open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Guarany (film)

***Guarany*** je italijanski crno-bijeli biografski film snimljen 1948. u režiji Riccarda Frede. Protagonist, čiji lik tumači Antonio Vilar, je brazilski kompozitor Antônio Carlos Gomes koji u drugoj polovici 19. vijeka piše operu *[[Il Guarany]]* koja će postići uspjeh u milanskoj Scali. Iako je u film uložen za tadašnje prilike veliki novac, te se, između ostalog, dijelom snimao na lokacijama u Brazilu, doživio je neuspjeh kod kritike i bio nezapažen od publike.

## Uloge
* Antonio Vilar ... Carlos Gomez
*Mariella Lotti ... Lindita
*Gianna Maria Canale ... Jacqueline
*Luigi Pavese ...  Papà Gomez
*Anita Vargas ... Mamma Gomez
*Andrea Forte ... Carlos Gomez bambino
*Dante Maggio ... Rossi
*Petr Sharov ... Pietro Sharoff

## Izvori


## Literatura
* Testa, Carlo. *Italian Cinema and Modern European Literatures, 1945-2000*. Greenwood Publishing Group, 2002.

## Vanjske veze
*
Hebrejski univerzitet u Jeruzalemu

**Hebrejski univerzitet u Jeruzalemu** (, , akr. **HUJI**) je drugi najstariji univerzitet u Izraelu. Prvi upravni odbor univerziteta sastojao se između ostalih i od A. Einsteina, S. Freuda, M. Bubera i C. Weizmanna. Četiri izraelska premijera pohađala su univerzitet, a do danas je pet bivših studenata dobilo Nobelovu nagradu.

Prema Akademskom rangiranju svjetskih univerziteta () za 2012. godinu, Hebrejski univerzitet u Jeruzalemu je najbolji univerzitet u Izraelu, i ukupno 59. najbolji univerzitet na svijetu; 16. u matematici, 27. u računarstvu i 44. u ekonomiji. U 2013. godini, Centar za svjetsko univerzitetsko rangiranje () stavio je Hebrejski univerzitet u Jeruzalemu na 21. mjesto u svijetu i na vrh kada je riječ o Izraelu.

## Galerija

Datoteka:Academy of the Hebrew Language.JPG
Datoteka:Founding of the Hebrew University.jpg
Datoteka:Terra Sancta Building (Jerusalem).JPG
Datoteka:RehovotCamps Ariovitch.jpg


## Vanjske veze

* Hebrejski univerzitet u Jeruzalemu
Jewish Publication Society

**Jewish Publication Society** (akr. **JPS**, prvotno *Jewish Publication Society of America*) je nakladnik u američkom gradu Philadelphiji i najstarija neprofitna nezavisna izdavačka kuća koja objavljuje judaistička djela na engleskom jeziku. Osnovana je 1888. od strane rabina J. Krauskopfa i popularnost je stekla engleskim Tanahom izdanim 1917. godine. Kao neprofitni izdavač, JPS razvija niz dugogodišnjih projekata i surađuje s brojnim akademski afirmiranim stručnjacima. Godine 2012. sklopljen je ugovor prema kojem će izdanja JPS-a distribuirati University of Nebraska Press.

## Vanjske veze
*  Službene stranice Jewish Publication Society
Četrdesetprvi (film, 1956)

***Četrdesetprvi*** () je sovjetski ratni film snimljen 1956. u režiji Grigorija Čuhraja, koji se smatra jednim od klasičnih ostvarenja sovjetske kinematografije.

Temelji se na istoimenom romanu Borisa Lavrenjeva, koji je već bio ekraniziran 1927. kao nijemi film u režiji Jakova Protazanova. Radnja se događa u Centralnoj Aziji za vrijeme ruskog građanskog rata, a protagonistica, čiji lik tumači Izolda Izvickaja je snajperistica Crvene armije koja, sticajem okolnosti, ostane sama sa zarobljenim bjelogardejskim oficirom na pustom otoku usred Aralskog mora te se tokom zajedničkog života u njega zaljubi.

*Četrdesetprvi* je snimljen u doba Hruščovljevog odmrzavanja kada su se u tadašnjem SSSR-u počeli rušiti određeni tabui, odnosno sineasti odmicati od dotadašnjih socrealističkih normi prikaza bliske prošlosti. Usprkos toga, Čuhraj je imao problema da Mosfiljmodobri scenario u kome crvenoarmejka započinje ljubavnu vezu sa "klasnim neprijateljem", ali je na kraju uspio uz lobiranje starijih kolega kao što su Ivan Pirijev i Mihail Rom. Film je s uspjehom prikazan u SSSR, ali i u inozemstvu, a Izvickaja je postala velika zvijezda. Na Kanskom festivalu je dobio posebno priznanje.

## Vanjske veze
*
Jean Tirole

**Jean Marcel Tirole** (9. august 1953 -) je francuski ekonomist, najpoznatiji po radovima na polju industrijske organizacije, teorije igara, bankarstvam financija i psihološke ekonomike.  Tirole je predsjednik odboira Fondacije Jean-Jacques Laffont na Tuluškoj školi ekonomije i naučni direktor Industrijskog instituta za ekonomiku (IDEI) u Toulouseu. Nakon što je diplomirao na École Polytechnique i MIT-u godine 1981,  radio je kao istraživač u École nationale des ponts et chaussées od 1984. U periodu 1984-1991 je predavao ekonomiju na MIT-u. Od 1994. do 1996. je predavao ekonomiju École Polytechnique. Bio je predsjednik Ekonometričkog društva 1998. i Evropskog ekonomskog udruženja 2001.  Još uvijek je vezan uz MIT, gdje predaje kao gostujući predavač, a bio je član "Académie des Sciences morales et politiques" od 2011. Godine 2014. je dobio Nobelovu nagradu za ekomomiju za svoju analizu tržišne moći i regulacije velikih kompanija.

## Vanjske veze
* Personal info and curriculum vitae on the IDEI website
* Biography 
* BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards
University of Texas Press

**University of Texas Press** (akr. **UT Press**) je akademski nakladnik u američkom gradu Austinu. Utemeljen je 1950. kao izdavački odsjek Univerziteta u Teksasu i izdaje djela o humanističkim, društvenim i prirodnim naukama kao što su američke studije, antropologija, arheologija, arhitektura, ekologija, historija umjetnosti, historija, klasične studije, ekologija, film, fotografija, orijentalistika, indijanske studije, umjetnost, te ženske studije. UT Press također se fokusira i na geografiju, historiju, kulturu i umjetnost Teksasa. Ranih 2010-ih UT Press izdavao je oko 100 knjiga i 11 naučnih časopisa godišnje, a tokom šest dekada djelovanja objavio je preko 3000 naslova.

## Naučni časopisi
University of Texas Press izdaje 13 naučnih časopisa:

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice University of Texas Pressa
7. berlinski filmski festival

**Berlinski međunarodni filmski festival 1957.** () je bilo sedmo po redu izdanje Berlinskog filmskog festivala (Berlinale), održano od 21. juna do 2. jula 1957. godine u tadašnjem Zapadnom Berlinu.

Glavnu nagradu - Zlatni medvjed - osvojila je američka sudska drama *[[12 Angry Men (film, 1957)|12 Angry Men]]* u režiji Sidneya Lumeta. Meksički glumac Pedro Infante, koji je nekoliko mjeseci ranije bio poginuo u avionskoj nesreći, dobio je posthumno Srebrni medvjed za najboljeg glumca za naslovnu ulogu filma *[[Tizoc (film)|Tizoc]]*.

