open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Nikola Šnjarić

**Nikola (Mika) Šnjarić** (1919. - veljača 2008.) je bio hrvatski motociklist i vozač speedwaya iz Crikvenice. Bio je političar, ugostitelj, vozač moto-utrka - utrka prvenstva svijeta.

Bio je "kralj hrvatskih moto-trkališta". Osobito se proslavio vožnjama na mototrkalištu u Črnomercu i Miramareu, mototrkalištu podignutom 1932. na zagrebačkoj Miramarskoj cesti poslije Paromlinske, a prije igrališta Građanskog u Kupskoj. Natjecao se je u kategoriji 125 ccm. Vozio je Pucha. Strast vožnje zadržao je do u duboku starost. Pedeset i više je godina vozio na svom motociklu.

Pretkraj života planirao je objaviti knjigu svojih športskih uspomena. U tu se svrhu našao sa poznatim športskim novinarom Zvonimirom Magdićem. Nešto je počeo pisati i prikupio je dosta slika no Šnjarić rad nije dovršio.

## Izvori
* Šport. Piše: Zvonimir Magdić. Zadnja utrka Mike Šnjarića. Hrvatsko slovo, petak, 15. veljače 2008., str. 247
Riječki oratorijski zbor Ivan Matetić Ronjgov

**Riječki oratorijski zbor "Ivan Matetić Ronjgov" ** je bila jedna od katedri Ustanove "Ivan Matetić Ronjgov"  koja djeluje u Rijeci. Od 2008. godine zbor djeluje samostalno kao udruga.

Osnovan je 1990. inicijativom Dušana Prašelja, dirigenta, kompozitora i ravnatelja ove ustanove.

Zbor broji pedesetak članova koji čine aktiv dirigenata, nastavnika glazbene kulture, članova riječkih crkvenih i amaterskih zborova, studenata i učenika. Cilj zbora je njegovanje domaće, riječke, istarsko-kvarnerske i hrvatske glazbene baštine te poticanje stvaranja novih kompozicija našeg područja. Zbor je do sada nastudirao preko 70-ak skladbi pretežno duhovnih, ali i svjetovnih. Posebno se angažirao izvođenjem djela Ivana Matetića Ronjgova čije ime nosi i Ivana Zajca od kojeg je nastudirao i izveo nakon 100 godina pet autorovih misa iz njegovog riječkog opusa (gotovo zaboravljenih). Na repertoaru su i djela nastala na temelju istarsko-kvarnerskog melosa (Albe Vidaković, Josip Kaplan, Slavko Zlatić, Dušan Prašelj, Nello Milotti), ali i djela svjetske zborske literature (Mozart, Bach, Scarlatti, Cechini, Mascagni...).

Izuzev u Rijeci i Primorsko-goranskoj županiji, zbor je nastupao u Hrvatskoj, Austriji, Italiji, Njemačkoj, Češkoj.

Zbor koncertira a capella, uz orgulje ili uz orkestar. Česti su nastupi sa solistima poput Ingrid i Roberta Hallera, Nine Kovačić, Anđelke Rušin, Sergeja Kiseleva, Roberta Kolara, te uz pratnju Riječkog komornog orkestra.

24. prosinca 2010. zbor obilježava jubilarnim koncertom u Guvernerovoj palači (Pomorskom i povijesnom muzeju hrvatskog primorja) u Rijeci 20 godina rada na kojem nastupa zajedno sa gostima - Mješovitim katedralnim zborom iz Zagreba te solistima Anđelkom Rušin, Olgom Šober, Bojanom Šober i Sergejem Kiselevim.

Od osnutka Zbor vodi prof. Dušan Prašelj sve do proljeća 2012. kada se povlači iz javnog života te vođenje zbora prepušta Borisu Denisjuku.

## Povezano
* Oratorij
* Dušan Prašelj
* Ivan Matetić Ronjgov
La Voce del Popolo

**La Voce del Popolo** (hrvatski prijevod glasi: Glas naroda) novina je (tiskovina) na talijanskom jeziku koja se izdaje u Rijeci.

## Historija
Izvorni dnevni list *La Voce del Popolo* nastao je u Rijeci daleke 1885. godine. Zabranjen od strane fašista nakon aneksije grada Kraljevini Italiji. Dnevnik ponovno uspostavljaju talijanski antifašisti (partizani) 1944. godine. Novine i dan danas izlaze svakodnevno pod okriljem izdavačke kuće EDIT sa sjedištem u Rijeci. Svi su tekstovi pisani na standardnom talijanskom jeziku i u manjem opsegu na talijanskim dijalektima Istre i Kvarnera, a čitaju ih pretežito Talijani iz Hrvatske i Slovenije, njih oko 30.000. Novine se dobro prodaju i u Trstu. Izuzetnu posjećenost bilježe i internetske stranice lista.

