open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Poljska voluharica

**Poljska voluharica** (lat. *Microtus arvalis*) je srednje velika voluharica dužine 9-12 cm, s repom od 4 cm. 

Težina odrasle životinje doseže od 20 g do 50 g. Kratko krzno na leđima je smeđe, sivo na trbuhu. Poljska voluharica ima male uši i oči. Rep je kratko dlakav. Hrani se zelenim biljkama, a zimi izjeda koru.

Radi korištenja pesticida, ugrožena je u cijeloj Europi, makar je i dalje brojna. Naseljava velika područja Euroazije i slijedi ljudsku civilizaciju. Primarna staništa su sva kopnena, osim gustih šuma, a najčešća obitava na livadama, poljima i neobrađenoj zemlji. Sekundarna staništa su uglavnom poljoprivredne površine, pri čemu plitko nagnuta područja imaju prednost. Prirodna hrana je trava.

## Izvori
Sibirski leming

**Sibirski leming** (lat. *Lemmus sibiricus*) - vrsta malenog glodavca iz porodice Muridae, raširen je na sjevernoj obali i priobalju Sibira, po tundrama, kao i na susjednim otocima, i sjeveru Kanade i Aljaski. 

Sibirski leming živi po jazbinama u velikim kolonijama. Reproduktivne aktivnosti započinju u lipnju i završavaju u kolovozu. Tijekom ljeta ženka ima 4-5 legla sa 5 do 6 mladih u svakom leglu. Nakon prvog zimovanja život završavaju nakon sljedeće sezone parenja. 

Leminzi su hrana za nekoliko vrsta grabeljivaca, to su neke vrsta ptica (sove) i arktička lisica. Zimi kopa tunele ispod snijega. Hrani se biljem.

## Izvori
Šumska voluharica

**Šumska voluharica** (lat. *Myodes glareolus*, prije *Clethrionomys glareolus*) je maleni sisavac iz porodice *[[Cricetidae]]*, podporodica Arvicolinae (voluharice). 

Ima crveno-smeđe krzno i sive mrlje, a rep je oko pola dužine tijela (100 milimetara).
Ovaj glodavac živi u šumskim područjima u većem dijelu Europe i sjevernoj Aziji. Autohtona je vrsta u Velikoj Britaniji, ali ne i u Irskoj, gdje je slučajno uvedena, a sada se mnogo proširila na jugu i jugozapadu.

Šumska voluharica živi u šumama, živicama i drugoj gustoj vegetaciji poput paprati i kupine. Njena podzemna komora obložena je mahovinom, perjem i biljnim vlaknima te sadrži zalihu hrane. Može živjeti osamnaest mjeseci do dvije godine i uglavnom je biljojed, jede pupove, koru, sjemenke, lišće, voće i povremeno kukce i druge male beskralješnjake. Lako se penje na grmlje i niske grane drveća. U plitkim jamama, ženka okoti oko četiri legla tijekom ljeta.

## Izvori
Bitka kod Dunkerquea

**Bitka kod Dunkerquea** predstavlja borbe vođene između savezničkih i njemačkih snaga tijekom evakuacije savezničkih snaga iz Dunkerquea.

Nakon što je 28. svibnja 1940. belgijski kralj Leopold III potpisao predaju belgijske armije zbog snažnih njemačkih prodora kroz Ardensku šumu, savezničke snage, sačinjene od Belgijanaca, Francuza i Britanskog ekspedicijskog korpusa, ostaju odsječene na sjeveru i počinju uzmicati prema jedinoj luci koja im je još preostala - Dunkerqueu. U tom gradu na francuskoj obali skupila se trećina milijuna savezničkih vojnika čekajući evakuaciju. Premda je taj događaj poslije bio nazvan "čudo kod Dunkerquea", Saveznicima u njihovoj evakuaciji nije pomoglo nikakvo čudo, već dva razloga koji se mogu savršeno dobro razjasniti. Prvi od njih bio je loše vrijeme koje je vezalo *[[Luftwaffe]]* za tlo, dok je drugi bio britanska avijacija koja je krajnjim naporima izvojevala premoć na nebu. No, najčudnije od svega bio je Hitlerov nalog 24. svibnja koji je tenkove zaustavio tik pred Dunkerqueom i prepustio *Luftwaffeu* da uništi armiju u stupici. Za to vrijeme 338,226 savezničkih vojnika evakuirano je preko Kanala zahvaljujući najčudnijoj floti u povijesti sačinjenoj od ribarica, trajekata, luksuznih jahti, ratnih brodova te svih ostalih plovila koja su se mogla naći u britanskim, francuskim, nizozemskim i belgijskin lukama. Kada je Hitler shvatio što se događa potjerao je svoje tenkove u napad, no Britanci su već organizirali snažnu obrambenu liniju. Tek je 4. lipnja, kada je otišao već i posljednji Englez, otpor popustio te se Nijemcima predalo oko 40,000 Francuza i Belgijanaca.
Vojna uprava u Francuskoj

**Vojna uprava u Francuskoj** (njemački: *Militärverwaltung in Frankreich*) je privremena vojna uprava koju je uspostavio Treći Reich u Drugom svjetskom ratu kako bi vrišio upravo nad okupiranim dijelovima sjeverne i zapadne Francuske. Izvorno je vojna prava obuhvaćala samo *zone occupée* (sjever i zapad zemlje), no u studenom 1942. godine je preimenovana u *zone nord* kako bi se vršila razlika u odnosu na *zone sud*, koja je obuhvaćala dotad neokupiranu, ali Reichu odanu *[[zone libre]]*. 

Funkcioniranje vojne uprave bilo je djelomično temeljeno na uvjetima drugog armistica u Compiègneu nakon iznenađujućeg uspjeha *[[Wehrmacht]]a* koji je doveo do pada Francuske. Naime, obje strane su vjerovale kako će okupacija biti privremena i trajati do postizanja dogovora s Britanijom, što je izgledalo iminentno. Jedan od primjera tako olako shvaćene okupacije je i odredba prema kojoj su francuski vojnici imali status ratnih zarobljenika do prekida svih neprijateljstava. 

Vojnom upravom službeno je dokinuta Treća Francuska Republika, koju je formalno naslijedila Višijevska Francuska, Reichu odana neutralna država koja je upravu vršila nad neokupiranim dijelom Francuske (*zone libre*). Kako je Pariz potpao pod *zone occupée* (iako je formalno ostao glavni grad), središte vlade premješteno je u gradić Vichy, odakle se vršila sva uprava. 

Iako je Višijevska vlada nominalno upravljala cijelom Francuskom, vojna uprava u okupiranom dijelu zemlje bila je, *de facto*, nacistička diktatura. U studenom 1942., vojna uprava je sa *zone occupée* proširena i na *zone libre* u sklopu Operacije ''Anton'', što je bio njemačko-talijanski odgovor na savezničku Operaciju ''Torch''. Višijevska Francuska je i dalje postojala, no sada je svedena tek na status marionetske tvorevine. 

Vojna uprava u Francuskoj dokinua je nakon oslobođenja Francuske, nedugo nakon savezničkih iskrcavanja u Normandiji i Provansi. Formalno je postojala od svibnja 1940. do prosinca 1944. godine, iako je već na ljeto 1944. većina Francuske bila oslobođena.
Loch Lomond

**Loch Lomond** prevedeno **Jezero Lomond** (škotsko-gelski: *Loch Laomainn*) je najveće 
slatkovodno jezero na sjeverozapadu Škotske. 
## Geografija
Jezero Lomond leži u duž južnog kraja Highlandsa, iako leži na nadmorskoj visini od 
samo 7 metara, zbog svog glacijalnog dna jako je duboko - do 190 m na najdubljem dijelu.

