Toharski jezici

**Toharski jezici** su izumrla grana indoeuropske jezične porodice kojima su se služili Tohari na području oaza sjevernih predjela Tarimske zavale (današnji Xinjiang - Autonomna regija Ujgurskog naroda). Dokumenti datirani na period šestog do osmog stoljeća bilježe dva bliskosrodna jezika nazvana toharski A (istočnotoharski, *agnijski* ili *turfanski*) i toharski B (zapadnotoharski ili *kučanski*). Glavna tematika kojom se bave tekstovi sugerira da je toharski A bio arhaičniji i korišten kao budistički liturgijski jezik, dok je toharski B bio aktivno govoren na cijelom prostora od Turfana na istoku pa sve do Tumshuqa na zapadu. Korpus posuđenica i imena pronađenih u prakrtskim dokumentima nose naziv toharski C (tzv. *kroränijski*). Ovi jezici su izumrli nakon širenja turkijskih plemena Ujgura u Tarimsku zavalu u devetom stoljeću.

## Otkriće i njegova važnost
Postojanje toharskih jezika i pisma nije bilo naslućivano sve do arheoloških istraživanja Tarimske zavale. Ta istraživanja je vršio britansko-mađarski arheolog Aurel Stein početkom 20. stoljeća a otkrio je fragmente i rukopise sa zapisima na nepoznatom jeziku a datirane na period između 6. i 8. stoljeća.

Uskoro se ispostavilo da zapisi sadržavaju tekstove pisane dvama različitim ali srodnim jezicima koji pripadaju dotada nepoznatoj grani indoeuropske porodice, sada poznate kao toharski:
* **Toharski A** (agnijski ili istočnotoharski, u izvornom obliku *ārśi*) s područja Karašara i Turfana
* **Toharski B** (kučanski ili zapadnotoharski) s područja Kuče i drugih lokacija

Prakrtski dokumenti iz trećeg stoljeća s područja Kröran (Loulansko kraljevstvo) na jugoistoku Tarimske zavale sadržavaju posuđenice i imena za koje se čini da dolaze iz treće varijante toharskog, nazvane toharski C.

Otkriće toharskog početkom 20. stoljeća je pobilo neke teorije o odnosima indoeuropskih jezika i ponovno oživilo to područje istraživanja. Prije otkrića toharskog mislilo se da je podjela na kentumske i satemske jezike jednostavna geografska podjela na zapad i istok. No, toharski jezici su bitna geografska iznimka takvom poimanju jer su najistočnija grana indoeuropske jezične porodice, a pripadaju kentumskoj skupini. Rezultat ovoga je bila nova hipoteza temeljena na teoriji valova (njem. *Wellentheorie*) njemačkog lingvista Johannesa Schmidta, koja sugerira da satemizacija predstavlja jezičnu inovaciju iz središnjeg dijela govornog prostora indoeuropskog prajezika. Tako bi kentumske jezike na istočnom i zapadnom dijelu ta promjena jednostavno zaobišla.

Toharski je najvjerojatnije izumro nakon 840. godine. Tada u Tarimsku zavalu dolaze Ujguri koje Kirgizi protjeruju iz Mongolije. Ovu teoriju podržavaju otkrića prijevoda toharskih tekstova u ujgurski jezik. Za vrijeme ujgurske vladavine Tohari se miješaju s Ujgurima te se time dobiva velik dio modernog stanovništva današnje provincije Xinjiang.

## Nazivi
Kolofon budističkog rukopisa na staroturkijskom jeziku tvrdi da je preveden iz sanskrta posredstvom jezika nazvanog *twγry*, kojeg Friedrich W. K. Müller čita kao *toxrï* i kojeg povezuje s novootkrivenim jezikom iz okolice Turfana. Dalje povezuje *toxrï* s etnonimom *Tócharoi* (starogrčki: *Τόχαροι*) koji dolazi je indoiranskog porijekla. Müller predlaže naziv *toharski*. Ptolomejeve *Tócharoi* učestalo današnji istraživaći povezuju sa skupinom Yuezhi iz kineskih spisa, utemeljiteljima Kušanskog carstva. Danas je poznato da su oni govorili baktrijskim jezikom, jezikom iz istočnoiranske skupine, a ne toharskim. Unatoč tomu, naziv *toharski* se koristi kao uobičajen naziv za jezik rukopisa otkrivenih u Tarimskoj zavali.

