film je osvojio Zlatnu arena za najbolju glavnu žensku ulogu (Mia Oremović) i Zlatnu arena za kameru (Ivica Rajković) na pulskom festivalu 1968.

Prema anketi 44 filmskih kritičara iz 1999. u kojoj se određivala lista 20 najboljih hrvatskih filmova, *Imam 2 mame i 2 tate* se našao na 11. mjestu.

## Glavne uloge
*Davor Radolfi - Đuro
*Tomislav Žganec - Draško
*Mia Oremović - prva mama
*Relja Bašić - prvi tata
*Fabijan Šovagović - drugi tata
*Vera Čukić - druga mama
*Igor Galo - Zoran
*Matea Bogdanović
*Zlatko Kauzlarić-Atač - motociklist
## Kritike

Filmski leksikon navodi sljedeće o filmu:
:"Mozaičke strukture, film prikazuje svakodnevice dviju obitelji – osobito sukobe – kojih su djeca, a osobito Đuro, izravni svjedoci, o čemu svjedoče i njegovi monolozi u kadru. Sukobi se pojavljuju na dvjema razinama: unutar samih obitelji i između obitelji. Ovaj posljednji utemeljen je na dvama kontrastnim tipovima načina života svake od njih: bogatstvo–siromaštvo, intelektualizam–primitivizam, materijalno–duhovno, što se u krajnjoj konzekvenci manifestira sukobom u odgoju i odnosu prema djeci. Usporedno prateći njihove obiteljske živote – u svemu gotovo oprečnih životnih stavova, te ritmički izmjenjujući dramske i komične elemente, Golik stvara slojevitu sliku svojevrsne dvostrukosti obiteljskog života unutar koje je svaki lik diskretno, ali precizno profiliran, ali u kojoj je ipak dominantna promatračka, ili, barem osvjedočavajuća pozicija djeteta ne samo kao promatrača, već i kao žrtve odnosa odraslih."
## Izvori

## Vanjske veze
*
*''Imam dvije mame i dva tate'' na Filmski-programi.hr
Kaja, ubit ću te!

***Kaja, ubit ću te!*** hrvatsko/jugoslavenski je art film iz 1967. koji je režirao Vatroslav Mimica. Zbog svoje nadrealne atmosfere i rascjepkane priče bez prave linearne radnje, koja alegorično govori o iracionalnoj pojavi zla, "Kaja" se može karakterizirati kao eksperimentalni art film, te je stoga pri premijeri podijelio kritiku, no danas se smatra jednim od klasika hrvatske kinematografije.

## Radnja

Trogir. Ubojstva nije bilo preko 100 godina. Gradić i njegovi miještani uživaju u miru. Zidine neke kuće se sruše, neki čovjek pleše i dere se. Ribe i morski konjici plivaju po moru, djeca se igraju ali se odjednom posvađaju. More se uzbrka, dolazi nevrijeme. Skupina mladića, među kojima je i Piero Coto, postavljaju sovu i čekaju da ona odleti, ali ona se ne pomakne.

Na tržnici se prodaje meso i sprema zaklati životinja dok prolaznik padne u nesvijest. Javljaju se talijanski okupatori i grad se podijeli na njihove poklonike i protivnike, većinom u obliku proletarijata. Piero Coto se odlučio za Talijane, šikanira gradskoh Patricija i s kolegama uništava kulturne spomenike. Na kraju ubiju Kaju, vlasnika dućana.

## Uloge
*Zaim Muzaferija - Kajo Sicilijani
*Uglješa Kojadinović - Piero Coto
*Antun Nalis - Tonko
*Jolanda Đačić - Mare Karantanova
*Izet Hajdarhodžić - Ugo Bala
*Boris Dvornik
## Kritike
Filmski leksikon navodi sljedeće o filmu:
:"*Kaja, ubit ću te!* smatra se Mimičinim najuspjelijim filmom, te jednim od najboljih hrvatskih filmova uopće. U osnovi lišen fabule, filmski motiv provale iracionalnog zla u pitomu mediteranskom ambijentu uobličuje i usložnjava narativnom fragmentarnošću, vizualnom sugestivnošću slika nerijetko iznimne ljepote, prepletanjem prirodnog i civilizacijskog te spregom poetskih, nadrealističkih i grotesknih prizora. Ocjenjivan i kao spoj etnografskih i kulturoloških komponenti s elementima horora, a uz autorov komentar o čovjekovoj prirodi (zlo postupno stječe prevlast nad zbiljom), u cjelini se odupire žanrovskim klasifikacijama te predstavlja vrhunski prilog hrvatske kinematografije tendencijama eurorpskog modernističkog filma, u kojemu zaplet i lik nisu ključne odrednice filmskih prizora, već to postaje sama vizualnost odnosno dočaravanje ugođaja. U tom smislu donekle i hermetičan za širu publiku, film je popraćen negodovanjem na festivalu u Puli."
## Reference

## Vanjske veze
*
*"Kaja, Ubit ću te!"  na Film.hr
Branilac po službenoj dužnosti (TV drama)

***Branilac po službenoj dužnosti*** je jugoslavenska TV drama prikazana 1961. godine. Režirao ju je Ante Viculin u produkciji Televizije Zagreb.  Temelji se na motivima drami *[[The Dock Brief]]* engleskog pisca Johna Mortimera.