Lomond se proteže u duljinu od nekih 39 km, a na južnom kraju se proširuje u obliku trokuta, i tu je široko do 8&nbsp;km.

Jezero formira granicu između područnih vijeća Stirling i Argyll i Bute, dok 
njegove južne obale pripadaju Zapadnom Dunbartonshiru.

Vode jezera otječu rijekom Leven u estuarij rijeke Clyde kod  Dumbartona. 
Krajolik jezera je vrlo različit, na sjeveru je okruženo golim planinama ogoljenim glacijacijom koje su više od 900 metara, dok su brda na jugu znatno niža i pitomija, u tom dijelu ima preko 60 otoka.

Kako je lako dostupno stanovnicima metropolskog Glasgowa, vrlo je popularno izletničko mjesto. Najveća izletnička mjesta su Balloch, Ardlui, Inversnaid, Balmaha, Luss, Rowardennan i Tarbet.

Kod naselja Inveruglas podignuta je hidroelektrana.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Loch Lomond'' na portalu Encyclopædia Britannica
Dugouha jerboa

**Dugouha jerboa** (lat.: *Euchoreutes naso*), maleni pustinjski sisavac koji živi u Mongoliji u pustinji Gobi,  a poznata je po ogromnim ušima i skakutanju poput klokana.

Za sada je još malo poznato  o njoj pošto je sičušna noćna životinjica. Hrani se kukcima a preko dana živi u podzemnim hodnicima).

Dugouha jerboa pripada u glodavce i porodici Dipodidae. Staništa su mu, vjeruje se, ugrožena, te joj prijeti izumiranje.

## Izvori
Jelena Savojska

**Jelena Petrović Njegoš** (it. *Elena del Montenegro*, ili *Elena di Savoia*) je bila italijanska kraljica koja je vladala u 20. vijeku. Bila je šesta kćerka crnogorskog kralja Nikole i kraljice Milene. Takođe je bila i žena italijanskog kralja Viktora Emanuela. Imala je petoro djece. Bila je poznata po svome humanitarnom radu i rimski papa joj je dodjelio Zlatnu Ružu. Biskupi su je predložili za beatifikaciju i trenutno je u prvoj fazi kanonizacije, 2001. godine dobila je titulu Božije sluge.

## Mladost
Od sve djece princeza Jelena je bila najpoželjnija, jer kada se rodila, Danilo se već bio rodio. Knjaz je odlučio da je krsti ruski car Aleksandar. Car je prihvatio kumstvo i povlastio ruskog konzula iz Dubrovnika Aleksandra Jorina da dođe na Cetinje i u njegovo ime obavi krštenje i da joj da ime Jelena. Jelena je bila veoma voljeno dijete, a najviše je voljela svoju sestru Zorku, koja je od nje bila starija osam godina. Neki događaji koji su se desili u njenoj mladosti, ostavili su traga na životu, naime 1876. godine rat je buktio na prostoru Crne Gore i bila je svjedok brojnih tragičnih scena kada je imala samo 4 godine. Njena sestra Sofija je umrla tek što se rodila u tim okolnostima. Žene su tada radile u bolnicama i pomagale ranjenim borcima u ratu, tako da je Jelena veoma mlada bila upoznata sa humanitarnim radom. Puno vremena je provodila u švajcarskom guverneratu u kojem je naučila francuski jezik. Voljela je da uči i bila je radoznala i voljela je i narod nižeg staleža. Veoma rano je naučila da uči i piše i bila je privržena ocu. On ju je naučio Njegoševim pjesmama i dozvolio joj da uzima knjige iz njegove biblioteke. Veoma mlada je napustila Cetinje, sa svega 10 godina i otišla je na djevojački institut u Petrogradu. Bila je talentovana za slikarstvo i arhitekturu i projektovala je spomenik na Cetinju.

## Upoznavanje sa Viktorom Emanuelom

Krajem 1895. godine Jelena putuje za Pariz sa knjeginjom Milenom i Anom gdje će upoznati Viktora Emanuela, svog budućeg muža. Na tamošnjoj izložbi srela je svog budućeg muža za Margaritom i Umbertom. Princ je bio veoma stidljiv i uputio je samo jedan osmjeh Jeleni, koja je bila u tom momentu zbunjena kao i on. Kralju i kraljici se dopala Jelena, jer je bila lijepa, zdrava i obrazovana. 1896. Viktor i Jelena će se opet sresti, ali ovoga puta na balu u Rusiji. Na dvoru u Rusiji, Viktor je zaprosio Jelenu i ona je prihvatila da se uda za njega. Jelena se udala za Viktora Emanuela i preobratila u katoličanstvo, govoreći da je čvrsto uvjerena da se Bogu najbolje služi kroz ljubav prema bližnjem.
Napad kasetnim bombama na Šali 1995.

**Bombardiranje Šalija** kasetnim bombama se zbilo 3. januara 1995. za vrijeme Prvog čečenskog rata kada su dva mlazna lovca-bombardera Ruskog ratnog zrakoplovstva napala Šali, grad koji se tada bio pod vlašću samoproglašene Čečenske Republike Ičkerije. Napad je izveden u nekoliko naleta prilikom kojih je ispušteno najmanje osamnaest kasetnih bombi koje su pogodile civilne ciljeve kao što su tržnica, škola, benzinska stanica te na kraju bolnica u kojoj su se, između ostalih, liječili ruski vojnici zarobljeni u dotadašnjim borbama. Prema sada dostupnim podacima, u napadu je poginulo najmanje 55 ljudi, među kojima i 5 zdravstvenih radnika; ranjeno je najmanje 168 ljudi. Posebna komisija koju je vodio Sergej Kovaljov, tadašnji savjetnik za ljudska prava ruskog predsjednika Borisa Jeljcina, je procijenila da je ubijeno najmanje 100 ljudi.

## Vanjske veze
* Czeczenka opowiedziała straszną historię, *[[Dziennik Polska-Europa-Świat]]*, September 17, 2007
Robert Rotbart

**Robert Rothbart** (rođen: ***Boris Kajmaković***) (Sarajevo, 16. 6. 1986), košarkaški reprezentativac Izraela i igrač Hapoela iz Tel Aviva rođen u SFR Jugoslaviji.

## Biografija
### Porodica i privatni zivot
Robert Rothbart je rođen 16. 6. 1986 u Sarajevu.  Roberova porodica je u maju 1992  zbog rata napustila Sarajevo.  Nakon dvije godine u Izraelu, 1994 se preselio sa porodicom u Sjedinjene Američke Države.

Robert je diplomirao  medjunarodnu  ekonomiju na Arizona State University u Sjedinjenim Američkim Državama 2017. godine. Oženjen je sa dvoje djece.