## Vanjske veze
* La Voce del Popolo
Riječki komorni orkestar

**Riječki komorni orkestar** osnovan je 1976. od strane nekolicine glazbenih entuzijasta, u želji da se u Rijeci odvija i taj vid glazbene aktivnosti. Ansambl se sastoji od gudačkog korpusa, koji čini jezgru ansambla, kojemu se po potrebi mogu pridružiti i drugi glazbenici na puhačkim instrumentima.

Svi članovi ansambla su diplomirani glazbenici, a mnogi od njih sviraju i u drugim komornim sastavima ili se bave koncertnom djelatnošću kao solisti, dok se neki bave i pedagoškim radom odgajajući nove generacije glazbenika.

Umjetnički i glazbeni ravnatelj ansambla je od osnutka bio maestro prof. Peter Škrjanec, dok je 1991. godine tu dužnost preuzeo violončelist David Stefanutti.

Repertoar orkestra sadrži djela svih razdoblja, od baroka do suvremenih autora, a posebna pažnja je usmjerena izvođenju djela suvremenih hrvatskih autora.

Tijekom svoje dugogodišnje aktivnosti Riječki komorni orkestar postigao je laskave uspjehe u mnogim koncertnim sjedištima Hrvatske, Slovenije i Italije (Venezia, Vicenza, Trst) sudjelujući u velikom broju glazbenih smotri.
1999. snimio je nosač zvuka "Od Zajca do naših dana".

Riječki komorni orkestar je do sada surađivao sa vrsnim solistima i dirigentima: Josip Klima, Stanko Arnold, Anton Grčar, Valter Dešpalj, Olga Šober, Anđelka Rušin, Jadranka Gašparović, Nina Kovačić, Diana Grubišić-Ćiković, Valter Veljak, Roberto Haller i Ingrid Haller, Dušan Prašelj, Giovanni Fornasieri, Tea Grubišić, Mauro Šestan, Ida Cavaliere, Fabrizio Maschino, Valentin Skljarenko, Kristina i Robert Kolar, Saša Britvić, Stjepan Hauser, Adriano Martinolli D'Arcy, Luisa Sello, Jasna Corrado-Merlak i drugi.

Česti su nastupi i s Riječkim oratorijskim zborom kojeg vodi maestro Dušan Prašelj.

## Povezano
* David Stefanutti
Riječka filharmonija

**Riječka filharmonija** osnovana je 2001. godine pod vodstvom poslovnog ravnatelja, violinista i pravnika Ivice Rušina i umjetničke ravnateljice, dirigentice Nade Matošević.

Od osnivanja do danas, Riječka je filharmonija uspjela ostvariti desetak uspješnih koncerata, od kojih su neki, putem televizijskih prijenosa, bili vrlo zapaženi u široj hrvatskoj javnosti.

Svakako treba istaknuti "Eroicu" u Torpedu 2003. godine, koncert posvećen svim žrtvama torpeda, održan povodom 150. obljetnice osnivanja prve tvornice torpeda u svijetu, te koncert s Davidom de Villiersom i violinistom Giovannijem Angelerijem. Jedan od zahjtevnijih projekata bio je i izvedba Beethovenove IX. simfonije 2004. godine u istoimenoj tvornici.

Ciljevi Filharmonije usmjereni su unapređivanju glazbenog odgoja, kulture i umjetnosti visokim interpretativnim dometima, te što brojnijem izvođenju koncerata simfonijskog orkestra i svojih manjih komornih ansambala i solista.
Volosko

**Volosko** je manje ribarsko i turističko mjesto na opatijskoj rivijeri udaljeno oko 1 kilometar od središta Opatije.

## Historija
Bio je najnaseljeniji kraj liburnijske regije, što je pogodovalo razvoju njegovih primorskih funkcija.
Prvi put spominje se još 1543., a u prošlosti je primao brodove svih veličina i imao ulogu luke grada Kastva.

## Značajne osobe
* Andrija Mohorovičić, seizmolog, (1857. - 1936.)
* Nela Eržišnik, glumica, (1922. - 2007.)
* Rikard Katalinić Jeretov, pjesnik, (1869. - 1954.)
Collegium musicum Fluminense

**Collegium musicum Fluminense** je ansambl za staru glazbu na baroknim glazbalima, osnovan 1987. u Rijeci (Hrvatska).

Od osnutka umjetnički mu je voditelj David Stefanutti, a čine ga akademski muzičarii koji su ujedno članovi kulturno-umjetničkog udruženja *[[Fratellanza]]* pri Zajednici Talijana u Rijeci.