Tadašnju Jugoslaviju je na festivalu predstavljao film *[[Nije bilo uzalud]]*.

## Nagrade
Sljedeće nagrade su osvojene na temelju odluke žirija:
* Zlatni medvjed: *[[12 Angry Men (1957 film)|12 Angry Men]]*, rež. Sidney Lumet
* Srebrni medvjed za najboljeg režisera: Mario Monicelli za *[[Fathers and Sons (1957 film)|Padri e figli]]*
* Srebrni medvjed za najbolju glumicu: Yvonne Mitchell u *[[Woman in a Dressing Gown]]*
* Srebrni medvjed za najboljeg glumca: Pedro Infante u *[[Tizoc (film)|Tizoc]]*
* Srebrni medvjed - izvanredna nagrada žirija: *[[Whom God Forgives|Amanecer en Puerta Oscura]]*, rež. José María Forqué
* Srebrni medvjed - izvanredna nagrada žirija: *[[Kabuliwala]]*, rež. Tapan Sinha
* Nagrada FIPRESCI
** *[[Woman in a Dressing Gown]]*, rež. J. Lee Thompson
** poseban spomen: *[[Be Dear to Me]]*, rež. Annelise Hovmand
* Nagrada OCIC 
** *[[12 Angry Men (1957 film)|12 Angry Men]]*, rež. Sidney Lumet
** poseban spomen: *[[Woman in a Dressing Gown]]*, rež. J. Lee Thompson

## Reference

## Vanjske veze
* 7th Berlin International Film Festival 1957
* 1957 Berlin International Film Festival 
* Berlin International Film Festival:1957  at Internet Movie Database
Padri e figli (film, 1957)

***Padri e figli*** () je italijansko-francuska filmska komedija snimljena 1957. u režiji Marija Monicellija. Radnja prikazuje nekoliko italijanskih porodica kojima je zajednički problem generacijski jaz između njenih starijih i mlađih članova. Monicelli je za svoj film na Berlinskom festivalu nagrađen Srebrnim medvjedom za najboljeg režisera.

## Cast
* Vittorio De Sica - Vincenzo Corallo
* Lorella De Luca - Marcella Corallo
* Riccardo Garrone - Carlo Corallo
* Marcello Mastroianni - Cesare
* Fiorella Mari - Rita
* Franco Interlenghi - Guido Blasi
* Antonella Lualdi - Giulia Blasi
* Memmo Carotenuto - Amerigo Santarelli
* Marisa Merlini - Ines Santarelli
* Ruggero Marchi - Vittorio Bacci
* Emma Baron - Missis Bacci
* Gabriele Antonini - Sandro Bacci
* Franco Di Trocchio - Alvaruccio
* Raffaele Pisu - Vezio Bacci
* Franca Gandolfi
* Mario Merlini
* Amerigo Santarelli

## Reference

## Vanjske veze
*
Woman in a Dressing Gown

***Woman in a Dressing Gown*** () je britanski crno-bijeli film snimljen 1957. godine u režiji J. Lee Thompsona. Po žanru je drama, a naslovna protagonistica, čiji lik tumači Yvonne Mitchell, je požrtvovna domaćica koja se suočava da se muž (čiji lik tumači Anthony Quayle) nakon dvadeset godina braka nastoji razvesti od nje kako bi se oženio za svoju mladu i privlačnu kolegicu s posla (čiji lik tumači Sylvia Syms). Woman in a Dressing Gown nije imao uspjeha kod publike, ali su mu zato bili daleko skloniji kritičari. Mitchell je za svoj nastup na berlinskom festivalu dobila Srebrni medvjed za najbolju glumicu.

Godine 1970. je u Jugoslaviji adaptiran u TV dramu pod naslovom *[[Žena u kućnoj haljini]]*.

## Uloge
* Yvonne Mitchell – Amy Preston
* Anthony Quayle – Jim Preston
* Sylvia Syms – Georgie Harlow
* Andrew Ray – Brian Preston
* Carole Lesley – Hilda
* Michael Ripper – Vlasnik zalagaonice
* Nora Gordon – Mrs. Williams
* Marianne Stone – Frizerka
* Olga Lindo – Upravnica
* Harry Locke – Trgovac vinom
* Max Butterfield – Harold
* Roberta Woolley – Christine
* Melvyn Hayes – Prodavač novina
* Cordelia Mitchell – Hildina beba

## Reference

## Vanjske veze
*
University of Pennsylvania Press

**University of Pennsylvania Press** (skr. **Penn Press**) je akademski nakladnik u američkom gradu Philadelphiji. Utemeljen je 26. 3. 1890. kao izdavački odsjek Pensilvanijskog univerziteta i predstavlja jednu od najstarijih izdavačkih kuća u Sjedinjenim Državama. Jedna od prvih izdanih knjiga bila je *The Philadelphia Negro: A Social Study* (1899) od utjecajnog sociologa i borca za prava crnaca W. E. B. Du Boisa. Glavna stručna područja na koje se Penn Press fokusira su američka historija i kultura, antropologija, historija (stari, srednji vijek, renesansa), arhitektura i umjetnost, ljudska prava, judaistika, te politologija. Ranih 2010-ih Penn Press je izdavao oko 120 novih naslova godišnje, dok je u svojoj historiji izdao oko 1500 knjiga.

## Naučni časopisi
University of Pennsylvania Press izdaje 13 naučnih časopisa:

## Reference

## Vanjske veze
*  Službene stranice University of Pennsylvania Pressa
Yvonne Mitchell

**Yvonne Mitchell** (7. jul 1915 &ndash; 24. mart 1979) bila je engleska glumica, najpoznatija po ulici Julije u znamenitoj BBC-voj adaptaciji Orwellovog romana *[[1984 (roman)|1984]]*. Godine 1957. je za naslovnu ulogu u filmu *[[Woman in a Dressing Gown]]* dobila Srebrni medvjed za najbolju glumicu.

## Filmografija
* *[[The Queen of Spades (1949 film)|The Queen of Spades]]* (1949)
* *[[Turn the Key Softly]]* (1953)
* *[[The Divided Heart]]* (1954)
* *[[Escapade (1955 film)|Escapade]]* (1955)
* *[[Yield to the Night]]* (1956)
* *[[Woman in a Dressing Gown]]* (1957)
* *[[Passionate Summer]]* (1958)
* *[[Tiger Bay (film)|Tiger Bay]]* (1959)
* *[[Sapphire (film)|Sapphire]]* (1959)
* *[[Conspiracy of Hearts]]* (1960)
* *[[The Trials of Oscar Wilde]]* (1960)
* *[[Johnny Nobody]]* (1961)
* *[[The Main Attraction (film)|The Main Attraction]]* (1962)
* *[[Genghis Khan (1965 film)|Genghis Khan]]* (1965)
* *The Corpse* (1971)
* *[[The Great Waltz (1972 film)|The Great Waltz]]* (1972)
* *[[Demons of the Mind]]* (1972)
* *[[The Incredible Sarah]]* (1976)

## Izvori

## Vanjske veze
*
*
*
Judaistika

**Judaistika** (iz , prema ) je naučna disciplina koja se bavi proučavanjem jevrejske historije, religije, filozofije, jezika i književnosti. Termin *judaistika* prvi je upotrijebio L. Zunz 1823. godine. Istaknuti stručnjaci koji su pridonijeli razvoju discipline su N. Krochmal na polju književnosti, S. J. Rapoport u sferi historije, S. D. Luzzato u domeni hebrejskog jezika, te A. Berliner, I. Loeb i S. Schechter. Tokom 19. i 20. vijeka na značajnijim univerzitetima u Njemačkoj, Britaniji, Francuskoj i Sjedinjenim Državama utemljene su katedre za judaistiku, a od sredine 20. vijeka također su osnovani jevrejski univerziteti i rabinski seminari u Izraelu. Judaistika je bitno pridonijela prosvjećivanju Jevreja i njihovoj emancipaciji.