Naziv *toxrï* je vjerojatno staroturkijski naziv za Tohare i ne pronalazi se u samim toharskim tekstovima. Endonim kojeg pronalazimo u tekstovima toharskog A je *ārśi*, a u tekstovima toharskog B pronalazimo pridjev *kuśiññe* koji dolazi od *kuśi* ili *kuči*. Potonji naziv je poznat i iz kineskih i turkijskih dokumenata. Povjesničar Bernard Sergent se služio nazivom *Arśi-Kuči*, no u međuvremenu ga je zamjenio s *Agni-Kuči*.

## Pismo
Toharski je zabilježen u fragmentarnim rukopisima, većinom iz 8. stoljeća, koji su zapisani na listovima palme, drvenim pločama te kineskom papiru, očuvanom zbog iznimno suhe klime u Tarimskoj zavali. Primjerci su otkriveni na nalazištima u Kuči i Karašaru, zajedno s muralnim natpisima.

Veći dio toharskog pisma je izveden iz slogovnog pisma (abugide) Brahmi i obično se naziva *kosi Brahmi*. Manji dio tekstova je pisan i manihejskim pismom u kojem su bilježeni manihejski tekstovi. Ubrzo po otkriću postalo je očito da je velik dio tekstova u stvari prijevod već poznatih sanskrtskih budističkih djela, a neki su dijelovi čak bili i dvojezični što je uvelike pomoglo dešifriranju novootkrivenog jezika. Osim budističkih i manihejskih religijskih tekstova, otkrivene su i samostanske prepiske, računi, komercijalni dokumenti, karavanske putovnice, medicinski i magičarski tekstovi te jedna ljubavna pjesma.

1998. godine je kineski lingvist Ji Xianlin objavio prijevod i analizu fragmenata toharskog zapisa *Maitreyasamiti-Nataka* otkrivenog 1974. godine u Yanqiju.

Najznačajniju inovaciju u odnosu na postojeće Brahmi pismo predstavlja korištenje *Fremdzeichena* (u prijevodu *strani znakovi*) za prikazivanje kombinacija suglasnika i samoglasnika *ä*.

## Nalazišta
Glavno nalazište rukopisa na toharskom B je na području Kuče. Na tom području je oko 7. stoljeća postojalo Kraljevstvo Kuča čiji je službeni jezik bio toharski B. Najvažnije nalaziše kod Kuče je Miŋ-öy (u prijevodu *tisuću špilja*) u blizini Qizila, gdje je pronađeno 230 budističkih špilja. Drugo najvažnije nalazište je Duldur Aqur. Osim ta dva nalazišta postoji i niz drugih manje važnih nalazišta kao što su npr. Subeši, Qumtura i Qizil Qaya.

Velik broj rukopisa je pronađen na relativno malom nalazištu s područje Korla, sjeverno od naselja Šorčuq i južno od naselja Šigšin. Većina rukopisa s područja Turpana pronađena su na nalazištima Siŋgim, Bezäklik i Xočo, a nešto manji broj na nalazištu Maralbeši, između gradova Kašgar i Aksu.

## Toharski A i B
Toharski A i B se znatno razlikuju no ne zna se jesu li jezici bili međusobno razumljivi. Zajednički toharski prajezik bi im morao prethoditi barem nekoliko stoljeća, što ga stavlja negdje u prvo tisućljeće pr. Kr.

Toharski A je pronađen samo na istoku toharskog govornog područja i svi otkriveni tekstovi su religijske naravi. S druge strane, toharski B je pronađen diljem zavale i osim religijskih tekstova pronađeni su i sekularni tekstovi. Zato se pretpostavlja da je toharski A bio liturgijski jezik i da u vrijeme kada su pisani otkriveni tekstovi više nije imao izvorne govornike, dok bi se toharski B govorio na cijelom području.

Pretpostavljeni odnos toharskog A i B kao liturgijskog i govornog oblika se ponekad uspoređuje s odnosom latinskog jezika i raznih romanskih jezika, ili pak s klasičnim kineskim i mandarinskim. No, u oba navedena slučaja liturgijski jezik je također i jezični predak govornog oblika, dok takvog odnosa nema između toharskog A i toharskog B. Štoviše, s fonološkog gledišta toharski B (živući u vrijeme pisanja otkrivenih rukopisa) je znatno konzervativniji od toharskog A, i koristi se kao glavni izvor rekonstrukcije toharskog prajezika. Jedino toharski B održava pratoharske karakteristike poput razlikovanja naglaska, dočetnog samoglasnika u riječima, diftonga i razlike između *o* i *e*. Kao rezultat gubitka završnih samoglasnika u toharskom A je došlo i do gubljenja određenih pratoharskih gramatičkih kategorija koje su i dalje opstale u toharskom B, među njima padež vokativ i određene imenske i pridjevske deklinacije te glagolske konjugacije.

