Psihologizam

**Psihologizam** (grč. *psyche* - dah, duh, duša + grč. *logos* - riječ, mišljenje, nauka) je stajalište koje ulogu psihičkog života i značenje psihologije, njenih metoda i rezultata preuveličava do te mjere da sve iskustvo svodi na psihologijsko iskustvo, tako da bi se psihologija na kraju morala smatrati za jedinu nauku uopšte. Riječ psihologizam (*Psychologismus*) prvi je put upotrijebio 1870. godine. Johann Eduard Erdmann (1805-1892).

U filozofiji, psihologizam je stajalište prema kojem se problemi vezani za ljudsko znanje mogu riješiti psihološkim izučavanjem razvoja i toka mentalnih procesa. Zagovornici ovog stajališta smatraju da bi psihologija trebala biti osnova drugim naukama.

## Filozofija i psihologizam

Dok se filozofija bavi znanjem, odnosno kako nešto postaje znanje a da nije prosto vjerovanje ili uvjerenje, psihologija se bavi procesima i uslovima koji vode ka znanju; filozofija se bavi uzrocima, povodima, a psihologija razumom, rezonovanjem. Filozofiju interesuje istina a psihologija se ne može uzdići iznad uvjerenja i primjenjuje psihološki koncept u interpretaciji historijskih događaja ili logičke misli.

Psihologizam je dugo vremena bio negiran i potiskivan u filozofiji (fenomenolog Edmund Husserl, 1859-1938) dok u novije vrijeme ponovo dobija pristalice i zagovornike. Prema psihologizmu, psihologija ima središnju ulogu u uspostavljanju ili objašnjavanju ne-psiholoških vrsta činjenica ili zakonitosti i odnosi se na primjenu psiholoških tehnika na tradicionalne filozofske probleme.

## Sociologija i psihologizam

Osnovna suština psihologizma u sociologiji sastoji se u nastojanju da se društvo objasni uz pomoć i naglašavanjem psihičkih karakteristika, stanja i odnosa između ljudi. U savremenoj sociologiji, značajan broj pravaca ima izrazito psihologistički karakter. Po svojoj suštini, koja proizilazi iz psihičkih karakteristika pojedinaca ili grupa, ovaj pravac se dijeli na individualno-psihologistički i kolektivno-psihologistički.

Tvorac individualno-psihologističkog pravca je francuski sociolog Gabriel Tarde (1843-1904) koji je zastupao mišljenje da je suština društva u svijesti pojedinaca. Sociologija, ukoliko želi proučavati društvene pojave i procese, mora da postane "interpsihologija", nauka o psihičkim odnosima između pojedinaca. Društvene pojave su rezultat podražavanja ili imitacija pojedinaca. Tarde je također i tvorac teorije faktora u sociologiji. Od svih faktora koji utiču na ponašanje pojedinaca i društva, Tarde posebno izdvaja podražavanje, suprotstavljanje i adaptaciju. Psihološku introspekciju smatra za glavnu metodu u proučavanju društvenih pojava. Superorganijski ili superindividualni društveni nivo, pored Tardea, branili su Herbert Spencer (1820-1903) i Émile Durkheim (1858-1917).

U okviru individualno-psihologističkog shvatanja poznata je instinktivistička teorija Williama McDougalla (1871-1938) koji smatra da društvene pojave nastaju kombinacijom raznih instinkata, kao što je radoznalost, sticanje, zbijanje u grupe, borbenost, samopotvrđivanje i sl.

Sigmund Freud (1856-1939), osnivač psihoanalize, smatra da su sve društvene pojave posebna transformacija i sublimacija polnog nagona - libida. Bez obzira što polni nagon ima značajnu ulogu u društvu, ipak se ova psihoanalitička koncepcija ne može smatrati isključivo prihvatljivom.

Durkheim, kao predstavnik kolektivno-psihološke koncepcije u sociologiji, nastoji da društvene pojave i društvene procese objasni u cjelini, ne putem indivudalne svijesti, već preko posebne društvene svijesti, koja je izdignuta iznad pojedinaca ("svijest naroda", "psihologija naroda" i sl.) Durkheim smatra da je kolektivna svijest najviši oblik društvenog života, jer je ona svijest o svijesti. Ona se nalazi izvan i iznad individualnog i prolaznog i vidi stvari samo u njihovom trajanju i bitnim aspektima. Pojedinci prolaze, a kolektivna svijest ostaje. Ona se ne mijenja svakom generacijom, nego suprotno, ona ih sjedinjuje. Ona je nešto različito od individualne svijesti, iako se ostvaruje samo u individuama. Pretpostaviti je da je opseg i sadržaj kolektivne svijesti različit kod pojedinaca – kod nekih je veliki a kod nekih je skroman. (Individualna svijest i kolektivna svijest evoluiraju.)