## Literatura
* Hrvatska enciklopedija (LZMK): ''Judaistika''
Louis-Mathieu Molé

**Louis-Mathieu Molé** (Pariz, 24. siječnja 1781. – Val-d'Oise, 23. studenog 1855.) je bio francuski političar i državnik koji je u dva navrata obnašao dužnost premijera Francuske.

Iako aktivan sudionik najturbulentnijih godina francuske historije, mladi Molé je u vrijeme Revolucije 1789. bio izvan zemlje, vrativši se tek 1796. godine. U mladosti je napisao djelo *Essais de morale et de politique*, koje će kasnije toliko impresionirati Napoleona da će ga ovaj imenovati u *[[Conseil d'Etat]]* i proglasiti plemićem. Moléovi *Essais* bili su zapravo justifikacija monarhizma tako da je logično da su se isti svidjeli Napoleonu. Molé je kasnije imenovan ministrom pravosuđa, a tokom Bourbonske restauracije je kratko bio ministar mornarice, ali je ubrzo postao oponent režima.

Nakon Julske revolucije 1830. godine, Molé je od 1836. do 1839. bio premijer i ministar vanjskih poslova Louisa-Philippea I. Kao ministar, Molé je učvrstio francusku kontrolu nad Alžirom, našao efikasno rješenje za Belgijsko pitanje te postigao pomirenje u Francskoj. Ipak, njegovo ministarstvo je unatoč svim uspjesima bilo na meti kritika zbog pretjerane privrženosti kralju. U jeku tenzija, Louis-Philippe je raspustio Zastupnički dom i sazvao nove izbore koji nisu doveli do drastičnih promjena. Unatoč takvom ishodu izbora, Molé je 31. ožujka 1839. podnio ostavku te se vratio u Zastupnički dom. Sljedeće godine primljen je u *[[Académie française]]*, ali njegova politička aktivnost postaje sve pasivnija. Ipak, nakon što je François Guizot 23. veljače 1848. godine podnio ostavku na samom početku nove revolucije, kralj je postavio Moléa za premijera, ali njegov je mandat trajao samo jedan dan; Molé, naime, nije uspio sastaviti kabinet, a Julska Monarhija je ubrzo srušena u revoluciji.

Tokom Druge Republike, Molé je bio zastupnik desnice u Zakonodavnoj skupštini do 1851. godine. Nakon puča Napoleona III iste godine, Molé se povukao iz javnog života. Umro je 23. studenog 1855. na obiteljskom imanju.
Toant

**Toant** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin Andremona i Enejeve Gorge, te jedan od ahejskih junaka koji su se borili u trojanskom ratu.

## Mitologija
Toant je bio jedan od nekadašnjih prosaca lepe Helene i pod Troju je došao sa četrdeset brodova iz Etolije, što je bio jedan od većih grčkih kontingenata. Prema *[[Ilijada|Ilijadi]]*, Toant je na mesto vođe Etolaca došao zahvaljujući tome što je prethodna vladajuća dinastija, kojoj su pripadali Enej i Meleagar, izumrla, pa je vlast prešla na njega. Toant je bio među devet dobrovoljaca koji su se javili da se bore u dvoboju sa Hektorom, ali je u žrebu izgubio od Velikog Ajanta. U ratu se Toant isticao ne samo hrabrošću, nego i rečitošću. Na jednom mestu u *Ilijadi* Posejdon Toantovim glasom podstiče Idomeneja da spreči Trojance pod vodstvom Hektora, koji je upravo ubio Posejdonovog unuka, da potisnu Ahejce. Kasnije, kad se Hektor probio do grčkih brodova i Trojanci počeli snažno pritiskati Ahejce, Toant savetuje najbolje grčke junake da se suprotstave Hektoru i Trojancima kako bi omogućili ostatku helenskih snaga da se povuku na sigurno. U Vergilijevoj *[[Eneida|Eneidi]]* Eneja spominje Toanta među grčkim ratnicima koji su se sakrili u trojanskom konju.

Neki kažu da je Odisej, kad ga je Neoptolem prognao s Itake, došao Toantu i oženio se njegovom kćerkom, koja mu je rodila sina Leontofona.

## Reference

## Literatura
*
*
Tizoc (film)

***Tizoc*** je meksički igrani film snimljen 1957. godine u režiji Ismaela Rodrígueza, poznat kao jedan od prvih meksičkih filmova u boji, ali i kao posljednje ostvarenje u filmografiji velike filmske zvijezde Pedra Infantea. Po žanru je drama, a Infante u njemu tumači naslovni lik Indijanca u državi Oaxaca koji se beznadno zaljubi u lijepu kreolsku ženu koju tumači María Félix. Infante je nedugo prije premijere filma poginuo u avionskoj nesreći. Nakon što je film prikazan na berlinskom filmskom festivalu, Infante je posthumno osvojio Srebrni medvjed za najboljeg glumca.

## Uloge
* Pedro Infante - Tizoc
* María Félix - María
* Alicia del Lago - Machinza
* Eduardo Fajardo - Arturo
* Julio Aldama - Nicuil
* Andrés Soler - Fray Bernardo
* Carlos Orellana - Don Pancho García
* Miguel Arenas - Don Enrique del Olmo
*Manuel Arvide - Cosijope
*Guillermo Bravo Sosa - Vrač
* Polo Ramos
* Paco Crow - Plesač

## Reference

## Vanjske veze
*
Toant (tauridski kralj)

**Toant** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin Dionisa i Arijadne, kćerke kritskog kralja Minoja. S druge strane, neki kažu da je Toant, kao i njegov brat Enopion, bio Tezejev sin.

## Mitologija
Radamant, ujak Arijadnin, ostavio je Toantu vlast nad ostrvom Lemnom. Međutim, kad su Lemnjanke poubijale sve muškarce na ostrvu, Toantova kći Hipsipila spasila je oca tako što ga je stavila na neki splav i porinula ga u Egejsko more. More ga je dovelo do ostrva Enoje kod Eubeje, gde mu je tamošnja nimfa, koja se takođe zvala Enoja, rodila sina Sikina, koji je kasnije to ostrvo po sebi nazvao Sikin. Toant je naposletku stigao do Tauride (današnjeg Krima), gde je postao kralj i gde je Artemida postavila Agamemnonovu kćerku Ifigeniju za sveštenicu u svom hramu.