## Uloge

## Vanjske veze
*
Paul Claudel

**Paul Claudel** (Villeneuve-sur-Fère, 6. kolovoza 1868. – Pariz, 23. veljače 1955.) je bio francuski pisac i diplomat, najpoznatiji po svojim dramama u stihu, koje često zrače katoličkim motivima.

Rođen je 1868. godine u obitelji farmera i državnih službenika. Njegova starija sestra bila je poznata kiparica Camille Claudel. S obitelji se 1881. godine seli u Pariz, gdje upisuje *[[Lycée Louis-le-Grand]]*. U tinejdžerskim godinama je bio ateist, ali je doživio naglu konverziju kada je u crkvi Notre Dame u Parizu čuo crkveni zbor na Božić 1886. godine. Do kraja života će ostati pobožan katolik te će jedno vrijeme čak ozbiljno razmišljati o odlasku u benediktinski samostan. Studirao je političke znanosti na Sciences Po u Parizu.

Njegov plan za odlazak u samostan promijenio je ulazak u diplomaciju. Claudel će od 1893. do 1936. biti dio diplomatskog korpusa Francuske, služeći u nizu svjetskih gradova - vicekonzul u New Yorku i Bostonu, konzul u Pekingu, Shanghaiju i Tianjinu te vicekonzul u Fuzhouu, konzul u Pragu, Frankfurtu na Majni i Hamburgu, *ministre plénipotentiaire* u Riu de Janeiru i Kopenhagenu i, na koncu, ambasador u Tokiju, Washingtonu i Bruxellesu. Tokom Prvog svjetskog rata je služio u Brazilu, gdje je nadzirao slanje hrane iz Južne Amerike u Francusku. Tamo mu je tajnik bio Darius Milhaud, poznati kompozitor koji će napisati glazbu za nekoliko Claudelovih djela.

Godine 1927., pojavio se na naslovnici *[[Time (časopis)|TIME-a]]* za 21. ožujak.

Njegov privatni život bio je, na samom početku, obilježen dugom aferom s Rosalie Vetch, udanom ženom s četvero djece (jedno od njezine djece je bilo Claudelovo), koja je prekinula 1905. godine, kada ga je Vetchova ostavila za drugog muškarca. Godine 1906. se oženio Reine Sainte-Marie-Perrin.

Claudelov početni opus bio je inspiriran poezijom simbolista, posebice Arthura Rimbauda. Njegovi prvi radovi bili su prožeti odbacivanjem materijalnog i prihvaćanjem duhovnosti prožete katoličkom mišlju. Vrlo je rano razvio praktički jedinstven poetski stil te dug, bogat i nerimovan slobodni stih koji se često naziva *verset claudelien*. U kasnijoj karijeri prelazi na dramu, stvarajući drame u stihu prožete njegovim karakterističnim stihom. Među najpoznatijim djelima su mu *[[Le Partage de Midi]]* (1906.), *[[L'Annonce Faite a Marie]]* (1910.) i *[[Le Soulier de Satin]]* (1931.). U posljednjoj stvaralačkoj fazi piše i tekstove za muzička djela, među kojima se ističe tekst za "operu-oratorij" *[[Jeanne d'Arc au Bûcher]]* (1939.) Arthura Honeggera.

Godine 1936., nakon završetka političke karijere, povlači se u svoj dvorac u Branguesu. Godine 1946. izabran je u *[[Académie française]]*, sjedalo 13. Umro je u Parizu 1955. godine.
Amori (asteroidi)

**Amori** su skupina planetoida (asteroida) kojima se perihel nalazi unutar Marsove putanje, a afel u glavnom planetoidnom pojasu (asteroidni pojas). Neki prilaze blizu Zemlji ali ne presijecaju njezinu putanju. Prvi su otkriveni: Eros (433 Eros) (1898.), Albert (719 Albert) (1911.), Alinda (887 Alinda) (1918.), Ganimed (1036 Ganymed) (1924.), Amor (1221 Amor) (1932.) i drugi. 