Pored poznatih baroknih majstora "Collegium musicum Fluminense" izvodi i djela manje poznatih autora kao i djela hrvatskih skladatelja. U interpretaciji ansambl teži spajanju povijesnih činjenica (autentični način izvođenja) i suvremenog umjetničkog pristupa. Suradnjom s pjevačima i solistima nastoji se širiti glazbeni repertoar i ilustrirati živost, raznolikost i izražajnog komorne glazbe od ranog baroka do bečkog klasicizma.

U tijeku svoje kontinuirane i bogate koncertne aktivnosti djelujući u gotovo istom sastavu ansambl je ostvario vrijedne uspjehe kako u zemlji tako i u inozemstvu.

## Povezano
* David Stefanutti
* Roberto Haller
Medicinski fakultet u Rijeci

**Medicinski fakultet** u Rijeci (latinski *Facultas medica Fluminensis*), djeluje od 1957. i najstariji je poslijeratni fakultet Sveučilišta u Rijeci.

## Historija

Tradicija medicinskih znanosti u Rijeci bazira se na radovima liječnika kao što su:Giovanni Battista Cambieri, Saverio Graziana, Antonio Felice Giacich, Giorgio Catti, Antonio Grossich, Lionello Lenaz, Viktor Finderle, Valter Rukavina i drugih.

Medicinski fakultet u Rijeci osnovan je 12. VII. 1955. godine. Razlog osnivanju prvoga medicinskog fakulteta u Hrvatskoj izvan Zagreba bila je prekapacitiranost Medicinskoga fakulteta u Zagrebu na kojem je studiralo sve više studenata iz Istre, Kvarnera, Gorskog kotara, ali i okolnih regija. U Rijeci je također postojala duga tradicija u obrazovanju medicinskih radnika, tako da su postojali izvrsni preduvjeti za osnivanje medicinskoga fakulteta.

Glavni inicijator osnivanja Medicinskoga fakulteta u Rijeci bio je vrsni liječnik i sveučilišni profesor dr. Andrija Štampar koji je u to vrijeme obnašao dužnost dekana Medicinskoga fakulteta u Zagrebu. Zakonom o osnivanju Medicinskog fakulteta u Rijeci odlučeno je da Medicinski fakultet u Rijeci pripada Sveučilištu u Zagrebu. Odlukom Izvršnog vijeća NR Hrvatske od 20. lipnja 1957. Medicinski fakultet u Rijeci se osamostalio i tako postao prvi fakultet u Hrvatskoj osnovan izvan Zagreba.

Fakultet se smješta u bivši Ricovero za starije i nemoćne braće Branchetta, a uvodno predavanje na temu "*Današnji značaj interne medicine*" održao je prof. dr. Silvije Novak u Gradskoj vijećnici u Rijeci 21. XI. 1955. čime je i službeno započela prva akademska godina najstarijeg poslijeratnog riječkog fakulteta.

## Dekani

* Silvije Novak (1955. - 1958.)
* Eugen Cerkovnikov (1958. - 1959.)
* Carlo Pansini (1959. - 1960.)
* Dimitrije Atanacković (1960. - 1962.)
* Dušan Jakac (1962. - 1964.)
* Davor Perović (1964. - 1966.)
* Andrija Longhino (1966. - 1968.)
* Zdenko Križan (1968. - 1970.)
* Vladimir Bezjak (1970. - 1972.)
* Slobodan Ćuk (1972. - 1974.)
* Slobodan Marin (1974. - 1979.)
* Vinko Frančišković (1979. - 1983.)
* Daniel Rukavina (1983. - 1987.)
* Slobodan Marin (1987. - 1990.)
* Ante Simonić (1990. - 1994.)
* Miljenko Kovačević (1994. - 1995.)
* Danilo Pavešić (1995. - 1999.)
* Stipan Jonjić (1999. - 2003.)
* Miljenko Kapović (2003. - 2008.)
* Alan Šustić (2008. - 2014.)
* Tomislav Rukavina (2014. - 2020.)
*Goran Hauser (2020. - )

## Povezano
* Sveučilište u Rijeci

## Vanjske veze
* Mrežne stranice Medicinskoga fakulteta u Rijeci
Ulderico Sergo

|- bgcolor="#eeeeee" align=center
! colspan="4" | **Natjecatelj za  [[Italija|Italiju]] 







**Ulderico Sergo''' (Rijeka, 4. VII. 1913. &ndash; Cleveland, 20. II. 1967.) je bio amaterski i profesionalni boksač u bantam kategoriji iz Italije.