U Euripidovoj tragediji *[[Ifigenija na Tauridi]]* priča se o tome kako je, dok je Ifigenija tamo služila kao Artemidina sveštenica, njen brat Orest skovao, na savet proročišta, plan da se dokopa tauridske kultne statue Artemide, za koju se verovalo da je u davnini pala s neba, i da je prenese u Atiku. Kad je Orest, u pratnji Pilada, stigao u Tauridu, tamošnji su ga stanovnici, prema svojim običajima, želeli žrtvovati u Artemidinu hramu. No, Ifigenija je prepoznala svog brata, pa su njih dvoje stali razmišljati o tome kako da pobegnu. Orest je hteo da ubije kralja Toanta, no Ifigenija mu je predložila da prevare kralja. Ifigenija se sastala s kraljem i rekla mu da je kultni kip ukaljan zločinom matricida, odnosno da se lik boginje okrenuo i zatvorio oči. Toant joj je poverovao i dopustio joj da Oresta i Pilada očisti od greha, i to u samoći. Tako su Ifigenija, Orest i Pilad, sa svim grčkim robovima i uz pomoć boginje Atene pobegli s Tauride. Istog trenutka glasnik je obavestio o ovome Toanta, koji je odmah poslao svoje ljude u poteru za njima. U tom trenutku intervenisala je Atena i nagovorila ga da ih pusti da odu. Toanta je naposletku ubio Hris, sin Hriseidin i Agamemnonov.

U starijem predanju Toant, otac Hipsipilin, i Toant, tauridski kralj, bili su dve odvojene ličnosti, od kojih je ovaj drugi smatran sinom Boristena, rečnog boga reke na krajnjem severu grčkog sveta koja se danas zove Dnjepar. Verovatno je tek kod kasnijih autora, kao što su Higin i Valerije Flak, došlo do konačnog spajanja ove dve ličnosti u jednog Toanta.

## Reference

## Literatura
*
*
*
Toant (korintski kralj)

**Toant** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin korintskog kralja Ornita (ili Ornitiona), unuk Sizifov, brat Fokov i rođak Belerofontov. Prema Pausaniji, Toant je na korintskom prestolu nasledio svog oca, a Fok je napustiozavičaj i na čelu kolonista osnovao Titoreju u Fokidi. Toant je imao sina Damofonta, ovaj sina Propoda, a ovaj sinove Doridu i Hijantidu. Za vreme kraljevanja ove dvojice Dorani su, pod vodstvom Aleta, napali Korint i preuzeli ga od Sizifovih potomaka.

## Reference

## Literatura
*
*
Toant (razvrstavanje)

**Toant** () ime je više ličnosti u grčkoj mitologiji.

*Toant, jedan od ahejskih vođa u trojanskom ratu.
*Toant (kralj Tauride), sin Dionisov i otac Hipsipilin.
*Toant, sin Jasona i Hipsipile, unuk tauridskog Toanta, brat blizanac Eunejev. Učestvovao je u utrci kolima na pogrebnim igrama prirećenim u Ofeltovu čast. 
*Toant (kralj Korinta), unuk Sizifov.
*Toant, sin Ikarijev i Peribejin, brat Penelopin.
*Toant, Trojanac koga je ubio Menelaj.
*Toant, jedan od Enejinih pratilaca, koga je ubio Hales.
*Toant iz Dulihija, jedan od Penelopinih prosaca.
*Toant, jedan od branilaca Tebe tokom pohoda Sedmorice protiv Tebe; ubio ga je Tidej.
*Toant iz Atine, brat Eunejev i Soloisov.
*Toant, sin Gejin, jedan od giganata, poznat i pod imenon Toont, koga su, zajedno s Agrijem, tokom gigantomahije ubile Mojre bronzanim ili mesinganim tučkovima.

## Reference

## Literatura
*
*
Podark

**Podark** ili **Podarko** () ime je nekoliko ličnosti u grčkoj mitologiji.

***Podark** je bio sin Ifiklov i brat Protesilajev. U Homerovoj *[[Ilijada|Ilijadi]]* za Podarka i Protesilaja kaže se da su bili među nekadašnjim Heleninim proscima te stoga obavezni braniti bračna prava njenog supruga, Menelaja, kad ju je Paris oteo i odveo u Troju. Kad je Protesilaj pao od Hektorove ruke, Podark je u nastavku trojanskog rata predvodio Tesalce iz Filake. Prema Kvintu Smirnjaninu, Podark je ubio Amazonku Kloniju, a sam je pao od ruke Pentesileje, amazonske kraljice.
***Podark** je, prema Pseudo-Apolodorovoj *[[Biblioteka (Pseudo-Apolodor)|Biblioteci]]*, bilo izvorno ime trojanskog kralja Prijama. Nazvan je Prijamom kad ga je sestra Hesiona otkupila od Herakla svojim velom.
***Podark** je bio Ahilejev nadimak i značio je "onaj koji ima Arkina krila" (dakle, "brzi"), jer je od svoje majke Tetide dobio na dar krila titanke Arke.
***Podark** je bio božanski konj, sin Boreje i harpije Sitonije, koga je Boreja kasnije poklonio Erehteju. Vukao je Toantova kola na pogrebnim igrama priređenim u Ofeltovu čast.

## Reference

## Literatura
*
*
Berghahn Books

**Berghahn Books** je američki akademski nakladnik sa sjedištem u New Yorku i podružnicom u engleskom gradu Oxfordu. Osnovan je 1994. od strane M. Berghahn i bavi se izdavanjem djela humanističke i društvene tematike, s fokusom na antropologiju, evropsku historiju, politologiju, te filmske studije. Ranih 2010-ih Berghahn Books izdavao je približno 100 knjiga godišnje i surađivao je s distributerima u Sjedinjenim Državama, Ujedinjenom Kraljevstvu, Irskoj, Indiji, Australiji, Novom Zelandu i Južnoafričkoj Republici.

## Naučni časopisi
Berghahn Books izdaje dvadesetak naučnih časopisa:

## Vanjske veze
*  Službene stranice Berghahn Booksa
Victor de Broglie (1785–1870)

**Achille-Léonce-Victor-Charles, 3. vojvoda de Broglie** (Pariz, 28. studenog 1785. – Pariz, 25. siječnja 1870.) je bio francuski političar i diplomat, u dva navrata premijer Francuske tokom režima Julske Monarhije. Blizak liberalnim doktrinarima, koji su kasnije postali dio orleanista, de Broglie se tokom cijele političke karijere borio protiv reakcionalnih rojalista te je ostao zapamćen kao jedan od ključnih političara svoje epohe.

Njegova politička karijera započinje još za Prvog Carstva, preciznije 1809. godine, kada ga Napoleon I imenuje članom *[[Conseil d'Etat]]a* te ga šalje na diplomatske misije u razne zamlje u svojstvu atašea. Iako blizak Napoleonu, de Broglie je "preživio" Restauraciju te je već nakon prvog Napoleonovog pada postao zastupnik u Domu perova pod Louisom XVIII. Tamo je ostao i nakon Stotinu dana te je ostao upamćen po svojoj gorljivoj obrani maršala Neyja. Iako je Ney na kraju strijeljan, što i danas ostaje kontroverzna presuda, de Broglie je, jedini u Domu perova, otvoreno govorio u Neyjevu obranu i glasovao protiv pogubljenja. U periodu Restauracije, de Broglie je bio istaknuti član liberalnih doktrinara te je sudjelovao u izradi liberalnih zakona o medijima usvojenima za Louisa XVIII. Godine 1826. javno napada zakone o primogenituri koji su sprečavali jednaku distribuciju ostavštine među nasljednicima.