## Eros
Eros (433 Eros) je planetoid koji je 13. kolovoza 1898. otkrio njemački astronom Carl Gustav Witt (1866. – 1946.) i prvi planetoid na koji se spustila neka svemirska letjelica (NEAR Shoemaker, 11. veljače 2001.). Po blago izduženoj putanji (perihel 1.133 astronomskih jedinica, afel 1.783 AJ) nagnutoj s obzirom na ekliptiku 10.829° obilazi Sunce za 1.76 godina. Nepravilna je oblika (34.4 km × 11.2 km × 11.2 km), okreće se oko svoje osi za 5 sati 16 minuta. Dnevna je temperatura na površini 100 °C, noćna –150 °C. Nazvan je po grčkom bogu Erosu. 

## Albert
Albert (719 Albert) je planetoid iz skupine Amora, koji je 3. listopada 1911. otkrio Johann Palisa. Po izduženoj putanji (perihel 1.176 AJ, afel 4.08 AJ) nagnutoj s obzirom na ekliptiku 11.555° obilazi Sunce za 4.26 godina. Promjer mu je oko 2.8 kilometara. Okreće se oko svoje osi s periodom od 5.8 sati. 

## Alinda
Alinda (887 Alinda) je planetoid iz skupine Amora, koji je 3. siječnja 1918. otkrio Max Wolf. Po izduženoj putanji (perihel 1.117 AJ, afel 3.886 AJ) nagnutoj s obzirom na ekliptiku 9.185° obilazi Sunce za 3.956 godina. Promjer mu je oko 4.2 km. Okreće se oko svoje osi s periodom od 73.97 sati. 

## Ganimed
Ganimed (1036 Ganymed), najveći planetoid iz skupine Amora, koji je 23. listopada 1924. otkrio Walter Baade. Po izduženoj putanji (perihel 1.233 AJ, afel 4.091 AJ) nagnutoj s obzirom na ekliptiku 26.644° obilazi Sunce za 4.34 godine. Promjer mu je oko 32 km. Okreće se oko svoje osi s periodom od 10.29 h. Nazvan je po Ganimedu, Zeusovu peharniku. 

## Amor
Amor (1221 Amor) je planetoid koji je 12. ožujka 1932. otkrio belgijski astronom Eugène Joseph Delporte (1882. – 1955.). Po izduženoj putanji (perihel 1.086 AJ, afel 2.754 AJ) nagnutoj s obzirom na ekliptiku 11,.879° obilazi Sunce za 2.66 godina. Promjer mu je oko 1.5 km. Pripada skupini Amora, po njemu nazvanih malih tijela, kojima se periheli putanja nalaze između Zemlje i Marsa. Nazvan je po Amoru, rimskom bogu ljubavi.

## Izvori
Apeks

**Apeks** je točka nebeske sfere koja se nalazi u smjeru gibanja Zemlje (**Zemljin apeks**) ili Sunca (**Sunčev apeks**). Budući da Zemlja kruži oko Sunca, Zemljin apeks klizi po ekliptici, tako da je uvijek 90° zapadno od mjesta gdje se prividno nalazi Sunce. Sunčev apeks nalazi se u zviježđu Herkulu. Prvi ga je odredio William Herschel.

**Antiapeks** je točka na nebeskoj sferi nasuprot apeksu. Nalazi se u zviježđu Golubu.

## William Herschel

Više tisuća maglica opazio je i zabilježio **William Herschel** (1738. - 1822.), koji je svojim otkrićima i širinom pogleda na događaje u svemiru, dao osobni pečat drugoj polovici 18. stoljeća. Gradio je teleskope reflektore, od kojih je najveći imao objektiv od 122 cm. Godine 1781. otkrio je novi planet, Uran. Istraživao je dvojne zvijezde, a 1783. ustanovio je da se Sunce giba u smjeru zviježđa Herkula (apeks Sunca). Prebrojavanjem zvijezda i metodom uzoraka utvrdio je da se Sunce nalazi u središtu golemog kotača ili diska. Promjer kotača je procijenio na 5 900 svjetlosnih godina, a debljinu na 1 000 svjetlosnih godina. Uočio je da se u području Škorpiona, Mliječni Put dijeli u dva kraka.

## Reference

## Povezano
* Nebeska mehanika
* Sferna astronomija
Balada o trubi i oblaku

***Balada o trubi i oblaku*** je jugoslavenski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. godine na slovenskom jeziku u režiji Franceta Štiglica. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Cirila Kosmača koji je zajedno sa Štiglicom napisao scenarij. Radnja je smještena u Sloveniju u doba Drugog svjetskog rata i prikazuje kako se seljačka porodica mora suočiti sa moralnim dilemama kada dozna kako Nijemci i njihovi domaći pomagači namjeravaju likvidirati grupu ranjenih partizana koja se krije u obližnjoj pećini. *Balada o trubi i obalu* je na pulskom festivalu podijelila Zlatnu arenu sa filmom *[[Uzavreli grad]]*.

