Korowai

**Korowai**, nekad nazivani i **Kolufo**, su malen narod naseljen u nepristupačnom prašumskom kraju Zapadne Papue, zapadnog indonezijskog dijela otoka Nove Gvineje. Govore jezikom korowai koji spada u skupinu jezika Awyu-Dumut. Prepoznatljivi su po kućama koje grade na krošnjama drveća. Broje oko 3 000 ljudi. Do 1970. nisu bili svjesni postojanja drugih ljudi osim sebe. Poznati su po obrednom kanibalizmu koji do danas nije posve zamro. Podijeljeni su u klanove uz koje vezuju svoju samobitnost, te su česti sukobi između klanova. Otkrio ih je nizozemski misionar u ožujku 1974. godine. Vjerovanja su im animističke prirode, ne poznaju vrijeme i ne broje godine. Hrvatski pustolov Davor Rostuhar posjetio je u lipnju 2008. klan Banggatunga. Kazao je kako su ti ljudi najbliže iskonu, te da je kod njih pronašao potpunu divljinu. Opis i fotografije tog putovanja objavljeni su u Rostuharovoj knjizi *Džungla* koja je izdana 2009. godine.

## Život i običaji

Sve više Korowaija spušta se u sela gdje polako prihvaćaju zapadnu civilizaciju. Slijedi opis života i običaja Korowaija koji se još drže svoje tradicije. Žive u kućama na stablima najčešće visokim između 8 i 12 metara. Šumsko tlo po njima pripada duhovima koji se po njemu kreću noću. Žene su odjevene u travnate suknje, a muškarci u *koteke*. Uvlače spolni ud u sebe, a kožicu pokriju tikvicom ili nečim sličnim. Do danas uglavnom nisu prihvatili kršćanstvo. Ne poznaju većinu apstraktnih pojmova, a riječ *manop* znači im odobravanje, dobro raspoloženje, sreću i sl. Ne poznaju racionalizam ni pitanje *zašto*. Sve što rade rade jer je to uvriježeno od davnina, jer su to radili njihovi preci. Nijednom strancu ne kazuju svoja imena i mitove, a znaju brojiti do 25. Jedna im kuća služi tek oko pet godina. Mrtve ako umru u šumi naslone na drvo, a ako umru u kući ostave ih tamo i izgrade novu kuću. Muškarci idu u lov, grade zamke za svinje, ruše sago-palme, grade kuću, grade brane na rijeci, beru kruhovac na stablu i jedu sago. Obično love svinje, kazuare, zmije, ptice, glodavce, letipse, kljunorošce, ribe i rakove. Bijelcima je obično zapanjujuće njihovo penjačko umijeće, stječe se utisak kako se penju poput majmuna. U krošnjama love ptice, pitone i oposume. Brašno prave od obrađene piljevine saga. Taj posao obično pripada ženama, koje i skupljaju plodove, beru travu, love žabe, guštere i kukce.

Svaki klan sastavljen je od par muškaraca, njihovih žena i djece. Žene se uzimaju iz drugih klanova dogovorom. Kao miraz ženinom klanu daju se dvije manje svinje ili jedna velika, te ogrlica od psećih zuba. Nosnu hrskavicu buše svinjskom kljovom, a nosnice bambusovim trnjem. Žene za vrijeme mjesečnice muškarci ne smiju vidjeti, pa se povlače u malu udaljenu kućicu na tlu u kojoj i rađaju. Za vrijeme mjesečnice ili rađanja pomažu im i hranu donose druge žene. Duhovima žrtvuju svinje. Spolne aktivnosti također obavljaju u šumi i pri tome nikad ne koriste usta, ni za poljubac ni za bilo što drugo. Djeca nekada, iako su spretna, padnu s visokih stabala i polome se ili poginu. Starci se penju na kuće sve do pred smrt. Vjeuju u šumske zloduhe *kakhua*. Kad netko mlad iznenada umre, optužuju nekoga tko se čudno ponaša i obično je iz drugog klana da je u njega ušao *kakhua* i da je ubio čovjeka nevidljivim strjelicama, magijom. Tada *kakhuu* muče dok ne prizna krivnju, te ga pojedu. On teško može dokazati nevinost. Klanu iz kojeg je *kakhua* klan koji ga je pojeo isplati odštetu obično u svinjama.

## Izvori

1. Rostuhar, D: Džungla, Klub za ekspedicionizam i kulturu, Zagreb, 2009.