I jedan i drugi jezik su inovirali na području deklinacijskih i konjugacijskih svršetaka. Oba jezika imaju značajne inovacije kod sufiksa prezenta aktiva indikativa, no inovacije su posve različite prirode. Zbog toga je jedino nastavak drugog lica jednine srodan među jezicima, a u većini slučajeva nijedna od varijanata se ne podudara s praindoeuropskim oblikom. Paralelno razvijaju aglutinativne sekundarne padežne nastavke no nastavci im dolaze iz različitih izvora. Glagolske klase također pokazuju različite izvore, tako se npr. za drugu klasu preterita u toharskom A koristi reduplikacija (možda od redupliciranog aorista) dok se u toharskom B koristi praindoeuropsko *ē* (možda od perfekatskog oblika na dugi samoglasnik, kao u latinskom *lēgī, fēcī*, itd.).

## Periodizacija
Ne zna se sa sigurnošću kad se toharski B govorio no vjerojatno ne zadugo nakon zadnjih tekstova. Pronađene tekstove datiramo na tri načina:
# u odnosu na druge tekstove pisane istim pismom, koristeći se paleografijom
# uz pomoć nadnevaka koji se spominju u malom broju tekstove te
# uz pomoć datiranja ugljikom-14 organskih materijala u papiru rukopisa
U datiranju nam pomaže i činjenica da se Sanskrt piše istim pismom. Kako se to pismo mijenjalo kroz vrijeme, moguće je usporediti razne inačice pisma korištenog za Sanskrt i onog korištenog za toharski B te ustanoviti u kojim su svojim varijantama ta pisma najbliža. Navedenom usporedbom pisama dolazi se do zaključka da je toharski B pisan varijantom koja je korištena od 6. do 8. stoljeća za Sanskrt.

Uz to imamo i mjestimično spominjanje nadnevaka. Tako se u jednoj putnoj propusnici spominju kraljevi Kuče, Suvarnapuspa i njegov sin Suvarnadeva. Zahvaljujući natpisu u Qizil Qayu, vladavina ovih kraljeva se može povezati i s kineskim kalendarom čijim daljnjim istraživanjem dolazimo do točnog nadnevka, a taj bi bio 8. kolovoz 642. godine.

Neki rukopisi su datirani ugljikom-14, no ishodi se ne poklapaju u potpunosti s ostalim zaključcima jer se u to vrijeme često papir reciklirao za ponovno uporabu. Rezultati datiranja ugljikom-14 stavljaju najranije tekstove u vrijeme oko 400. godine a najkasnije tekstove i u 12. stoljeće.
## Fonologija
Na fonološkoj razini toharski pripada kentumskim jezicima indoeuropske porodice što znači da se gube palatalno-velarni suglasnici (*ḱ, *ǵ, *ǵʰ) i umjesto njih se koriste obični velarni suglasnici (*k, *g, *gʰ). Kentum jezike pretežito pronalazimo na zapadu i na jugu Europe (grčki, italski, keltski, germanski). S obzirom na to, toharski bi (poput djelomično grčkog i anatolijskih jezika) bio izoliran u području gdje prevladavaju satemske populacije indoeuropske porodice (tj. gdje palatalno-velarni suglasnici prelaze u sibilante). Otkriće toharskog je doprinjelo sumnjama o dotadašnjoj pretpostavci da se praindoeuropski u jednom trenutku podijelio na zapadnu i istočnu granu.

### Samoglasnici

Iako toharski A i B koriste isti skup samoglasnika, oni se često ne podudaraju. Tako npr. u pratoharskom nije bilo samoglasnika *a*. Samoglasnik *a* u toharskom B dolazi od prijašnjeg naglašenog *ä* ili nenaglašenog *ā* (koje je ostalo nepromijenjeno u toharskom A), dok je samoglasnik *a* u toharskom A došao od pratoharskog  i  (koji su pak u toharskom B dali  i ). Samoglasnici *e* i *o* u toharskom A su s druge strane uglavnom rezultat monoftongizacije bivših diftonga (koji su i dalje postojali u toharskom B). Ni toharski A ni B nisu imali duljinu samoglasnika kao distinktivno obilježje.