### Košarkaška karijera
U SAD-u Robert je pohađao privatnu osnovnu školu Harker u San Joseu, Kalifornija. Tokom srednjoškolske izobrazbe igrao je košarku za tri kalifornijske srednje škole: Saint Francis u Mountain Viewu,  Monta Vistu u Cupertinu i Natomas u Sacramentu. Tijekom boravka u Sacramentu za Roberta se brinuo Vlade Divac sa kojim je ostao u bliskim odnosima. 2004 odlučio je ne sudjelovati u NBA draftu. Iste godine Robert je napustio SAD, iako je trebao početi igrati za momčad Univreziteta u Indiani, i preselio se u Europu. Na NBA draftu 2005 godine ostao je bez angažmana. U Europi je do 2006 igrao za Paris Basket Racing, te se potom preselio u Izrael gdje je igrao za Hapoel Galil Elyon. Od 2007 do 2008 igrao je za banjalučki KK Borac. U BiH ligi Robert je imao najbolju statistiku uz najviše skokova, te je na kraju prvenstva bio pozicioniran 3 mjestu po broju zabijenih koševa. 2008 vratio se u Izrael kada je potpisao za Ironi iz Nahariye. Od 2009 do 2010 igrao je za Barak Netanju sa kojom je došao do polufinala izraelskog Kupa, od 2010 do 2011 za Maccabi Haifu, od 2011 do 2012 za ljubljansku KK Olimpiju, od 2012 do 2013 za Start Gdyniju, te od 2013 do 2013 za turski Denizli Basket. U 2014 godini Robert je igrao za KK Leotar iz Trebinja i KK Igokeu iz Aleksandrovca. Od 2014 do 2015 igrao je za Ironi Nahariya. Robert je aktualni reprezentativac Izraela. 2015 potpisao je dvogodišnji ugovor za Hapoel iz Tel Aviva.

Robert je diplomirao  medjunarodnu  ekonomiju na Arizona State University 2017. godine.

## Reference
Bitka za Bamut

**Bitka za Bamut** () je naziv za borbe koje su se od 1995. do 1996. godine za vrijeme Prvog čečenskog rata vodile između ruskih snaga na jednoj, te paravojnih formacija Čečenske Republike Ičkerije na drugoj strani za nadzor nad selom Bamut na zapadu Čečenije, u blizini granice sa ingušetijom. U selu se u sovjetsko doba nalazila baza, odnosno silosi Strateških raketnih snaga, a što su nakon raspada SSSR čečenske snage (kojima je, prema nekim navodima pomagao i manji broj ukrajinskih nacionalističkih dobrovoljaca) iskoristile kako bi ga izuzetno dobro utvrdile. Ruske snage su operaciju zauzimanja otpočele zauzimanjem okolnih položaja 10. marta. Prvi pokušaj je otpočeo 14. aprila; sljedeći dan su ruske snage ušle u selo, ali su dva dana kasnije odbačene uslijed žestokog čečenskog otpora. Novi ruski napad je izveden 18. aprila, ali je također doživio neuspjeh, a pri čemu je posebno teške gubitke imala odred "Rosič" Unutrašnje vojske, koji je upao zasjedu na obližnjem uzvišenju "Lisaja gora". Čečeni su nadzor nad selom zadržali sljedećih godinu dana, prije nego što su treći i konačni napad 19. maja izvele trupe generala Vladimira Šamanova; one su za pet dana uspjele zauzeti i selo i "Lisju goru". Oko 300 čečenskih boraca, kojima je tada komandirao Ruslan Hajhorejev su se, međutim, uspjele izvući iz obruča. Kasnije se ispostavilo da je ruski uspjeh bilo posljedica prethodne čečenske odluke da se napuste dotada izolirana uporišta, odnosno da se tamošnje snage koncentriraju za veliki napad na Grozni koji će nekoliko mjeseci kasnije Čečenima donijeti odlučujuću i konačnu pobjedu u ratu.
Masakr u Samaškiju

**Masakr u Samaškiju** ili, službeno, **Operacija MVD RF u selu Samaški**, je naziv za incident koji se početkom aprila 1995. godine, za vrijeme Prvog čečenskog rata, zbio u selu Samaški na zapadu Čečenije prilikom "operacije čišćenja" koju su provodile ruske paravojne formacije, a koji je rezultirao smrću najmanje 100 civila, i koji se danas često navodi kao najgori ratni zločin koji su ruske snage izvele tokom cijelog rata.

Akcija "čišćenja" je bila jedna od prvih takve vrste koje su samostalno izvodile snage Ministarstva unutrašnjih poslova (MVD RF) bez podrške i učešća federalnih vojnih snaga. U njoj je sudjelovalo oko 3000 ljudi - Unutrašnja vojska i specijalne snage OMON-a i SOBR-a. Njen cilj je bio neutralizirati pripadnike paravojnih formacija Čečenske Republike Ičkerije u selu; prije toga je seoskim starješinama dan ultimatum prema kome su svi žitelji trebali predati automatsko oružje u svom posjedu. Prije samog incidenta su se o tome vodili pregovori; seljani su Rusima predali 11 komada oružja, dok se glavnina militanata (kojih je, prema različitim procjenama, bilo od nekoliko desetaka do stotinjak) se pod okriljem noći povukla iz sela. Prilikom samih pregovora je, međutim, došlo do razmjene vatre za koje se, ovisno o izvorima, optužuju i ruska i čečenska strana. General Anatolij Kulikov je nakon toga naredio da se selo napadne, a njega je pokušalo braniti nekoliko desetaka mještana. Ruske snage su nakon kraće borbe, u kojima su imale gubitke u ljudstvu i oklopnoj tehnici, zauzele selo. Tada su počele masovno i nasumično ubijati sve civile na koje su naišli, bilo vatrenim oružjem, bilo tako što su ih tjerali u podrume i u njih bacali ručne bombe, bilo tako što su ih zaključavali u kućama koje bi potom zapalili. Seljani koji su preživjeli pokolj su uhapšeni i odvedeni u "filtracijski" koncentracioni logor. Ruske snage su im povratak dozvolile tek nakon nekoliko dana, nakon čega su počeli prikupljati i sahranjivati mrtve.

Vijest o masakru se proširila i u svjetskoj, ali i u ruskoj javnosti, pogotovo njenom liberalnom dijelu, pa je tako *[[Moscow Times]]* u svom uvodniku rusko postupanje u Samaškiju proglasio genocidom. Ana Politkovskaja je, pak, stradanje sela Samaški usporedila sa stradanjem češkog sela Lidice u Drugom svjetskom ratu. Ruska Državna duma, gdje se nekoliko tjedana kasnije raspravljalo o tim događajima, je, pak, naložilo istragu koju je provela komisija na čelu sa Stanislavom Govoruhinom i čiji su, zaključci, uglavnom opovrgavali navode o masovnom i sistematskom ubijanju. Ruski list *[[Novaja gazeta]]* je, pak, nekoliko godina kasnije objavio članak gdje je citirao svjedočanstva preživjelih da su ruski vojnici zločine činili "pod uticajem droge ili alkohola"..

## Izvori

## Vanjske veze
* Всеми имеющимися средствами... Операция МВД РФ в селе Самашки 7-8 апреля 1995 г.  
* *Смирнов С.* Бой, а не побоище  «Военно-промышленный курьер» № 13 (80) за 13 апреля 2005 года
Puh orašar

**Puh orašar** (lat.: *Muscardinus avellanarius*) je vrsta glodavca iz porodice Gliridae. Velik je kao kućni miš, zdepast, a rep mu je dug kao tijelo. Obrastao je gustom dlakom. Leđa i rep su mu crvenkaste do žućkastosmeđe boje. Grlo i prsa su mu bijeli.. 