Rodio se u Rijeci 1913..

Za Italiju je boksao od 1932. do 1939..

Poslije se okušao u profesionalnom boksu, no u njemu nije bio uspješan kao u amaterskom. Od 1941.-1952. je boksao u 13 borbi, u kojima je pobijedio 4 puta, 4 su bile neriješene, a 7 je izgubio.

Umro je u SAD-u u Clevelandu 1963..

## Na OI 1936.
Osvojio je zlatnu medalju na OI 1936. u Berlinu.

*1. krug: direktno
*2. krug: pobijedio Kubinyia (Mađarska) na bodove
*3. krug: pobijedio Cornelisa (Belgija) na bodove
*polufinale: pobijedio Cederberga (Švedska) na bodove
*finale: pobijedio  Jackieja Wilsona na bodove

## Vanjske veze
*Sports-reference 
*Profil
*BoxRec
Riječka rezolucija

**Riječka rezolucija** je politički dokument potpisan 3. listopada 1905. u Rijeci nakon dvodnevnoga sastanka hrvatskih i srpskih zastupnika iz pokrajinskih sabora u Dalmaciji i Istri te iz banske Hrvatske. Proizašla je iz politike »novoga kursa«, pokrenute u kolovozu 1903. na poticaj hrvatskih i srpskih političara iz banske Hrvatske i Dalmacije radi ujedinjenja i poboljšanja položaja hrvatskih zemalja u Monarhiji te suprotstavljanja germanizaciji i politici »prodora na Istok«, što se trebalo postići zbližavanjem s Mađarima i Talijanima. Sastavljanje rezolucije najviše su podupirali Ante Trumbić, Frano Supilo, Pero Čingrija i Stjepan Zagorac te sve hrvatske stranke osim Čiste stranke prava i Hrvatske pučke seljačke stranke.

U njoj se na samom njezinu početku podupiru nastojanja madžarske oporbe oko ostvarenja državne samostalnosti, iskazuje potpora Neovisnoj stranci Ferenca Kossutha, te težnja za pomirbom hrvatskog i mađarskog naroda. Ujedno je bio istaknut zahtjev da se hrvatskom narodu osigura samostalni kulturni, politički i gospodarski razvoj. Rezolucija je također zahtijevala od Ugarske prihvaćanje pripojenja Kraljevina Dalmacije Kraljevini Hrvatskoj i Slavoniji. S obzirom na unutrašnje stanje u banskoj Hrvatskoj, zahtijevalo se uvođenje ustavnih sloboda te jamstvo svih demokratskih, građanskih i političkih sloboda. Rezolucijom se tražilo striktno provođenje Hrvatsko-ugarske nagodbe uz djelomičnu izmjenu njezine odluke vezane uz zajedničke poslove Hrvatske i Ugarske te Hrvatske i austrijskog dijela Monarhije. Ubrzo nakon donošenja rezolucije bio je osnovan odbor, koji je stupio u pregovore s madžarskim oporbenim političarima.

U sastavljanju Riječke rezolucije prvi put su usklađeno sudjelovali političari iz svih hrvatskih zemalja, uključujući i srpske političare. Potaknuti znatnim poboljšanjem odnosa hrvatskih i srpskih političara, proizašlog iz politike »novoga kursa« i Riječke rezolucije, u Zadru su srpski političari, poslanici u Dalmatinskom saboru i Carevinskom vijeću, 17. listopada 1905. donijeli Zadarsku rezoluciju. Obje rezolucije prethodile su osnivanju Hrvatsko-srpske koalicije, potkraj 1905., središnje političke snage u Hrvatskoj do 1918.

## Povezano
* Zadarska rezolucija
* Politika novoga kursa
* Hrvatsko-srpska koalicija

## Literatura
* Opća i nacionalna enciklopedija Riječka rezolucija
* Hrvatska enciklopedija (LZMK) - Riječka rezolucija
Stipe Leko Ćipa

**Stipe Leko Ćipa** (Ledinac, Grude, 26. prosinca 1951.) je hrvatski ultramaratonac. Rođen je u obitelji s desetero djece. Odrastao je i školovao se u Banjoj Luci. Nogometom se bavio do 25. godine, a posljednjih tridesetak godina redovno trenirao i istrčavao staze duže od klasičnog maratona. Početkom Domovinskog rata seli se u Rijeku, a nakon rata se vraća u rodno mjesto gdje i danas povremeno živi.

