Morfologija turskog jezika

**Morfologija turskog jezika** je ogranak turske gramatike koji proučava tvorbu i promjene riječi u turskom jeziku.

Osnovno pravilo o *harmoniji samoglasnika* (vidi: Fonetika turskog jezika) uvjetuje tvorbu riječi, odnosno njihovu morfologiju kada se radi o sufiksima, zbog čega na pr. *Türkiye* (Turska) postaje *Türkiye'de* (u Turskoj) ali *Almanya* (Njemačka) postaje *Almanya'da* (u Njemačkoj). Evo primera kako se od turskih reči sufiksima izvode složenice, i čak rečenice:

Dakle turski jezik je aglutinativni jezik i obiluje sufiksima, ali praktično nema prefikse. Sufiksi služe za tvorbu reči kao i da označe gramatičku funkciju. 

Turski nema gramatički rod i spol osoba ne utječe na oblikovanju riječi, tako da na pr. zamjenica trećeg lica jednine **o** može označiti biće ili pojam bilo kojeg roda. Spolno razlikovanje se dobiva na razne načine. Na primjer, stoka ima zasebna imena (*aygır*, konj, *kısrak*, kobila; *boğa*, bik, *inek*, krava) dok za ostale životinje se dodaje *dişi* (ženka) ispred imenica kao na primjer, *dişi kedi* tj. mačka ženskog spola. 

Ispred imenica ljudskih bića se dodaje *kız* (djevojka) ili *kadın* (žena), po čemu imamo *kahraman* (junak) i *kadın kahraman* (junakinja). Izuzetak čine slučajevi posuđenice iz drugih jezika (francuskog, arapskog) pa imamo slučaj riječi *aktris* (glumica). Na sličan način, u nekim slučajevima turski posuđuje srpskohrvatski sufiks –ica s kojim tvori ženske imenice (*kraliçe*, *imparatoriçe*, *çariçe*, *tanrıça*). Turski nema određeni član ispred riječi, nego naznačuje nešto u rečenici upotrebljavajući akuzativ. 

Riječi se skladaju u šest padeža: nominativ, akuzativ, genitiv, dativ, lokativ, ablativ, instrumental.

Ako je s jedne strane skladanje riječi olakšano po pitanju roda, s druge ono strogo prati pravila harmonije samoglasnika. Osobne zamjenice u nominativu su:

**Posvojni pridjevi** se tvore dodajući sljedeće sufikse na kraju riječi:
* moj : –ım –im –um –üm; poslije samoglasnika –m ;
* tvoj : –ın –in –un –ün; poslije samoglasnika –n ;
* njegov : –ı –i –u –ü; poslije samoglasnika –sı –si –su– –sü ;
* naš : –ımız –imiz –umuz –ümüz; poslije samoglasnika –mız –miz –muz –müz ;
* vaš : –ınız –iniz –unuz –ünüz; poslije samoglasnika –nız –niz –nuz –nüz ;
* njihov : –ları –leri.
Jedan primjer: *kedi* (mačka) → *kedim* (moja mačka).

**Brojevi** na turskom:

## Glagoli

Glagoli mogu imati dva vida: perfetkiv i imperfektiv.
Jedan isti glagol se mijenja svoje stanje po načinu rečenice u kojem se koristi: indikativ, pasiv, mogućni, obvezni, imperativ, uzročan, refleksiv, subjunktiv.
Postoje tri osnovna vremena: prezent, opći aorist, futur.

Na primjer, ovo je konjugacija glagola «jesti» (*yemek*) u obliku prve osobe jednine («ja jedem»):


::Sadašnji perfektiv: *ben yerim*
::Sadašnji imperfektiv: *ben yiyorum*
::Prošli perfektiv: *ben yedim*
::Prošli imperfektiv: *ben yiyordum*
::Budući: *ben yiyeceğim*

::Negativni sadašnji perfektiv: *ben yemem*
::Negativni sadašnji imperfektiv: *ben yemiyorum*
::Negativni prošli perfektiv: *ben yemedim*
::Negativni prošli imperfektiv: *ben yemiyordum*
::Negativni budući: *ben yemeyeceğim*

::Upitni sadašnji perfektiv: *ben yer miyim?*
::Upitni sadašnji imperfektiv: *ben yiyor muyum?*
::Upitni prošli perfektiv: *ben yedim mi?*
::Upitni prošli imperfektiv: *ben yiyor muydum?*
::Upitni budući: *ben yiyecek miyim?*

::Upitni negativni sadašnji perfektiv: *ben yemez miyim?*
::Upitni negativni sadašnji imperfektiv: *ben yemiyor muyum?*
::Upitni negativni prošli perfektiv: *ben yemedim mi?*
::Upitni negativni prošli imperfektiv: *ben yemiyor muydum?*
::Upitni negativni budući: *ben yimeyecek miyim?*