Nakon Julske revolucije, de Broglie je isprva kratko bio ministar obrazovanja, a kasnije ministar vanjskih poslova, a uz sve to je bio i prvi premijer Julske Monarhije. Glavnina njegovih napora bila je usmjerena prema izgradnji prijateljskih odnosa između Francuske i Velike Britanije. Njegov prvi premijerski mandat trajao je tek nekoliko mjeseci. Godine 1834. se povlači iz politike, no vraća se već u ožujku 1835. godine, kada ponovo postaje premijer. Jedan od prvih poteza bila je ratifikacija ugovora sa Sjedinjenim Državama, što mu nije uspjelo u prvom mandatu, ali i donošenje strogih zakona o ograničenju slobode tiska. Nakon poraza njegove porezne reforme, u veljači 1836. podnosi ostavku. De Broglie je van političkih zbivanja bio sve do 1848. godine, mada je tokom 1847. bio ambasador u Londonu.

Revolucija 1848. godine teško je pogodila vojvodu de Brogliea, koji ju je smatrao uništenjem načela vladavine parlamenta. Ipak, ponovo se vratio u parlament kao predstavnik konzervativaca. U Skupštini, de Broglie se borio kako protiv socijalista tako i protiv potencijalne autokracije, čiji je dolazak predvidio. Nakon što je Napoleon III izvršio državni udar i proglasio se carem, de Broglie je postao jedan od njegovih najglasnijih protivnika. Ipak, upravo je za Drugog Carstva postao član *[[Académie française]]*.

Posljednjih 20 godina svog života posvetio je isključivo pisanju i filozofiji, ostavivši za sobom velik broj djela, od kojih je, istina, tiskan tek mali broj. Umro je 25. siječnja 1870. godine u Parizu.
Amin Maalouf

**Amin Maalouf** (Bejrut, 25. 2. 1949.) libanonski je romanopisac i esejist, koji živi i radi u Francuskoj. Dobitnik je nagrade Prix Goncourt za roman *Le Rocher de Tanios* (nije preveden na srpskohrvatski). Uglavnom se bavi odnosima između kršćanskog i islamskog svijeta. Piše na francuskom jeziku.

## Biografija
Rođen je kao drugo od četvero djece od obitelji koja je potjecala iz planinskog sela Ain al-Kabu. Otac mu je bio grkokatolik, a majka Maronitkinja. Pohađao je francusku jezuitsku školu, te studirao sociologiju na Francuskom univerzitetu u Bejrutu. Nakon Libanonskog građanskog rata 1975., preselio se u Pariz, u kojem i danas živi i radi.

## Djela na srpskohrvatskom jeziku
* *Lav Afrički* (roman, August Cesarec, Zagreb, 1990.)
* *U ime identiteta - Nasilje i potreba za pripadnošću* (eseji, Ptolomej, Zagreb, 2002.)
* *Kršćanski barbari u Svetoj zemlji* (eseji, Izvori, Zagreb, 2002.)
* *Baldassarova odiseja* (roman, Mozaik knjiga, Zagreb, 2005.)

## Ostala poznatija djela
* *Samarcande* (1988.)
* *Le premier siècle après Béatrice* (1992.)
* *Le Rocher de Tanios*  (1993.)
* *Le Périple de Baldassare* (2000.)

## Vanjske veze
* Blog  
* Službena stranica
Saqi Books

**Saqi Books** je britanski nezavisni akademski nakladnik sa sjedištem u Londonu. Osnovan je 1983. godine od strane M. Gusub, spisateljice i aktivistice libanonskog maronitskog porijekla. Izdavačka kuća fokusira se na stručna djela o Sjevernoj Africi i Jugozapadnoj Aziji, s naglaskom na arapsku kulturu, historiju, politiku, književnost i umjetnost. Saqi Books objavio je djela brojnih eminentnih autora različitih disciplina, među kojima su A. Maluf, F. Mernisi, R. Husni, D. L. Newman, N. Awde, P. Samano i A. Šiblak. Godine 2005. osnovan je izdavački ogranak *Telegram* za fikciju, a 2012. *Westbourne Press* za djela o globalnim temama. Saqi Books je osvajač više nagrada i priznanja kao što su *Arab British Culture and Society Award* (2008.), *British Book Industry Award for Diversity in Literature* (2009.) i *IPG Diversity Award* (2013.).

## Izvori

## Vanjske veze
*  Službene stranice Saqi Booksa
Rage Against the Machine

**Rage Against the Machine** (IPA: /reɪʤ əˈgenst ðə məˈʃiːn/, ponekad skraćeno **RATM** ili samo **Rage**) je američki rock bend oformljen u Los Angelesu 1991. Postavu benda, nepromenjenu od nastanka, čine pevač Zack de la Rocha, gitarista Tom Morello, basista Tim Commerford i bubnjar Brad Wilk.

## Diskografija
### Albumi
*Rage Against the Machine (1992.)
*Evil Empire (1996.)
*Live & Rare (1998.)
*The Battle of Los Angeles (1999.)
*Renegades (2000.)
*Live at the Grand Olympic Auditorium (2003.)

### DVD
*Rage Against the Machine (1998.)
*The Battle of Mexico City (2001.)
*Live at the Grand Olympic Auditorium (2003.)

## Reference

## Vanjske veze

* Službena stranica benda
Siti Mukrime Hatun

**Sultanija Siti Mukrime** ili *Mukrime Hatun* (1435–1467) bila je žena osmanskog sultana Mehmeda II, a prava majka sultana Bajazita II i njegovog brata Mustafe i sestre Pertevnijal. Porodica Bila je kćerka Sulejman bega,šestog vladara Dulkadir države.Njen brak je bio savez između Osmanskog carstva i ove države.Rođena je je u Dulkadiru,kao princeza.Udala se za sultana Mehmeta II u dobi od četrnaest godina,15.decembra 1449 u Jedrenu.Njena tetka Emine hatun bila je kćerka Nasredin Muhamed bega,petog vladara Dulkadira,i žena sultana Murata,oca sultana Mehmeta II.Druga tetka je bila udata za ostarelog Mamluk sultana u Kairu.Unuka njenog oca,Ajše hatun bila je udata za sultana Bajazita II,kasnije maćeha ili po nekim izvorima majka Selima I.Sulejman beg je bio opisan kao debeo čovjek,ali kao i vješt konjanik i vlasnik veličanstvenih štala,znatne vojske hrabrih,odanih turskih muškaraca,i bio je basnoslovno bogat.Vizantijski hroničar je bio uvjeren,ne bez razloga,da je jedan od glavnih sultanovih motiva za ovaj brak bio da se dobije saveznik protiv neprijatelja. Brak Kada je Mehmet napunio sedamnaest,njegov otac je odlučio da treba da se oženi u političke svrhe.Sultanov izbor je pao na bogate i lijepe kćeri Sulejman bega.U zimu 1448.-1449.godine,Murat je pozvao Halil pašu i obavijestio ga o bračnim planovima za njegovog sina Mehmeta.Halil paša je svesrdno odobrio sultanov plan.Žena Hizir paše,guvernera Amasije je poslata u Elbistan da izabere mladu u skladu sa drevnim običajima.Njen izbor je pao na Siti hatun,najljepšu od svih kćeri.Poljubila joj je oči i stavila vjerenički prsten na ruku.Kasnije iste godine,u pratnji Saruk paše,sultanovog favorizavonog savjetnika u porodičnim stvarima, vratila se u Elbistan da odvede mladu u Bursu.Najugledniji plemići su pratili mladu djevojku preko planina do bivšeg Otomanskog kapitala Bursa , gdje su sudije i šeici iz vjerskih razloga došli da je upoznaju u svečanoj procesiji , a zatim nastavili dalje preko Dardanele . Svadba je održana ubrzo te se slavilo s velikom pompom za tri mjeseca . Održane su popularne svečanosti svih vrsta i takmičenja iz poezije . Mladoženja , koga nisu konsultovali za izbor mlade , vratio se sa njom u Manisa odmah nakon proslave . Navodno , cijeli aranžman nije bio po Mehmetovom ukusu . Smrt i ukop Mnogo vremena poslije, Sitti Hatun je otišla u Edirne , gdje je živjela usamljena i napuštena , do kraja aprila 1647 . Njena nećakinja Ajša , u predanos Dugo nakon Mehmed je skinuo suda u Istanbul , Sitti Hatun ostala iza Edirne , gdje je živjela , usamljena i napustio , do kraja aprila 1647,kada je umrla . Njena nećakinja Ajša , u predanosti joj je završila džamiju koja nosi njeno ime i pored koje počiva pod otvorenim nebom u grobu sada potpuno zapuštenom . Dva napukla nadgrobna spomenika su uklonjena iz grmlja i premještena u gradski muzej . Prema drugim izvorima grob joj se nalazi u Muradiye Complex , Bursa .
Amanecer en puerta oscura