Prvi je predstavnik Hrvatske na svjetskom prvenstvu u disciplini 24 sata. Sudjelovao je na svjetskim prvenstvima u Wörschachu, Austrija (2005.),  u Taipeiu, Tajvan (2006.), u Drummondvilleu, Kanada (2007.), sve u disciplini 24 sata. Na zadnja dva bio je najstariji sudionik. Nekoliko puta je istrčao Zagrebački maraton kao i maraton "Trčimo Gospi", Grude - Međugorje 2007. i 2008. godine i još dvadesetak maratona s osobnim rekordom od 2 sata i 40 minuta. Utrku od Ledinca do Dubrovnika u dužini od 185 km istrčao je 19. travnja 2003., a 2. svibnja 2004. je istrčao utrku na dionici Slavonski Brod - Zagreb u dužini od 223 km što je i danas službeno najduža utrka istrčana u jednom danu u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini.

Dobitnik je mnogih priznanja, a prigodom Hanžekovićeva memorijala 2008. uručena mu je zlatna medalja Grada Zagreba za izuzetan doprinos razvoju športa.

## Vanjske veze
* Hrvatski atletski savez - državni rekordi
Dvorana Mladosti

**Dvorana Mladosti** naziv za višenamjensku sportsku dvoranu s pratećim sadržajima, predviđenu za održavanje sportskih, kulturnih, poslovnih i zabavnih manifestacija. Nalazi se na Trsatu ,a dvorana je izgrađena 1973. godine. Površina dvorane je 5.458 m2, a površina vanjskog prostora je 10.486 m2. Glavni dio dvorane čine glavno borilište, dvije male dvorane za zagrijavanje, dvorana za judo, karate, dizanje utega i sala za biljar, a u sklopu dvorane nalaze se i 4 svlačionice, 2 fitness centra, uredski prostori Rijeka sporta i sportskih udruga, press-centar te ugostiteljski sadržaji i prodajni prostori. Kapacitet dvorane je 2.850 sjedećih i 1.000 stajaćih mjesta. 

## Vanjske veze
* Stranica na Rijeka.hr
Riječke novine

**Riječke novine** bile su katolički politički dnevni list koji je izlazio u Rijeci.

## Historija
Riječke novine počele su izlaziti 1912. godine. Uredničku politiku vodili su pripadnici novoosnovanog Hrvatskog katoličkog seniorata, organizacije Hrvatskog katoličkog pokreta koju je pokrenuo biskup Antun Mahnić. 

List je iskazivao političko stajalište Hrvatskog katoličkog pokreta koje je simpatiziralo ideju "narodnog jedinstva Hrvata, Slovenaca i Srba", koje je objavilo još u prvim brojevima. Sukladno tome su i izvješćivale o balkanskim ratovima, veličajući srpske pobjede u tom ratu.

Objavom Prvog svjetskog rata 1914. riječko državno odvjetništvo zabranilo je rad ovog lista. Time je ovaj dnevni list prestao izlaziti.

## Literatura
* Hrvatska revija  Zlatko Matijević: Nastanak Hrvatskoga katoličkog seniorata i njegovo djelovanje do završetka Prvoga svjetskog rata (1912–1918)
Mornarička akademija u Rijeci

**Mornarička akademija u Rijeci** (njem. *k.u.k. Marine-Akademie in Fiume*, mađ. *cs. és kir. Tengerészeti Akadémia*, tal. *I. e. R. Accademia di Marina in Fiume*), jedini obrazovni centar za početnike mornaričke časnike austrijske ratne mornarice (od 1869. C. i kr. ratne mornarice). Mornarička akademija utemeljena je kao C. kr. mornarička akademija odnosno od 1869. kao **[[k.u.k.|C. i kr.]] mornarička akademija**.

Polaganje kamena temeljca za gradnju C. kr. mornaričke akademije u Rijeci zbilo se 26. ožujka 1856. u nazočnosti vrhovnoga zapovjednika C. kr. ratne mornarice nadvojvode Ferdinanda Maksa. Zgrada je dovršena 3. listopada 1857. godine. Akademija se sastojala od jedne glavne zgrade smještene južno i dvije bočne zgrade. Zgrada nije mijenjana do kraja Habsburške Monarhije.

## Povezano
* Klinički bolnički centar Rijeka
Riječ (časopis)

**Riječ** je tromjesečni časopis riječkog ogranka Hrvatskog filološkog društva  za slavensku filologiju. Jedini je te vrste u Hrvatskoj.