Živi u bjelogoričnoj i miješanoj šumi s grmljem i šibljem i u divljim živicama. Hrani se lješnjacima, sjemenjem graba, pupovima, bobicama trnine, i ponekad kukcima.

Aktivan je u sumrak i noću; spretno se penje i po najtanjim grančicama. 

Gradi okruglo gnijezdo veličine šake od trave i lišća u gustom grmlju i dupljama. Ima jedno do dva legla godišnje, od troje do petoro mladih. 

Može ga se naći u Europi, na zapadu do Pireneja, na sjeveru do juga Švedske, na istoku do Volge. 

## Izvori
Militärverwaltung

***Militärverwaltung*** (srpskohrvatski: **Vojna uprava**) je naziv za teritorije pod vojnom okupacijom Trećeg Reicha u kojima je uspostavljena vojna uprava tokom Drugog svjetskog rata.  Na čelu vojne uprave uvijek se nalazio vojni komandant (njemački: *Militärbefehlshaber*; skraćeno *MilBfh*), što je i temeljna razlika između vojne uprave i *[[Reichskommissariat]]a*, kojima su upravljali civilni članovi NSDAP-a. Tokom rata, Treći Reich je formirao ukupno šest vojnih uprava na okupiranim teritorijima:

#** [[Njemačka vojna uprava u Poljskoj|Vojna uprava u Poljskoj]]** formirana je neposredno nakon invazije 1939. godine te je ukinuta nakon samo nekoliko tjedana. Okupirano područje podjeljeno je na dijelove koji su direktno anektirani od strane Reicha i na civilnu upravu nazvanu Generalno gubernatorstvo. 
#** [[Njemačka vojna uprava u okupiranoj Francuskoj|Vojna uprava u Francuskoj]]** formirana je nakon pada Francuske 1940. godine. Isprva je obuhvaćala samo sjever i zapad zemlje (*zone occupée*), ali je 1942. proširena i na južnio dio (*zone libre*) kojim je tada upravljala Višijevska Francuska. Teritorij je oslobođen 1944. godine, a vojna uprava formalno ukinuta krajem iste godine. 
#** [[Njemačka vojna uprava u Belgiji i sjevernoj Francuskoj|Vojna uprava u Belgiji i sjevernoj Francuskoj]]** formirana je, također, nakon pada Francuske 1940. godine. Tokom 1944. godine je reorganizirana kao ''Reichskommissariat''. Službeno je ukinuta iste godine. 
#** [[Osovinska okupacija Grčke|Vojna uprava u Grčkoj]]** formirana je 1941. godine kao jedna od tri okupacijske zone u pokorenoj Grčkoj. Njemačka vojna uprava obuhvaćala je strateški najvažnija područja, a 1943. godine je prošitena i na teritorij koji je dotad bio pod talijanskom okupacijom. Službeno je ukinuta 1944. godine. 
#** [[Vojna uprava u Srbiji]]** formirana je 1941. godine kao teritorij koji je bio pod vlašću njemačkog komandanta u okupiranoj Srbiji. Ukinuta je nakon njemačkog povlačenja 1944. godine. 
#** [[Istočni front (Drugi svjetski rat)|Vojna uprava u Sovjetskom Savezu]]** odnosila se na upravu okupiranim područjima na Istočnom frontu. Bila je podijeljena na opertivne zone, a nestajala je postepeno, kako je Crvena armija prodirala prema zapadu.
Vrtni puh

Vrt puh *(Eliomys quercinus)* je glodavac u porodici gliridae.
## Značajke

Vrtni puhovi su obično dugi od 10 do 15&nbsp;cm, a teški su od 60 do 140 g. Krzno im je sivo ili smeđe osim bijelog trbuha. Vrtni puh se može prepoznati po crnim mrljama oko oka, relativno velikim ušima, kratkoj dlaci i bijelom kraju repa.
## Raspon i stanište

Unatoč svom imenu, vrtnom puhu je glavno stanište šuma, iako se također mogu naći u voćarskim krajevima. Osobito je čest u južnoj Europi. Na  balkanskom  poluotoku  vrtni  je  puh  ograničen  samo  na  područje uz  obalu  Jadranskog mora. Živi i u sjevernoj Europi pa se vrtni puhovi često nalaze u Alpama, bavarskim šumama i Ore planinama. Ova vrsta je prisutna u sjevernoj Njemačkoj, ali brojčano nije sposobna za reprodukciju velikih razmjera. U susjednoj Nizozemskoj vrtni puh je gotovo izumro: 2007. istraživači su izvjestili da su u dvije šume u pokrajini Limburg gdje su nekada vrtni puhovi bili česti, našli samo 9 jedinki te vrste. Objasnili su to monotonijom krajolika te klimatskim promjenama koje prekidaju hibernaciju. 
## Način života

Vrtni puhovi su prvenstveno noćne životinje kada traže hranu, a tijekom dana spavaju u gnijezdima. Osim na drveću često se zadržava i na tlu u grmlju i šikarama. U krškom području nalazimo ga u suhozidima i po vrtovima. Gnijezdo gradi u dupljama drveća ili pukotinama stijena. Uglavnom jedu veće insekte poput skakavaca i žohara, puževe, jaja, male glodavce, ptice i pauke te bobice, voće, orašaste plodove poput žira i bukvice. U opasnosti može odbaciti kožu s repa ili čitav rep. Izuzetno  je  otporan  na  zmijski  otrov. Razdoblje parenja traje od travnja do lipnja. Tijekom tog vremena ženka pokazuje svoju spremnost za parenje glasnim cviljenjem. Uglavnom se rađaju u leglima od tri do sedam mladih nakon trudnoće od 23 dana. Slijepi i goli pri rođenju, otvaraju oči tek nakon oko 18 dana, a prestanu sisati nakon mjesec dana. Osamostale se s dva mjeseca, ali ne dosegnu spolnu zrelost do iduće godine. Životni vijek im je od oko pet godina. Za vrtnog puha nije neobično da pojede nekog od svojih nesretnih suparnika tijekom sezone parenja. Kanibalizam se također može povremeno primijetiti nakon buđenja iz zimskog sna.

## Klasifikacija

Na otocima Sredozemnog mora podvrste vrtnog puha sve su rjeđe. To su Sardinijski vrt puh, Sicilijanski vrtni puh, Liparijski vrtni puh, Balearski vrtni puh i Islandski vrtni puh koji je poznat po svojem velikom crnom repu.

Na području jadranskog priobalja prisutna je podvrsta vrtnog puha pod nazivom krški puh -Eliomys quercinus dalmaticus (Đulić et Felten, 1962).

Populacije zapadne Azije i sjeverne Afrike nedavno su razdvojene u zasebne vrste Eliomys melanurus.

## Zaštita
Vrtni puh uvršten je na Dodatak III Bernske konvencije. Prema IUCN kategorizaciji u Europi se smatra osjetljivom vrstom (VU). U Hrvatskoj, međutim, prema najnovijem Crvenom popisu sisavaca Hrvatske pripada među niskorizične vrste (NT).