### Diftonzi

Diftonzi se pojavljuju samo u toharskom B.

### Suglasnici
Potonja tabela sadržava rekonstruirane foneme u toharskom zajedno s njihovom transkripcijom. S obzirom da je toharski pisan pismom koje je izvorno namijenjeno za Sanskrt i njegove potomke, transkripcija glasova je temeljena izravno na transkripciji odgovarajućih sanskrtskih glasova. Toharsko pismo ima znakove koji predstavljaju sve preostale sanskrtske glasove ali oni se pojavljuju samo u posuđenicama iz Sanskrt i najvjerojatnije nisu imali poseban izgovor u toharskom. Za neke od znakova se ne može sa sigurnošću reći kako su se izgovarali, pogotovo u slučaju palataliziranih obstruenata.

#  se tranksribira dvama različitim znakovima u toharskom pismu, ovisno o poziciji. Na temelju odgovarajućeg znaka u Sanskrtu, transkribiraju se kao *ṃ* (na kraju riječi i ispred nekih klitika) i kao *n* (u svim ostalim situacijama). Valja napomenuti da *ṃ* predstavlja glas  a ne .
# Glas zapisan kao *c* vjerojatno odgovara palatalnom plozivu  iz Sanskrta. Supojavljivanje skupine *śc* sugerira da je izgovor bio , no to se ne može ustanoviti sa sigurnošću.
# Glas zapisan kao *ṣ* odgovara retrofleksnom sibilantu  iz Sanskrta, no čini se da je vjerojatnije bio postalveolarni sibilant  (poznatiji kod nas kao *š*), zato jer dolazi od palataliziranog .
# Glas *ṅ*  se pojavljuje samo ispred *k*, ili u skupinama gdje *k* nestaje između suglasnika. Očigledno ima fonemsku vrijednost jer istovremeno postoje i nizovi *nk* te *ñk* (kao rezultat sinkope tj. gubitka *ä* između njih).

### Samoglasni sustav u usporedbi s praindoeuropskim

## Morfologija
Sustav imenica u toharskom razlikuje dva roda (muški, ženski) i dodatnu imensku klasu "alternirajućeg" roda. Alternirajuće imenice u jednini imaju sklonidbu muškog roda a u množini sklonidbu ženskog roda. Alternirajuća klasa dolazi od praindoeuropskih imenica srednjeg roda.

Imenice se sklanjaju po devet padeža. Tri padeža smatramo primarnima (nominativ, genitiv i kosi padež) i oni dolaze iz praindoeuropskog (od nominativa, akuzativa i genitiva). Preostalih šest padeža su sekundarni i aglutinativni. To su alativ, perlativ, ablativ, lokativ, komitativ i kauzal. Dodaju se na kraj riječi u akuzativu, i to samo na posljednju riječ unutar imenske skupine. Potonji fenomen se naziva *Gruppenflexion* (skupno sklanjanje) a pronalazimo ga također i u turkijskim jezicima, japanskom te korejskom jeziku. Kao primjer, u imenskoj skupini *kektseñ reki palsko-sa* svaka pojedina riječ se nalazi u perlativu (*-sa* sufiks, u značenju se podudara s našim instrumentalom), ali samo poslednja (*palsko*) je i morfološki obilježena za taj padež a ostale ga dobivaju kao članovi skupine. Značenje cijele imenske skupine je *tijelom, riječju i mišlju*.

Nastavci sekundarnih padeža su nastali gramatikalizacijom postpozicija (poslijeloga).

## Sintaksa
Za red riječi u toharskom možemo izvesti nekoliko tendencija (ali ne nužno i striktnih pravila)
* opisne riječi obično dolaze ispred glava imenskih fraza
* redoslijed je obično Subjekt - Objekt - Glagol (tzv. SOV)
* objekt slijedi iza imperativa
* uobičajena imenska fraza je određivač (determiner) - pridjev - imenica
* posvojni genitiv dolazi ispred imenice
* postpozicije su učestalije od prepozicija
* zavisna rečenica uglavnom prethodi glavnoj
## Vanjske veze
* Toharsko pismo
* Uvod u toharski jezik 
* Rječnik toharskog B
* Baza otkrivenih toharskih rukopisa

## Reference