Počeo je izlaziti 1995. godine. U njemu su od 1995. do 2009. objavljivani referati međunarodnog filološkog skupa slavista iz slavenskih zemalja. Ovaj znanstveni skup je o jeziku, književnosti i kulturi slavenskih naroda, a održava se u Rijeci ili Opatiji. Prof. Milan Nosić je urednikom tog časopisa od početka.

Uredništvo Riječi je međunarodno. Urednici su mu iz Rijeke, Mostara, Bratislave, Gdanjska, Kijeva, Krakova, Ljubljane, Moskve, Praga i Skoplja. Tekstove objavljuje na svim slavenskim jezicima.

## Izvori
* Prof. dr sc. Milan Nosić  Bilješka o uredniku

## Vanjske veze
* Hrčak - Portal znanstvenih časopisa Republike Hrvatske  Riječ
Brodokomerc

**Brodokomerc** d.d. su ostaci nekadašnjeg moćnog trgovačkog lanca desetkovanog hrvatskom "privatizacijom". Sjedište je u Rijeci.

## Historija

Brodokomerc je u svojoj povijesti bio neposredno vezan uz dinamičan razvitak Rijeke i regije, njenih prodajnih kapaciteta, razvoj pomorske privrede, vanjske trgovine, hotelijerstva i ugostiteljstva na području Kvarnera, malograničnog prometa te prehrambene industrije.

S obzirom na mjesto koje je zauzimao razvoj jugoslavenske trgovačke flote u poratnim godinam, ukazala se potreba za jedinstvenom organizacijom, koja bi se bavila opskrbom brodova. Stoga je 20. I. 1947. vlada FNRJ donijela rješenje o osnivanju državnog privrednog poduzeća saveznog značaja, pod nazivom **Opskrba brodova** sa sjedištem u Rijeci i predstavništvom u Splitu, s 25 zaposlenih radnika.

Od 10. maja 1957. izmijenjen je naziv poduzeća u Brodokomerc. Osim glavne djelatnosti shipchandler (opskrbe brodova), Brodokomerc se bavi inozemnim zastupstvima i konsignacijskim skladištima.

Započeo je nezadrživi i dinamični rast Brodokomerca sve do "neodvisne" države Hrvatske.

Trgovačko poduzeće Trgopromet pripojeno je Brodokomercu dana 4. III. 1965. godine.

Hotelijersko poduzeće Kvarner iz Omišlja pripojeno je 22. XII. 1967. godine.

Opće trgovačko poduzeće OTP Rijeka pripojeno je 1. oktobra 1968. godine i od onda nosi naziv OTP Brodokomerc.

Početkom 1970. Brodokomerc gradi svoju Robnu kuću 'Korzo' (projekt riječkog arhitekte Igora Emilija),  

Gradi se i Robna kuća na Vežici.

Kraj Omišlja se (1969-72.) gradi luksuni hotelski kompleks Haludovo (projekt Borisa Magaša).

U procesu restauracije kapitalima u Hrvatskoj 1990-ih, režim u Zagrebu nacionalizira i riječki Brodokomerc i doslovno ga poklanja HDZ-ovskom mešetaru Josipu Guciću kome ta moćna firma služi samo za izvlaćenje gotovine i gomilanje dugova pa nakon pokretanja postupka Država osniva Brodokomerc Nova kao dioničko društvo.

## Vanjske veze
* Službene web stranice
Dorotejska cesta

**Dorotejska cesta** sagrađena je kao pristupna cesta za lazaretsku luku u Martinšćici.

## Historija

Nazvana je po Mariji Doroteji od Würtenberga, supruzi austrijskog nadvojvode i ugarskog palatina Josipa, a puštena je u promet 2. lipnja 1833. zajedno s kompleksom novoga lazareta u Martinšćici.

Na Piramidi se Dorotejska cesta odvajala od Karoline, a kao spomen na to ondje je podignuta piramida s natpisom na slavu cara Franje I., nadvojvode Josipa te guvernera Ferencza Ürmenyja. Na njoj su bila dva posvetna natpisa koji spominju gradnju ceste.

## Povezano
* Karolina
* Lujzijana
* Jozefina

## Izvori
Mrtvi kanal

**Mrtvi kanal** naziv je za staro korito Rječine u Rijeci.

## Historija

Kada je Rijeka proglašena za slobodnu luku 1719. briga o uređenju korita Rječine postaje državnom stvari pa se na ušću grade s obje strane gatovi, od kojih je gat na lijevoj obali produžen za 47 metara. Što je više ušće Rječine napredovalo prema moru opasnost na ulazu u luku bivala je veća, jer se uz nanose rijeke gomilao morski pijesak nošen jugom i strujom. Tako se sve više gat uz lijevu obalu produžavao u more, da bi, po projektu iz 1856. godine bio zaokrenut prema zapadu, što je ostvareno godine 1871., a to je ustvari, prvi početak kasnije "Luke Baross".