## Povezano
"Eliomys quercinus (Linnaeus, 1766)"

Prirodoslovno-matematički fakultet Sveučilišta u Zagrebu, Kategorizacija i inventarizacija florističkih i faunističkih vrijednosti Parka prirode “Vransko jezero”, 2004.
Crnorepi prerijski pas

**Crnorepi prerijski pas** (lat. *Cynomys ludovicianus*) je glodavac iz porodice *[[Sciuridae]]*. Živi u nekim velikim ravnicama Sjeverne Amerike u Kanadi, SAD-u i Meksiku. 

## Opis
Crnorepi prerijski pas općenito je prekriven tamnijim bojama, sa svjetlijom bojom trbuha. Repovi imaju crne krajeve. Odrasli mogu težiti od 0,68 do 1,4 kg, mužjaci su obično teži od ženki. Duljina tijela je obično od 36 do 43 cm s 7,6 do 10 cm repa.

Najčešći predatori crnorepog prerijskog psa su kojoti, američki jazavci , crveni ris, suri orao,  njorka jastrebovi , crvenorepi jastrebovi i  čegrtuše. Iako su sada vrlo rijetki crnonogi tvor je nekoć bilo glavni predator u crnorepog prerijskog psa.

Za razliku od nekih drugih prerijskih pasa, ova životinja ne  hibernira tijekom cijele zime. Crnorepi prerijski pas može se vidjeti iznad zemlje usred zime.

## Rasprostranjenost
Povijesni raspon crnorepog prerijskog psa je od južnih dijelova kanadske provincije Saskatchewan do meksičke savezne države Chihuahue. Područje obuhvaća dijelove Montane, Sjeverne Dakote, Južne Dakote, Wyominga, Colorada, Nebraske, Kansasa, Oklahome, Utaha, Arizone i Novog Meksika.  Od 2007. godine crnorepi prerijski psi pojavljuju se diljem svog povijesnog raspona, isključujući i Arizonu. Međutim populacija je daleko ispod povijesnih razina.

## Prehrana
Crnorepi prerijski pas većinom jede travu koja tokom ljeta može sačinjavati i više od 75% njegove prehrane. Vrsta trave se mijenja tokom godina. Ponekad jede grmlje, podzemno korijenje (osobito tokom zime), manje životinjice poput skakavca, te izmet američkog bizona.

## Izvor
Tekunica

**Tekunica** (lat. *Spermophilus citellus*) je maleni glodavac iz porodice vjeverica.

## Opis
Tekunica može narasti do 20 cm dužine i težiti između 200 i 400 grama. Žive u kolonijama u brlozima, te izlaze pasti travu. Hrane se sjemenjem, mladicama, korijenjem i nekim beskralježnjacima. Svaka kolonija tekunica čuva stražu i daje zvučni signal kada prijeti opasnost.

Može spavati zimski san između jeseni i ožujka, ovisno o klimi. Za prezimljavanje se priprema taloženjem masnoće u drugom dijelu ljeta. U prvom dijelu ljeta rađa 5-8 mladunaca.

## Rasprostranjenost
Tekunica obitava u Istočnoj Europi i Srednjoj Europi, u državama kao što su: Ukrajina, Srbija, Austrija, Češka, Rumunjska, Bugarska, Makedonija, Grčka, na sjeveru Poljske i na jugu Male Azije.

## Izvori
Indijska velika vjeverica

**Indijska velika vjeverica** (lat.: *Ratufa indica*) je jedna od četiri vrste orijentalnih velikih vjeverica porijeklom iz Indije.

## Podvrste

Postoji pet podvrsta ove vrste vjeverice koje se međusobno razlikuju po bojama krzna:

* *Ratufa indica indica* (Erxleben, 1777.)
* *Ratufa indica superans* (Ryley, 1913.)
* *Ratufa indica bengalensis* (Blanford, 1897.)
* *Ratufa indica centralis* (Ryley, 1913.)
* *Ratufa indica maxima* (Schreber, 1784.)

## Osobine

Indijske velike vjeverice žive na drveću i rijekto ga napuštaju. Kreću se sa drveća na drveće u skokovima koji mogu da budu dugi i do 6 metara. Tijelo odraslih vjeverica je dugo 36–41 cm ne računajući rep koji je dug oko 60 cm. Odrasle jedinke teže oko 2 kg.

## Izvori
Crna velika vjeverica

**Crna velika vjeverica** (lat.: *Ratufa bicolor*) je jedna od četiri vrste orijentalnih velikih vjeverica porijeklom iz Jugoistočne Azije.

Ova vjeverica može narasti do jednog metra.

Najčešće živi samostalno na drveću i rijetko kad silazi na zemlju. Hrani se voćem, orasima, insektima i ptičijim jajima.

## Izvori
Serpentin

**Serpentin** je kemijski spoj iz skupine filosilikata. Sadrži magnezij, željezo, silicij, kisik i vodik. Kemijska formula je (Mg, Fe)3Si2O5(OH)4. Ime dolazi od latinskog serpens, što znači zmija. Površina ovog minerala ponekad je pjegavo obojena pa podsjeća na zmijsku kožu.

Po Mohsovoj skali tvrdoće je 2,5-3,5. Koristi ga se u proizvodnji azbesta.

Tla na serpentinu mogu sadržavati nikla u koncentracijama od 100 ‐ 7000 ppm.
Na kserotermnim staništima, pretežno na vapnencu, dolomitu i serpentinu, većinom na toplijim ekspozicijama, brdskog i gorskog pojasa raste crni bor.

Zeleno tigrovo oko (Arizona tigrovo oko) je mineral serpentin. Nastaje u metamorfnim stijenama, a vlaknast izgled mu daje olivin.

## Postanak
Produkt je retrogradnog metamorfizma koji nastaje iz ultrabazičnih stijena, zajedno sa antofilitima. Zbog toga je metamorfna stijena.

Ultrabazične stijene u čistim vodenim okolišima, bez CO2 pogodovati će nastanku serpentinsko-antigoritno-brucitno-tremolitnih zajednica (ovisno i udjelu MgO), a one u amfibolitnom ili granulitnom stupnju metamorfizma piroksenima ili olivinima. Uobičajena metamorfna zajednica retrogradnih ultrabazičnih stijena sastavljena je najčešće od serpentina, talka i magnezita.
Rodohrozoit

**Rodohrozit** je važan izvor mangana. Najlepši primerci ovog minerala imaju kvalitet poludragog kamena, te se koriste u izradi nakita i u ukrašavanju. Ime potiče od grčke reči *rodos* što znači ,,ružičast,, i *kros* ,,boja,,. Ružičasta boja je karakteristična za većinu primeraka, mada neki mogu biti smeđi ili sivi. Povidni ružišasti minerali i primerci sa naizmeničnim crvenim i ružičastim trakama veoma su popularni. Mada rodohrozit je poznat već stotinama godina, tek je 1813, godine identifikovan kao poseban mineral. Uz piroluzit, rodohrozit je jedan od glavnih izvora mangana, koji se se široko primenjuje u fero magnetnim legurama i različitim vrstama čelika.

## Karakteristike
Rodohrozit pripada karbonatnoj grupi minerala. Ovaj karbonat mangana svoju ružičastu boju dobija baž od tog minerala (mangana). Kristali rodohrozita pripadaju rombeodarskom sistemu simetrije. Mada se kristali pojavljuju retko, kada se pronađu uglavnom su prizmatičnog ili pločastog oblika. Najčešće se pojavljuje u obliku nodularnih, globularnih (loptastih) ili botrioidnih (grozdastih) masa sa trakastom teksturom. Trake su najčešće različistih nijansi ružičaste i crvene boje. Izloženi delovanju vazduha, neki primerci mogu da obrazuju tamnu koru, koja se može ukloniti razblaženom hlorovodiničnom kiselinom.