***Amanecer en puerta oscura*** (), također poznat i pod naslovom ***Il bandito della Sierra Morena*** (), je špansko-italijanski igrani film snimljen 1957. u režiji Joséa Maríje Forquéa, poznat kao jedno od prvih ostvarenja španske kinematografije u boji. Po žanru je kombinacije dramskog i akcionog filma, a radnja je smještena u andaluzijska brda tokom 19. vijeka i prikazuje grupu ljudi koji su sticajem okolnosti otišli u odmetnike, te, dok ih proganja Civilna garda, pokušavaju naći put da emigriraju u Ameriku. *Amanecer en puerta oscura* je predstavljao jedan od prvih filmova u kome je glavnu ulogu tumačio Francisco Rabal, koji će kasnije postati jedan od najvećih španskih glumaca 20. vijeka. Film je prikazan na berlinskom festivalu gdje je dobio specijalnu nagradu žirija.

## Uloge
* Francisco Rabal - Juan Cuenca
* Luis Peña - Andrés
* Alberto Farnese - Pedro
* Isabel de Pomés - Rosario
* Luisella Boni
* José Marco Davó - (kao Marco Davo)
* José Sepúlveda
* Barta Barri - (kao Barta Barry)
* Josefina Serratosa
* Santiago Rivero
* Ricardo Canales
* Antonio Puga
* Valeriano Andrés
* Rafael Calvo Revilla
* Alfonso Muñoz
* Salvador Soler Marí
* Casimiro Hurtado
* Adela Carboné

## Vanjske veze
*
Kabuliwala

***Kabuliwala*** ()  je indijski crno-bijeli film na bengalskom jeziku snimljen u režiji Tapana Sinhe i premijerno prikazan početkom 1957. godine. Predstavlja adaptaciju istoimene priče Rabindranatha Tagorea. Naslovni lik, koji tumači Chhabi Biswas, je trgovac voćem iz Kabula koji dolazi u Calcuttu te postane zamjenski otac lokalnoj djevojčici. Kabuliwala je dobila niz prestižnih nagrada, uključujući specijalno priznanje žirija na berlinskom filmskom festivalu.

## Uloge

* Chhabi Biswas    ...     Rehmat
* Tinku   ...     Mini
* Radhamohan Bhattacharya    ...     Otac djevojčice
* Manju Dey    ...     Majka djevojčice
* Jiben Bose    ...     Tamničar
* Asha Devi    ...     Sobarica
* Kali Banerjee
* Jahar Ray
* Nripati Chatterjee

## Reference

## Vanjske veze

* 
* Kabuliwala (1956) detailed info at www.upperstall.com
*  Kabuliwala by Rabindranath Tagore Translation
Ingen tid til kærtegn

***Ingen tid til kærtegn*** () je danski crno-bijeli film snimljen 1957. godine u režiji Annelise Hovmand. Protagonistica, koju tumači Eva Cohn je djevojčica koju roditelji - slavna glumica i poslovni čovjek - zapostavljaju radi karijere, te koja usamljenost nastoji nadoknaditi odlaskom u vlastiti svijet mašte. *Ingen tid til kærtegn* je osvojio dansku nacionalnu nagradu Bodil za najbolji film, kao i Nagradu FIPRESCI na berlinskom filmskom festivalu.

## Cast
* Eva Cohn - Lene
* Lily Weiding - Mor - Skuespillerinde Maria Lehmann
* Hans Kurt - Far - Direktør Mogens Vestergaard
* Jørgen Reenberg - Lærer Harting
* Yvonne Petersen - Anne
* Annelise Jacobsen - Frk. Sørensen
* Johannes Marott - Viggo
* Gerda Madsen - kolonialforretningsejer Fru. Jørgensen
* Karen Berg - Teaterdirektør
* Betty Helsengreen - Bondekone
* Evald Gunnarsen - Erik
* Grethe Paaske - Erik's mor
* Preben Lerdorff Rye - Erik's far
* Bent Christensen - Veninden Fru Jørgensen
* Mimi Heinrich - Gårmandsdatter

## Reference

## Vanjske veze
*
Palača Tuileries

**Palača Tuileries** je bila kraljevska i carska palača u Parizu koja se nalazila na desnoj obali rijeke Seine. Palača je bila uobičajeno sjedište većine francuskih vladara, od Henrija IV do Napoleona III sve do 23. maja 1871., kada je spaljena od strane vlasti Pariške komune. 

Izgradnja palače počela je 1564. godine, a postepeno je dograđivana tokom narednih stoljeća sve dok njezina impresivna fasada od 266 metara konačno nije zatvorila zapadni kraj dvorišta palače Louvre. Otkako je palača uništena, ta je strana Louvrea ostala otvorena, a bivša lokacija palače sada predstavlja istočni kraj Parka Tuileries.
Francuska revolucija 1848.

**Francuska revolucija 1848.** godine, znana još i kao **Februarska revolucija** (fr. *révolution de Février*), bila je treća po redu velika revolucija u Francuskoj te jedna od brojnih revolucija koje su pogodile Europu u događaju znanom kao Proljeće naroda. Februarska revolucija dovela je do rušenja Julske Monarhije i uspostave Druge Republike.

Do 1848. godine, velik dio europskog puka bio je nezadovoljan svojim vladarima, tražeći veću participaciju u državnoj politici. Uz političke probleme, velike poteškoće predstavljali su nedostatak radnih mjesta i sve veća glad među europskim pukom. Sjetivši se Francuske revolucije 1789. godine, europski narodi su 1848. godine pronašli moguću soluciju svojim problemima i ta je reakcija dovela do Proljeća naroda.