Rijeka je stoljećima trpjela od poplava Rječine. Poslije jedne jake poplave, jače od predhodnih, čije su vode dosegle do Korza, odlučeno je da se Rječina regulira tako što će iskopati novo korito po pravcu koji bira tok rijeke kad je njen najviši vodostaj. U tim slučajevima Rječina je preko franjevačke Brajde naprosto prodirala najkraćim putem prema moru ne poštujući umjetno stvoreni lakat službenog korita. Uz veliko ulaganje taj je iskop učinjen 1854.-1855., tako da je u staro korito puštena morska voda pa je nastao Mrtvi kanal, a novo korito je odvelo Rječinu pravo u more. Mrtvi kanal do danas služi kao luka za barke i manje brodove.

Nakon radova iz 1854. godine ostao je između Mrtvog kanala i novog korita Rječine teren trokutastog oblika koji je zbog sličnosti s grčkim slovom **Δ** dobio naziv Delta. Taj je teren od 1854. zatrpavan, osobito kada su mađarske državne željeznice gradile svoj prometni sustav i željeznički most. Delta je 1884. godine zauzimala prostor od 26.684 četvorna metra. Uz nasipavanje Delte produžavalo se novo korito Rječine, a stari naziv franjevačke Brajde sačuvao se u imenu Brajdica.

## Povezano
* Rječina
Grad (sastav)

**Grad** je rock sastav iz Rijeke.

## Historija
Priča o sastavu Grad priča je o riječkoj glazbenoj sceni i počinje u ”boljoj prošlosti” 1985. godine. Godina je to u kojoj izravno s riječkih dokova na koncertne podije cijele bivše države slijeću Let 3, Fit, Grč, Cacadou Look, Ogledala i, konačno, Grad.
I upravo su oni u svim napisima koji su pratili bilo skupne, bilo pojedinačne nastupe riječkih sastava isticani kao perjanice cijele scene.

Iako su uživali naklonost kritike i publike kao urbani rock sastav, sklon artističkim izletima koji su se najbolje reflektirali kroz suradnju na video brojevima s cijenjenim video-umjetnikom Daliborom Martinisom, proći će još šest godina do njihovog debitantskog albuma. Objavljivanje ploče ”Ljudi” (1991.) ”Novi list” proglašava jednim od najvažnijih događaja u povijesti riječke scene, odajući priznanje dosadašnjem beskompromisnom i upornom radu sastava. ”Ljudi” su poput *best of albuma* donijeli najbolje pjesme iz dotadašnjeg opusa Grada, kao što su Vodi me, Zid i klasik Ima li nešto.

Dvije godine kasnije izlazi ”Amerika”, drugi album, čija naslovna pjesma tjednima drži vrh tada popularnog Hit Depoa. Priznajući značaj i utjecaj Grada na Ri-rock scenu, na albumu gostuju Prlja (Let 3), Damir Urban, Leo Rumora (ex-Ogledala), Neno Belan i Davor Tolja (Denis & Denis).

Iste će godine Grad izaći na kompilaciji ”The Best Of Indie Rock - Made In Croatia”, potvrđujući i time svoj status jednog od najjačih domaćih rock sastava.

No to će biti i njihov gotovo posljednji korak, sastav ima veliki pauzu u radu sve do 1998., kada izlazi treći album ”Planet Majmuna 1999”, koji uz 11 novih pjesama donosi i podsjetnik na najbolje pjesme sastava u obliku 6 bonus tema (radi se o ranijim demo inačicama koje mnogi smatraju boljim od kasnijih studijskih inačica. Uz singlove ’Cyber love’ i ’Biti normalan’, ploča dobiva solidne ocjene kritike, a sastav to kapitalizira sjajnim svirkama unutar i izvan granica Hrvatske.

Album ”Nebo” iz 2001.godine prije svega donosi novu zvučnu sliku bojanu prepoznatljivim pastelama iskusnih glazbenika - vokalom Deana Škaljca i gitarama Igora Stevanovića i Orijena Modrušana uz odličnu produkciju, te povratnički singl «Nebo» koji je vratio Grad na pozicije koju zaslužuju – odličan rock sastav s modernom produkcijom i sjajnim osjećajem za pjesmu.