## Poreklo i rasprostranjenost
Pojavljuje se u hidrotermalnim žilama koje sadrže bakar, olovo i minerale srebra, a kao sekundarni mineral pronalazi se u ležištima mangan-oksida. Najvažnija svetska ležišta ovog minerala nalaze se na sledećim lokacijama:
* Katamarka (Argentina)
* Kapnik (Rumunija)
* Hotazel (Južnoafrička republika)
* Bjut u Montani (SAD)

## Reference

## Literatura

* Hurlbut, Cornelius S.; Klein, Cornelis, 1985, *Manual of Mineralogy*, 20th ed.,
Zamorci

**Zamorci** (lat. *Cavia*), su rod glodavaca iz porodice prasenaca (*Caviidae*), porijeklom iz Južne Amerike. Ima sveukupno devet vrsta, ali je najpoznatija *Cavia porcellus*, domaći zamorčić

## Historija
U engleskom jeziku poznat kao gvinejsko prase (engl. *guinea pig*), kavija ili savija (engl. *cavy*, od port. *çavia*: oboružani bodljaš), ova životinja potječe od pretka *[[Cavia cutleri]]*, koji još obitava u Južnoj Americi. Zamorčiće su držali Inke više ili manje kao kućne ljubimce (točnije, za jelo) davno prije dolaska Europljana. Osvajanjem u 16. stoljeću španjolski konkvistadori su ih pronašli kako slobodno trče po kućama ljudi i prevezli su ih u europske krajeve, no zamorčići su i dalje zadržali svoju ulogu kao hrana.. Ponekad se glasaju kao svinje, i zbog toga neki ljudi ih nazivaju morskim prascima. Danas su zamorčići jedno od najomiljenijih dječjih kućnih ljubimaca širom svijeta.

## Vrste
**[[Cavia anolaimae]]* - podrijetlom iz Kolumbije
**[[Cavia aperea]]* – brazilski zamorac, raširen istočno od Anda
**[[Cavia fulgida]]* – iz istočnog Brazila
**[[Cavia guianae]]* (često smatran sinonimom *C. porcellusa*) - Venezuela, Guajana, Brazil
**[[Cavia intermedia]]* iz brazilske države, Santa Catarina
**[[Cavia magna]]* – raširena u Urugvaj, jugoistočni Brazil
**Cavia nana* (smatra se sinonimom *C. tschudii*)
**[[Cavia porcellus]]* – domaći zamorčić, najraširenija vrsta
**[[Cavia tschudii]]* – planinski zamorac, Peru, Čile i sjeverozapadna Argentina

## Razmnožavanje

Ženka zamorčića nosi u prosjeku 2 mjeseca, a dužina graviditeta ovisi o broju mladunaca, jer što je više mladunaca ženka će se prije okotiti. Mladi na svijet dolaze u naprednijoj fazi od drugih vrsta glodavaca. Kote se s dlakom, otvorenim očima, stalnim a ne mliječnim zubima, i već su nakon 2 dana sposobni uzimati čvrstu hranu, ali je ipak potrebno da neko vrijeme (20 - 30-ak dana) provedu s majkom zbog stjecanja imuniteta preko mlijeka. Ženka može imati 3 legla godišnje, a spolno je zrela s mjesec dana, dok je mužjak spolno zreo s 2-3 mjeseca. Mužjaka nije potrebno odvajati od ženke poslije parenja, ni poslije okota, jer kod njih nije izražena pojava kanibalizma kao kod drugih glodavaca.

## Izvori
Činčile

**Činčile** (lat. *Chinchilla*) su rod malenih glodavaca, koji se najviše uzgajaju zbog krzna i kao kućni ljubimci. Žive u suhim i gorskim predjelima Južne Amerike u većim skupinama. Dane provode u skrovištu, a noću se hrane, najviše biljem. Premda su oprezne, u divljini su plijen mnogih životinja.

## Porijeklo imena
Dobili su ime po indijanskom narodu Chincha, koji je od 1000. pa do pada pod državu Inka (1476.) živio  u obalnom području južnog Perua i možda Čilea. Uzgajali su činčile i držali ih za kućne ljubimce, njihovo su meso jeli, a od kvalitetnog krzna radili su sebi odjeću. Krzno činčile kasnije su od njih preuzeli Inke pa ga je uskoro mogao nositi samo Inka i osobe kraljevske krvi.

## Izgled
Činčila je maleni glodavac kratkog tijela, velike glave na kojoj su dva duga obla uha. Ima razmjerno velike oči i duge, svijetle, rijetke brkove te dug dlakav rep. Tijelo pokriva oko 2&nbsp;cm debela meka crnobijela dlaka. Krzno je srebrne boje. Tijelo je dugo oko 30&nbsp;cm, od toga oko 13&nbsp;cm otpada na rep. Težina je od 400 do 600 g. Prosječna doživljena starost je 15 godina, a neke jedinke žive i preko 20 godina.

Postoje dvije vrste iz roda Činčila: **'Chinchilla brevicaudata**' i **'Chinchilla lanigera**'. Prva vrsta ima kraći rep, širi vrat i ramena te kraća uha. U prirodi, obje su vrste vrlo ugrožene.

## Kućni ljubimac
Poznata je i kao kućni ljubimac. Činčila je noćna životinja, hrani se noću i tada je najživahnija, ponekad i vrlo glasna. Budući, da je gipka i hitra treba puno prostora. Može skočiti do 180&nbsp;cm visine. Smeta joj propuh i prejaka izravna sunčeva svjetlost. Nastambu ili krletku treba redovito čistiti i mijenjati stelju (pokrov). Preporuča se poseban prostor za obavljanje nužde, jer jako voli čistoću. Osnovna hrana su sijeno i posebni briketi. Svakodnevno je potreban pijesak, u kojem će se valjati, što je zaštita za kožu i dlaku, inaće se lako pojave gljivična kožna oboljenja. Osjetljive su na hranu, koja sadrži šećer, jer lako dobiju šećernu bolest i prerano ugibaju. Činčile traže nježno postupanje i postepeno se privikavaju na vlasnika.

## Krzno
Međunarodna trgovina krznom činčile potječe iz 16. stoljeća. Krzno je popularno zbog izrazite mekoće. Za jedan dugi kaput, potrebno je krzno od oko 150 činčila. Činčile u prirodi na rubu su istrebljenja, zbog krivolova. Lov na činčile je zabranjen. Za krzno, uglavnom se koriste činčile iz uzgoja.

## Galerija

Datoteka:Chinchilla - croquis comparatif.svg|Usporedba dviju vrsta iz roda Chinchilla
Datoteka:Chinchilla Ushuaia 2006.jpg|Krzno činčila
Datoteka:Habitat du Chinchilla lanigera - Auco.jpg|Prirodno stanište činčila
Datoteka:Chinchilla party.JPG|Činčile kao kućni ljubimci


## Izvori
Europski dabar

**Europski dabar** (latinski: *Castor fiber*) je vrsta dabra koja je nekada bila raširena u Euroaziji. Lovio se gotovo do izumiranja zbog svog krzna i kastoreuma (mirisni uljasti sekret koji izrađuju trbušne žljezde dabra, i ženke i mužjaka), tako da je 1900. godine ostalo samo 1.200 dabrova.