Revolucija u Francuskoj započela je 23. veljače 1848. godine. Direktan povod za revoluciju bila je zabrana pariških banketa u siječnju 1848. godine od strane premijera Françoisa Guizota. Dakako, revolucija je bila posljedica godinama akumuliranog nezadovoljstva kraljevom politikom, ali je Guizotov potez bio kap koja je prelila čašu. Na dan revolucije, Guizot je podnio ostavku, a kraljev pokušaj da Louis-Mathieu Molé sastavi vladu je neslavno propao. Sljedećega dana, Louis-Philippe I je svrgnut i Julska Monarhija je u konačnici dokinuta. Pod pritiskom rulje, Zastupnički dom izabrao je privremenu upravu u čije je ime pjesnik Alphonse de Lamartine proglasio Drugu Republiku. Ipak, nova vlada je u narednim mjesecima skrenula u konzervativne vode i na taj način revitalizirala srušenu politiku Julske Monarhije. To je dovelo do novog vala nezadovoljstva koji je 23. lipnja 1848. godine doveo do novog ustanka u Parizu znanog kao Dani juna. Ustanak su predvodili nezadovoljni pariški radnici, ogorčeni konzervativnom politikom republikanskog vodstva, no isti je propao i ostao zapamćen kao veliko krvoproliće. Zapovjednik Nacionalne garde koja je ugušila ustanak bio je Louis Eugène Cavaignac.

Ipak, lipanjsi ustanak imao je pozitivne posljedice tako da će Francuska u studenom dobiti izrazito demokratski ustav. Isto tako, revolucija je izrodila "pravo na rad" (*droit au travail*) kao i dovela do formiranja Nacionalnih radionica za nezaposlene, koje su bile direktna posljedica djelovanja socijalista koje je predvodio Louis Blanc.

Revolucija je završena početkom prosinca 1848. godine, a ubrzo nakon su održani i predsjednički izbori na kojima je pobijedio Louis Bonaparte. Ipak, ni Druga Republika nije bila dugoga vijeka. Četiri godine od svog izbora za predsjednika, Bonaparte je izveo državni udar i proglasio se carem, čime je Drugu Republiku zamijenilo Drugo Carstvo.
George III od Velike Britanije

**George III.** rođen kao **Georg Wilhelm Friedrich** (London, 4. jun 1738. - Windsor, Berkshire, 29. januar 1820.), bio je kralj Velike Britanije i Irske od 1760. do ujedinjenja dvije kraljevine 1801., a nakon tog kralj Ujedinjenog Kraljevstva Velike Britanije i Irske do svoje smrti.

Usto je bio i knez izbornik Elektorata Hannover od 1760. do 1814. a nakon tog i kralj te male kraljevine do 1820. godine. On je bio treći monarh iz njemačke dinastije Hanover i prvi od njih koji je rođen na tlu Velike Britanije.

Za njegove vladavine je Britanija izrasla u imperiju, pobijedivši u Sedmogodišnjem ratu, ali je izgubila sve svoje sjevernoameričke kolonije, na kraju je nakon Napoleonskih ratova izrasla u vodeću evropsku silu.

Tokom posljednjih godina svog života, od 1811. bio je na mahove psihički bolestan, tako da je umjesto njega vladao kao regent njegov sin budući kralj George IV.

## Biografija
Georg III rođen je kao sin Friedricha Ludwiga, Princa od Walesa i princeze Auguste od Saxe-Gotha. Od svojih roditelja i njihovog okruženja, još kao mali upio je nerazumnu odbojnost prema svom djedu, kralju Georgu II, i njegovoj politici. George je bio jako osjećajno dijete, ali usporenog mentalnog razvoja, tako da je ostavljao apatični dojam, naučio se pravilno čitati tek sa jedanaest godina. Njegov život obilježila je njegova ljubav za svoju užu porodicu.

Georgu je bilo samo 12 godina kad mu  je umro otac, ostavljajući mu tron u nasljedstvo, pa ga je djed nakon tri tjedna proglasio Princom od Walesa i počeo pripremati za ulogu monarha, koju je preuzeo sa 22 godine. Kako nije imao baš previše samopouzdanja, i mislio da nema dovoljno znanja za taj posao, koristio se savjetima svog mentora Johna Stuarta, koji mu je jedno vrijeme bio i premijer. Njega je čak pitao za savjet 1761. da li se smije oženiti sa njemačkom protestanskom princezom, jer se ionako mora oženiti. Kad mu je on to odobrio vjenčao se 8. septembra 1761. sa Charlottom Sophiom od 
Mecklenburg-Strelitza.

Iako je taj brak bio sklopljen po službenoj dužnosti, potrajao je punih 50 godina i bio vrlo uzoran. Georg i Charlotte izrodili su u tom braku petnaestero djece, devet sinova i šest kćeri. Charlotte je uz to svojom smirenošću i snagom karaktera, bila njegov pouzdani oslonac i savjetnik u državničkim poslovima.

George je bio potencijalno bolji političar od Johna Stuarta, jer je bio uporan, a vremenom je nakupio i potrebno životno iskustvo, ali on to nije ni sam znao kad je ubačen u vrtlog politike 1760. i Sedmogodišnji rat (1756. - 1763.), između Velike Britanije i Prusije na jednoj strani i Francuske, Austrije i Rusije na drugoj strani, jer je u to vrijeme 
precjenjivao znanje i sposobnost svog mentora. 
Stuart mu je usadio ljubav prema botanici, tako da se čitav život bavio presađivanjem sadnica u vrtu svoje rezidencije Buckinghamske palače koju je kupio 1761. kao manju kuću za smještaj svoje velike porodice.

Njegov drugi veliki interes bila je umjetnost, poznat je po tome što je 1768. osnovao Kraljevsku umjetničku akademiju.

## Reference

## Vanjske veze

* ''George III'' na portalu Encyclopædia Britannica
Princ od Walesa

**Princ od Walesa** (engleski: *Prince of Wales*) prevedeno  *[[Knežević]] od [[Wales]]a* je titula rezervirana za prijestonasljednika
britanske krune.

Današnji Princ od Walesa je William, 
stariji sin kralja Charlesa III koji je osim britanskog prijestolonasljednik i u 15 komonveltskih kraljevstava.

## Historija i karakteristike
Titula datira od 1301. kad je Edward I te godine dodjelio tu titulu svom sinu Edvardu II, 
nakon što je zauzeo Wales i 1283. ubio njihovog posljednjeg princa Davida III.
Od tad najveći dio (iako ne i svi)  najstarijih sinova engleskih monarha nosi tu titulu. Nju osobno dodjeljuje sam suveren, a 
primatelj je nosi sve dok i on sam ne postane monarh.

Formalno Princ od Walesa nema nikakvu službenu javnu ulogu ili odgovornost, ali sudjeluje u brojnim protokolarnim događajima, od 
posjeta stranim zemljama do primanja kojekakvih delegacija.
## Reference

## Vanjske veze

* Prince of Wales (na portalu Encyclopædia Britannica) 
* Službene stranice Princa od Walesa
Grozni

**Grozni** je glavni grad Čečenske republike u Rusiji. Grad leži na rijeci Sunža. Prema popisu stanovništva iz 2002, u gradu je živjelo 210.720 ljudi.

Za vrijeme nezavisnosti Čečenije, odnosno tada Ičkerije, 1996. godine, grad je nosio naziv **Džohar** pod prvom predsjedniku Čečenije Džoharu Dudajevu. Bitka za Grozni (1999.-2000.) teško je razorila grad, ali je on nakon drugog čečenskog rata obnovljen. 2005. godine čečenski parlament je predložio promjenu naziva grada u **Ahmadkala** po Ahmadu Kadirovu, ali je taj prijedlog odbijen.