Da bi se prevazišle ovakve psihologističke koncepcije socijalnog ambijenta, razvijaju se socijalno-psihološke koncepcije društva. U tim teorijama se nastoji uspostaviti veza između karakteristika individualne i društvene svijesti, što nije postignuto na jedinstven način. Postavlja se pitanje šta je uzrok a šta posljedica. George Herbert Mead (1863-1931), posmatra čovjeka kroz njegovo povezivanje s ponašanjem drugih ljudi, tj. u interakciji s drugim ponašanjima. Tako, razvijajući se i kao društveno biće formira se i njegova svijest o samome sebi.

Nužno je da svaki pojedinac u interakciji zna interpretirati značenje i namjere drugih. Ustvari, on uči preuzimati ulogu drugih – usvojiti stavove ili mišljenje drugih ljudi o vlastitim postupcima. Na taj način razvija pojam (misao) o sebi sa stanovišta drugog i postaje svjestan tuđih mišljenja o sebi. (I pojedinac utiče na grupu i grupa utiče na pojedinca!). A, prema Anthony Giddensu (1938-), elementarna socijalna činjenica je "svijest o vrsti", koja služi svakom pojedincu da u grupi prepoznaje druga bića i da prema njima usmjerava svoje ponašanje, iz čega on zaključuje da slijedi formiranje klasne svijesti i ponašanje pojedinca unutar jedne klase.

## Biheviorizam i psihologizam

Posebna varijanta sociopsihologističkih koncepata društva i pojedinih društvenih pojava je biheviorizam (ponašanje u različitim uslovima – manifestacija reagiranja). Uopšteno govoreći, biheviorizam je stav, ponašanje, a preciznije - to je doktrina. Oni koji izučavaju biheviorizam trebaju, kao teoretičari psihologije, tražiti biheviorističke dokaze za bilo koju psihologijsku hipotezu. Za njih, nema vidljive razlike između dva stanja uma ukoliko ne postoji vidljiva razlika u ponašanju pridružena svakom od tih stanja uma.

Prema ovim tvrdnjama, ako se svaka uzme zasebno, mogu se formirati i vrste biheviorizma: metodološki, psihološki i analitički (također i filozofski ili logički). Ovim pravcem se u sociologiji i psihologiji nastoji izgraditi koncepcija po kojoj se unutrašnja stanja pojedinca objašnjavaju i proučavaju na osnovu njegovih vanjskih, fizičkih manifestacija. Uzima se ponašanje kao reakcija prema sredini u kojoj čovjek živi, ne samo u funkcionalnom odnosu prema unutrašnjim karakteristikama pojedinaca. Posmatrano u cjelosti, psihološki pravac u sociologiji, pored brojnih ograničenja, predstavlja doprinos u razvoju sociologije jer je, usmjeravajući pažnju na probleme psihologije pojedinaca ili psihologije masa, od kolektivne psihologije, odnosno društvene svijesti, stvorio osnovu za proučavanje ovih dimenzija društvene realnosti.

## Kritika psihologizma

John Stuart Mill (1806-1873) je u svom djelu *System of Logic* zagovarao ideju da su prijedlozi u matematici generalizacija određenih iskustava. Empiričari su tvrdili da matematički koncepti ne postoje nezavisno i da proizilaze iz iskustva čovjeka. Koncept brojeva, na primjer, stvoren je činom brojanja. Filozofi psihologizma drže se ideje o psihološkom porijeklu matematičkih koncepata. Gottlob Frege (1948-1925), u radu *Grundgesetze der Arithmetik*, oštro je kritikovao ove navode, tvrdeći da univerzalnost matematike ne proizilazi iz mentalnih iskustava, već iz njenih logičkih karakteristika.
Kritičari i tumači Millove filozofije logike nisu uspjeli postići konsenzus o tome da li je Mill bio psihologistički mislilac. Millov stav o odnosu (deduktivne) logike i psihologije je "frakturiran". Neki elementi ga vode prema snažnom psihologističkom stavu a drugi ga odvode od njega: negdje Mill insistira da logika zavisi od psihologije a drugdje negira tu zavisnost.

Edmund Husserl (1859-1938) je u *Philosophy of Arithmetic* pokučao izvesti principe aritmetike iz psiholoških fenomena. Frege je kritikovao Husserlov stav i označio ga kao psihologizam. U odgovoru na Fregeovu kritiku, Husserl je preispitao svoj stav i odustao od svojih ranijih navoda. Husserl se odvojio od psihologizma i izradio temeljitu kritiku u radu *Logical Investigations*.
Husserl je tvrdio da su logički principi univerzalni, *a priori* istine koje se ne mogu reducirati na prirodne činjenice, dok je psihologizam obuhvatao skepticizam i relativizam, koji negiraju svaku mogućnost takve *a priori* i univerzalne istine. Otklon od pshihologizma je bio veoma značajan za Husserla jer ga je doveo do fenomenologije koja je postala jedan od najznačajnijih filozofskih pokreta XX stoljeća.

## Reference

## Literatura

#  
# 
#

## Vanjske veze

* Wolfgang Huemer: Husserl’s Critique of Psychologism and his Relation to the Brentano School  
* Husserl on the Critique of Psychologism 
* Books and Journal Articles On Behaviorism 
* Wuerzburg University: behaviourism
* Cambridge Center for Behavioral Studies