## Uloge

## Vanjske veze
* 
* Balada o trubi i oblaku na www.filmovi.com {
Andromedidi

**Andromedidi** ili **Bielidi** su meteorski roj kojemu je radijant u zviježđu Andromedi, pojavljuje se od 23. do 27. studenoga. Potječe s putanje Bielina kometa. Bielin komet  (označen kao 3D/Biela) bio je s putanjom u blizini Zemljine. Nije se ničim odlikovao do 1846., kada mu se jezgra razdvojila. Razdvajanje je nastavljeno pa je 1852. viđen u dva dijela razmaknuta za 2 milijuna kilometara. Nikad više poslije toga nije viđen, ali su se umjesto njega počeli od 1872. javljati meteorski pljuskovi. Tako je dokazano da meteorski rojevi potječu od kometa i stižu njihovim stazama, uzduž kojih se raspršuju. Meteori Bielidi zapažaju se i danas, no u sve manjem broju. Ustvari Zemlja prolazi kroz rep bivšeg Bielinog kometa. Andromedidi su se prvi put vidjeli 6. prosinca 1741. iznad Sankt Peterburga u Rusiji. Nakon toga su viđeni 1798., 1825., 1830., 1838. i 1847. Nakon toga su viđeni u veličanstvenoj prestavi 1872. i 1885., kada se moglo vidjeti nekoliko tisuća meteora na sat. 27. studenog 1885. prvi put ih je fotografirao austrougarski astronom Ladislaus Weinek u Pragu, a to je bila prva fotografska snimka meteorskog pljuska ikad. U zadnje vrijeme se vidi oko 3 meteora na sat, iako je bilo radarskih snimaka i s više meteora na sat.

## Bielin komet

**Bielin komet**, otkrio ga 1826. austrijski astronom Wilhelm von Biela (1782. – 1856.), je imao vrijeme ophoda od 6,619 godina, afel 6,19 astronomskih jedinica a perihel 0,86 AJ. Raspao se 1846. na dva dijela, koja su 1856. viđena rastavljena. Njegovom se putanjom giba roj meteora Andromedida (ili Bielida), koji se zapaža sredinom listopada.

## Reference
Astroblem

**Astroblem** (*astro*: zvijezda + grč. *βλῆμα*: rana) je udarni krater na Zemlji nastao padom manjega nebeskog tijela. Astroblemi su obično prekriveni mlađim geološkim slojevima pa ih se teško prepoznaje. Nađeno ih je više od stotine, promjera 1 do 100 kilometara. 

## Astroblemi tektiti
I na Zemlju su padali planetoidi. No razmjerno malo ima kratera koji su slobodno izloženi i uočljivi. Takav je, na primjer, Đavolji kanjoj, meteoritni udarni krater u Arizoni. U promjeru ima 1 200 metara, dubok je 180 metara, a materijal mu je na rub nabačen 40 metara iznad okolne ravnice. Ukupno je pronađeno do stotinu kružnih i prstenastih tvorevina kojima se mjere kreću od nekoliko kilometara do više stotina kilometara, a nedvojbeno su ostaci udara iz svemira. Pretežno su sačuvani u starijim geološkim slojevima, kao što je kanadski štit ili euroazijska nizina. Veličina nekih astroblema usporediva je i s manjim Mjesečevim morima! Tako je i Hudsonov zaljev, luk kojega odgovara promjeru od 440 km, možda ostatak udarnog kratera. Udari planetoida morali su utjecati na geološki razvoj Zemljine kore; koliki je taj utjecaj, ima tek da se istraži. 

S astroblemima povezana je pojava tektita. To su staklasta tijela (grč. *tektos*: rastopljen) nalik meteoritima. Nalaze se na tlu, ali su sasvim drugog sastava nego što ga ima okolno tlo. Dimenzije su im od mikroskopskih do veličine lopte. Pretežni dio obujma otpada na staklasti silicijev dioksid. Po kemijskom sastavu slični su eruptivnoj stijeni andezitu, ali su za razliku od drugih stijena vrlo dehidrirani. Tamno su zeleni i smeđi i najrazličitijih oblika. No oblik im svjedoči da su se morali gibati atmosferom s velikom brzinom, od 6 do 11 km/s. Staklasta građa upućuje na to da su nastali brzim hlađenjem. Rješenje zagonetke njihova postanka dao je raspored njihova nalazišta. Uvijek su povezani s astroblemima. U sudaru nebeskog tijela i stijene dolazi do eksplozije, stijena se tali, a njeni odlomci u letu hlade. Dakle, i tektiti su "pali s neba", ali su pritom potekli od materijala izbačenog u sudaru meteorita i Zemljine površine. Poznati su tektiti moldaviti, australiti i drugi. 

## Izvori