## Rasprostranjenost
Populacija dabra se oporavlja od skoro izumiranja. Procjenjuje se da je živjelo samo 1.200 dabrova početkom 20. stoljeća. U mnogim europskim zemljama, dabrovi su izumrli, ali ponovno naseljavanje i zaštita dovela je do postupnog oporavka na oko 639.000 jedinki do 2003. godine. Dabar danas obitava širom Europe i djelu Azije u Rusiji, Norveškoj, Njemačkoj, Španjolskoj, Italiji, Bjelorusiji, Finskoj, Mongoliji, Portugalu, Francuskoj, Kini, Kazahstanu, Luksemburgu, Turskoj, Ujedinjenom Kraljevstvu, Moldaviji, Švedskoj, Poljskoj, Srbiji, Mađarskoj, Rumunjskoj, Ukrajini, Danskoj, Nizozemskoj, Crnoj Gori, Lihtenštajnu, Litvi, Letoniji, Slovačkoj, Sloveniji, Češkoj, Estoniji, Hrvatskoj, Austriji, Belgiji i Bugarskoj.

## Opis
Boja krzna europskih dabrova geografski varira. Svjetlo kestenasto riđa boja je dominantna u Bjelorusiji. U Rusiji, dabrovi u slivu rijeke Sož uglavnom su tamno smeđe boje, dok dabarovi u Voronjež rezervatu imaju jednako raspodijeljenu smeđu i tamno-smeđu boju. 
Europski dabrovi su jedni od najvećih živućih vrsta glodavca i najveći glodavac podrijeklom iz Euroazije. Dabrovi su teški od 11 do 30 kg, s prosjekom od 18 kg. Dok je najveći primjerak težio rekordnih 31,7 kg , Smithsonian Institution je izvijestio da ova vrsta iznimno može biti teška 40 kg. Dužina tijela je od 80 do 100 cm, a repa  25 do 50 cm. Europski dabar je vrlo sličan s američkim dabrom, ali ipak postoji nekoliko razlika između ove dvije vrste.

## Galerija

Image:Biberschaedel-drawing.jpg|Lubanja dabra
Image:Biber-drawing.jpg|Europski dabar
Image:Beaver dam.jpg|Dabrova brana
Image:Tayside Beaver mother and kit June 5, 2010 Ray Scott.jpg|Ženka i mladunče dabra
Image:Beaver teeth marks.jpg|Debla nagrižena dabrovim zubima


## Izvor
Kizljarsko-Pervomajska talačka kriza

**Kizljarsko-Prvomajska talačka kriza**, za koju se također koristi i naziv **Teroristički čin u Kizljaru** () je naziv za seriju nasilnih događaja koji su se zbili u Dagestanu od 9. do 16. januara za vrijeme Prvog čečenskog rata, te izazvali veliku pažnju ruske i međunarodne javnosti. Oni su započeli kada je grupa od 200 pripadnika paravojnih formacija samoproglašene Čečenske Republike Ičkerije pod komandom Salmana Radujeva napala rusku zrakoplovnu bazu kraj grada Kizljar u blizini čečensko-dagestanske granice. Iako je u njemu ubijeno oko 33 ruska vojnika i uništena dva helikoptera, on nije u potpunosti uspio, te su čečenske snage brzo natjerane na povlačenje. Pri tom povlačenju su zauzeli grad i, koristeći iste metode kao i Šamil Basajev prilikom napada na Buđonovsk nekoliko mjeseci ranije, uzeli veliki broj njegovih stanovnika (između 2000 i 3400) za taoce. Nakon nekoliko dana pregovora je postignut sporazum kojim su čečenski militanti pustili žene i djece, a zauzvrat dobili jamstva o sigurnom prolazu natrag u Čečeniju. Kolona s militantima i oko 150 talaca je napustila Kizljar 12. januara, ali je upala u zasjedu ruskih snaga; usprkos toga, militanti su uspjeli zarobiti dio njih te se povući u pogranično selo Pervomajskoje gdje su tamošnjih 1200 žitelja uzeli za taoce, ali dobili i pojačanja koja je iz Čečenije doveo Džohar Dudajev. Ruske snage su sljedećih tjedan dana pokušavale zauzeti selo i likvidirati militante, ali u tome nisu uspjele, usprkos najava predsjednika Jeljcina da neće dozvoliti ponavljanje događaja iz Budjonovska i tome što je selo žestoko bombardirano projektilima zemlja-zemlja. U međuvremenu su događaji dobili međunarodnu dimenziju, nakon što je grupa pro-čečenskih aktivista u Turskoj otela putnički brod tražeći prekid ruske akcije u zamjenu za puštanje talaca. Čečenske snage su se na kraju ipak uspjele izvući iz obruča, a u završnim okršajima su uspjele uništiti manju rusku jedinicu koja im je pokušala zaustaviti put. Nakon što su se militanti povukli u Čečeniju, ostatak talaca je pušten. Slično kao i Budjonovsku, cijela je afera predstavljala veliki fijasko za Jeljcinovu vladu i propagandni trijumf za Čečene koji su pred očima svjetske javnosti jednom pokazali sposobnost da gotovo nekažnjeno izvode akcije protiv tehnički i brojčanog nadmoćnog protivnika. Sa druge strane, Čečeni nisu uspjeli u svojem originalnom cilju da unište rusku bazu, a Radujev je prilikom svoje akcije pretrpio veće gubitke od Basajeva i na kraju bio javno kritiziran od Dudajeva, koji mu je zamjerao uzimanje talaca.

## Izvori

## Vanjske veze
* Кизляр-Первомайское 
* Так кто пустил Радуева в Кизляр и Первомайское?
* Хункар-Паша Исрапилов  // terroristica.info
* Чеченцы прикрываются живым щитом // Коммерсантъ, 13 августа 1999
* Первомайское 1996 — из официальных источников // Фарукшин Раян
* Описание событий в мемуарах генерала Куликова
Crnomorska talačka kriza

**Crnomorska talačka kriza** je naziv za događaje koji su započeli 16. januara 1996. kada je u Trabzonu, turskoj luci na obali Crnog mora, grupa pro-čečenskih militantnih aktivista naoružana eksplozivom i vatrenim oružjem otela panamski trajekt *[[MV Avrasya]]*. Na brodu se tada nalazilo oko 100 putnika sa ruskim državljanstvom. Otmičari, koji su se prozvali *Unuci Šamila*, i čiji je vođa bio Muhammed Tokcan, u zamjenu za puštanje zarobljenih članova posade i putnika su tražili prekid ruske vojne akcije kojim se nastojala prekinuti kizljarska talačka kriza, odnosno slobodan prolaz za pripadnike čečenske separatiste koji su se našli opkoljeni na granici sa Dagestanom. Time je Prvi čečenski rat prvi put dobio međunarodnu dimenziju. Turske vlasti su, usprkos sugestija ruske vlade da situaciju riješe vojnom akcijom, taoce nastojali osloboditi pregovorima. 19. januara, nakon što su se separatisti uspjeli probiti iz obruča, taoci su pušteni, a otmičari su se predali. Prilikom otmice nitko nije ozlijeđen, ali je 16 putnika poslije zatražilo medicinsku pomoć uslijed iscrpljenosti i stresa. Otmičari su kasnije osuđeni na višegodišnje zatvorske kazne, ali su neki od njih nedugo potom pobjegli iz zatvora i sudjelovali u sličnim akcijama vezanim uz Drugi čečenski rat.