## Kontroverze oko imena
Čečeni koji ne priznaju rusku vlast i bore se za neavisnost zovu grad Džovkar Gala, Džokar ili Džohar (čečenski: Джовхар-ГІала) po prvom predsjedniku Čečenske Republike Ičkerije Džoharu Dudajevu.

Decembra 2005. čečenski parlament se obratio vlastima Rusije sa molbom da promijene ime Grozni u Ahmadkala. Ovaj zahjtev je objašnjen željom da se zaboravi na tamne stranice čečenske historije. Novo ime je trebalo da podsjeća na u atentatu ubijenog predsjednika Ahmada Kadirova. Aktuelni premijer Čečenije Ramzan Kadirov (ujedno i sin poginulog Ahmada) odbio je ovaj prijedlog.

## Klima
Grozni ima semiaridnu klimu (polupustinjsku) sa toplim ljetima i hladnim zimama.

## Vanjske veze

*Službene stranice
Bombardiranje Katir-Jurta

**Bombardiranje Katir-Jurta** je incident koji se zbio za vrijeme drugog čečenskog rata kada su ruske oružane snage 4.2. 2000. nesrazmjerno bombardirali i ubili čečenske civile u selu Katir-Jurtu u Čečeniji, uključujući i izbjeglički konvoj sa bijelim zastavama. Broj ubijenih se procjenjuje na između 170 i 363. Rusija je navela da je bombardiranjem sela pokušala "spriječiti povlačenje čečenskih boraca iz Groznog". Organizacije za zaštitu ljudskih prava ovaj događaj nazivaju ruskim ratnim zločinom.

Prilikom bitke za Grozni, kako bi izmamila čečenske borce van iz Groznog, ruska vojska im je dala do znanja da su mogući sigurnosni koridori za napuštanje grada. Borci su ruskoj vojsci platili za ovu informaciju i za siguran prolaz. Na putu prema planinskom jugu, čečenski borci su ušli u selo Katir-Jurt, oko 35&nbsp;km jugozapadno od Groznog. U selu je bilo 25.000 ljudi, uključujući 15.000 raseljenih osoba. Oko 3.000 boraca je ušlo u selo 4.2. Kasnije tog dana, ruski borbeni zrakoplovi su bombardirali selo. Iako su borci tada napustili selo, bombardiranje je nastavljeno. Iduća tri dana, velik broj civila je ubijen a velik dio sela uništen. Ruska vojska je blokirala selo i tako spriječila velik dio civila da napusti mjesto bombardiranja. Katir-Jurt je trebalo biti selo u "sigurnoj zoni". Prilikom bombardiranja, korištene su "vakuum bombe".

Novinar Guardiana, John Sweeney, je optužio Vladimira Putina da je "odgovoran za jedno od najbarbarskijih zvjerstava od Drugog svjetkog rata".

## presuda Europskog suda za ljudska prava

24.2. 2005., Europski sud za ljudska prava (ECHR) je u presudi zaključio da je Rusija kriva za smrt civila u Katir-Jurtu.

Amnesty International je kritizirao rusku vladu zbog sustavnog neuspjeha da pokrene bilo kakvu istragu povodom ove i drugih presuda koje se odnose na ratne zločine u drugom čečenskom ratu.

## Povezano
*Balistički napad na Grozni 1999.
*Masakr u Alkan-Jurtu
*Bombardiranje Elistanža

## Izvori
Masakr u Alkan-Jurtu

**Masakr u Alkan-Jurtu** je bio ratni zločin kojeg su izvršili pripadnici Ruske vojske od 1. do 18.12. 1999. kada su ubili čečenske civile u Alkan-Jurtu, u Čečeniji tijekom Drugog čečenskog rata. Početkom 11. mjeseca, značajan broj čečenskih boraca bio je prisutan u Alkan-Jurtu, kako bi otvorenim držali izlaznu rutu koja vodi iz Groznog. Nanijeli su teške gubitke ruskim snagama, ubivši 70 ruskih vojnika prije nego su napustili selo. Ruske snage su bombardirale to selo te potom ušli u njega 1.12. Privremeno su protjerali stotine mještana. Pri tome se dogodio masakr u kojem je ubijeno najmanje 18 civila, a ruske snage su iduća dva tjedna pljačkali i palili selo, vršili silovanja dok su jednom mještanu odsjekli glavu. Druge brojke navode 41 ubijenog civila. Nekim leševima ruski vojnici su odsjekli uši, a išli su i od kuće do kuće i bacali granate u podrume iako su znali da se tamo skrivaju jedino civili. Uz ubijanje ljudi, vojnici su i ubijali stoku.

Mještanima koji su htjeli zaustaviti pljački svojih ili domova svojih susjeda se prijetilo strijeljanjem. Jedan mještanin je zamolio ruske vojnike da prestanu pljačkati njegovu kuću, nakon čega su ga ubili i bacili njegovo tijelo u kući u požaru. Pljačkanje je bilo sustavno i organizirano, a uključivalo je velik broj ruskih vojnika koji su nekažnjeno činili što god su htjeli u selu. Ukradene stvari su držane u kućama koje su zauzimali ruski zapovjednici i u šatorima običnih vojnika, a prevožene su usred dana u vojnim vozilima.

Ruski vojnici su putovali po selu u vozilima bez registracijskih oznaka ili u ukradenim automobilima, skinuli znakove raspoznavanja i prekrivali lica maskama kako ih nitko ne bi mogao raspoznati. Ipak, neosporno je da je vojnom jedinicom u selu zapovjedao major general Vladimir Šamanov. Kada se američki predsjednik George W. Bush sastao sa Šamanovom i zajedno se fotografirali 2007., Human Rights Watch je prosvjedovao jer se time šalje kriva poruka pošto predsjednik nije pozvao na istragu. Zamjenik premijera Rusije, Nikolaj Košman, je 17.12. 1999. izjavio sljedeće o Alkan-Jurtu nakon što je vidio razmjere pljačke i uništenja:

Usprkos izvještajima Human Rights Watcha, ruska vlada do danas nije pokrenula nikakve kaznene postupke protiv počinitelja ovog nedjela.

## Popis poznatih ubijenih mještana
*Nabitc Kornukajeva i njen sin, Arbi Kornukayev (2.12.) 
*Said-Magomet Janalajev i Alimkan Dalakov  
*Khamid Khazujev (3.12.) 
*Akanpaš Dudajev (3.12.) 
*Musa Gilkajev (4.12.) 
*Isa Muradov (8.12.) 
*Taus Sultanov (8.12.) 
*Alimpaš Asujev i Ibrahim Usmanov (9.12.) 
*Aindi Altimirov (18.12.) 
*Khavazi Nunajev (4.12.)
*Ibrahim Hankurnanov (1.12.)
*Adlan Gibertajev i Sejed-Emi Sajdulajev (nepoznat datum smrti)

## Povezano
*Napad balističkim projektilima na Grozni 1999.
*Masakr u Katir-Jurtu
*Rusko bombardiranje Čečenije 1999.
*Bombardovanje Elistanža kasetnim bombama

## Izvori

## Vanjske veze
*Izvještaj Vijeća Europe 2003.