## Vanjske veze
*Chechen rebels' hostage history, BBC News, 1 September 2004
Bitka u Jarišmardiju

**Bitka u Jarišmardiju** (), također poznata i kao **Šatojska zasjeda**, se zbila za vrijeme Prvog čečenskog rata, 16. aprila 1996. godine u mjestu Jarišmardi južno od Groznog, glavnog grada Čečenije. Ona je započela kada su koloni oklopnih i drugih vozila koja je činila 2. bataljon 245. motorizirane streljačke pukovnije ruske vojske zasjedu postavile snage Čečenske Republike Ičkerije koje su činili lokalni militanti na čelu sa Ruslanom Gelajevim i strani, pretežno arapski, dobrovoljci na čelu sa Ibn al-Hatabom. Čečenske snage su izabrale izuzetno pogodno mjesto za zasjedu, te je vrlo pažljivo pripremili - tempiranim minama su uništena vozila na samom početku i kraju kolone, te je ruskim snagama onemogućen bijeg. Za tri sata borbe gotovo sva vozila - kojih je, prema različitim izvorima, bilo između 27 i 50, su uništena, a gotovo svi ruski vojnici ubijeni; prema ruskim izvorima, poginulo je između 76 i 95 ruskih vojnika. Ibn-Hatab je nedugo nakon zasjed napravio video-snimku u kojoj trijumfalno paradira kraj kolone uništenih vozila i desetina pougljenih leševa ruskih vojnika; ona mu je donijela izuzetno popularnost među čečenskim suborcima, ali i podatkla brojne dobrovoljce iz drugih islamskih zemalja da mu se pridruže. Zasjeda je predstavljala dotle najteži udarac ruskoj vojsci i izazvala raspravu u ruskoj Državnoj dumi, te intenzivirala pozive ruskom predsjedniku Borisu Jeljcinu da smijeni ministra obrane Pavela Gračeva čijoj su se nesposobnosti pripisivali ti i drugi porazi.

## Izvori

## Vanjske veze
* Доклад  Государственной Думе РФ председателя Комитета ГД по обороне Л. Я. Рохлина по факту гибели военнослужащих 245 мотострелкового полка в Чеченской Республике 16 апреля 1996 года 26 апреля 1996 года
* Война в Чечне (1994—1996). Несостоявшаяся пауза 
* Глава 3. Хроники 245-го, гвардейского. // *Казаков А. М.* Вспомним, Товарищ…
* *Цирюльник Д.* Расстрелянная колонна  // Сергей Козлов Спецназ ГРУ. Пятьдесят лет истории, двадцать лет войны. — М.: Русская панорама, 2000. — (Очерки новейшей истории) ,
Vijeće grada Dundeea

**Vijeće grada Dundeea** (engleski: *Dundee City Council*) je jedno od 32 
područnih vijeća (council area) 
i namjesništva (lieutenancy area) na istoku Škotske, ograničeno 
na sam grad Dundee.

Grad Dundee bio je još 1894. samostalna grofovija, - 1975. postao je distrikt, a 1994. osnovano je 
vijeće pod imenom The City of Dundee. Već iduće 1995. promjenjeno je ime u Dundee City.
## Geografija
Vijeće grada Dundeea leži duž obala estuarija Firth of Tay, a sa kopna je okružen sa područnim vijećema; Angus, 
Perth i Kinross i Fife.

Vijeće grada Dundeea je svojim površinom od samo 59.83 km² najmanje, ali brojem stanovnika kojih ima 148,170 spada među veće, administrativni centar mu je sam grad Dundee.
## Reference

## Vanjske veze
* Službene stranice Vijeća grada Dundeea
Firth of Tay

**Firth of Tay** (škotsko-gelski: *Linne Tatha*) je estuarij najduže škotske rijeke Tay u Sjevernom moru, na sjeveroistoku Škotske.

## Geografija
Obale tog zaljeva dijele područna vijeća Angus, Perth i Kinross, Dundee i Fife. Firth of Tay je vrlo dubok, ima 37 km, i vrlo uzak, na najširem dijelu kod sela Invergowrie zapadno od Dundeea ima svega 5 km. Obale tog zaljeva su vrlo pjeskovite, pa su još u 18. vijeku poduzeti melioracioni radovi i sadnja bilja kako bi se spriječila daljnja erozija tla. Zaljev je premošćen jednim željezničkim i jednim cestovnim mostom kod Dundeea.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Tay, Firth of'' na portalu Gazetteer for Scotland
Dunfermline

**Dunfermline** čita se  **Danfermlin** (škotsko-gelski: *Dùn Phàrlain*, škotski: *Dunfaurlin*) je 
grad u Škotskoj od 49,706 stanovnika

Grad administrativno podpada pod Područno vijeće (council area) Fife u kojem je drugi po veličini.

## Geografija
Dunfermline leži udaljen oko 5 km od estuarija Firth of Forth, a svega desetak kilometara dalje leži Edinburgh.

## Historija
Dunfermline je bio kraljevski grad, u kom su tokom srednjeg vijeka stolovali brojni škotski kraljevi.

Na mjestu današnjeg grada još su prvi keltski redovnici imali svoje malo naselje, ali je grad počeo nicati tek oko benektinske opatije osnovane oko 1072.

Škotski kralj Malcolm III izgradio je svoj dvor u Dunfermlinu, nakon smrti kralja Macbetha. Na njega danas podsjećaju ostatci ruševnog  tornja u srcu parka
Pittencrieff.

Dunfermline je bio rodno mjesto škotskih kraljeva Jamesa I (1394.) i Charlesa I (1600.) Grad je bio gotovo uništen u požaru u 1624., Dunfermline se kasnije razvio kao centar za proizvodnju tkanina, sa pratećim industrijama za izbjeljivanje i bojenje.

U Dunfermlinu je 1835. rođen i Američki industrijalac, milijunaš i filantrop Andrew Carnegie, koji je bio osobito
velikodušan prema svom rodnom gradu, pa je on i danas centar svih njegovih fondacija. Grad mu se odužio tako što je njegovu skromnu rodnu kuću prevorio u muzej.

## Znamenitosti
Dunfermline ima čitav niz historijskih objekata, kao što su ostatci kraljevske palače i Opatije iz 12. vijeka, na čijem groblju je pokopano, pored Malcolma III i 
Roberta Bruca i 10 drugih škotskih kraljeva i kraljica.

Opatijska crkva služila je kao parohijska crkva sve do 1821., jedini očuvani dio iz vremena njezina nastanka je brod lijepi primjer masivne Normanske arhitekture,

Pored toga značajna je opatova palača (Abbot House) obnovljena u  15. vijeku i pećina Svete Margarete Škotske u kojoj se ona po legendi molila i prala noge siromasima.

## Privreda
Danas se njegova ekonomija bazira na uslužnom sektoru i proizvodnji elektroničkih dijelova.

## Gradovi prijatelji
Dunfermline ima ugovore o prijateljstvu sa slijedećim gradovima;

## Reference

## Vanjske veze

* ''Dunfermline'' 
* ''Dunfermline'' na portalu Encyclopædia Britannica