## Diskografija
* Ljudi, 1991.
* Amerika, 1993.
* The Best Of Indie Rock - Made In Croatia, 1993.
* Planet Majmuna 1999, 1998.
* Nebo, 2001.

## Izvori
* http://www.rirock.com/rirock-scena/grad-biografija/
Hrvatska vila

**Hrvatska vila** je bio hrvatski polumjesečnik iz Zagreba i Sušaka. 

Izlazile su od siječnja 1882. do lipnja 1885. godine kao tjednik, polumjesečnik i mjesečnik.

Izdavači je bio Gavro Gruenhut.

Uređivali su ju:
* Gavro Gruenhut 
* Eugen Kumičić 
* Nikola Kokotović

## Izvori
Riječka kruna

**Riječka kruna** (tal. *corona Fiumana*, kratica **Cor.** ili **FIUK**), nazivana još i **CF kruna** *(Cita’ di Fiume)*, uvedena je u Slobodnu Državu Rijeka 18. travnja 1919. žigosanjem prethodne austro-ugarske krune prema odluci *Talijanskog nacionalnog vijeća Rijeke* koje je ostvarivalo vlast u gradu.

Nakon što je Gabriele D'Annunzio sa svojim postrojbama 1919. godine zaposjeo grad i proglasio talijansku regenciju Kvarnera žigosana je nova serija novčanica u ime *[[Istituto di Credito del Consiglio Nazionale]]* prema dekretu od 6. listopada 1919. Riječka kruna je službena valuta grada Rijeke do 26. rujna 1920. kada je, po nalogu generala Amantea, zapovjednika talijanske vojske u Rijeci, talijanska lira uvedena kao novi službena valuta.

U optjecaju su bile novčanice od 1, 2, 10, 20, 25, 50, 100, 200, 1000 i 10.000 kruna.

Kruna je ostala u optjecaju sve do aneksije Rijeke Italiji u veljači 1924. Kraljevski dekret br. 235 od 24. veljače 1924. odredio je za završni datum zamjene 30. travnja 1924., i to u omjeru 0,40 talijanske lire za jednu riječku krunu.

## Tečaj

U studenom 1919., jedna riječka kruna je vrijedila jugoslavenske krune ili 0,40 talijanske lire. Na crnom tržištu, jedna riječka kruna se prodavala za 0,21 lira.

## Izvori
Groblje Kozala

**Groblje Kozala** je groblje u Rijeci koje je zaštićeno kulturno dobro. Nalazi se na predjelu Kozala.

Rješenjem Ministarstva kulture – Uprave za zaštitu kulturne baštine od 23. ožujka 2006. zaštićena je trajno kao kulturno-povijesne cjeline. Rješenjem je dobilo svojstvo kulturnog dobra te je upisana u Registar kulturnih dobara Republike Hrvatske – Listu zaštićenih kulturnih dobara.

Na području ove Kulturno-povijesne cjeline već postoje pojedinačno zaštićena kulturna dobra koja su upisana u registar kulturnih dobara RH – Listu zaštićenih kulturnih dobara. To su: Mauzoleji Gorup, Manasteriotti i Whitehead.

Groblje Kozala jedno je od bitnih prepoznajnica grada Rijeke, posvjedočenje njezine bogate povijesti, ali i prinosa mnogobrojnih građana koji su životom i djelovanjem ondje ostavili tragove. Groblje Kozala je najstarije i najljepše monumentalno gradsko groblje u Rijeci od današnjih osam grobalja riječkoga komunalnog društva.

Hortikulturna oprema groblja kao spomen parka tj. zelenilo među grobnicama i pojedinim dijelovima groblja je važan spomenik pejzažne arhitekture.

Groblje je od osnutka namijenjeno različitim religijama: katolicima, protestantima, pravoslavcima, židovima. Na grobovima su višejezični natpisi i prezimena: hrvatski, mađarski, talijanski, francuski, engleski, njemački, latinski.

## Historija
Gradska uprava nekadašnje Rijeke otkupljivala je zemljište od polovice 18. stoljeća. Zemljište je ogradila 1800. godine. Uređivala ga je od početka 19. stoljeća, a službeno započela ukopima 1. prosinca 1838. godine.

Groblje je zasnovano je na kvalitetnoj regulatornoj osnovi i izvedbi umirovljenog carskog i kraljevskog inženjera Luigia de Emilija iz 1856. godine. De Emilio je osnovao i zasebni dio Židovskog groblja 1885. godine i sagradio kapelu sv. Mihovila i pomoćne zgrade.

Evidenciju ukopa u Knjizi mrtvih datira od 1872. pa se katkad taj dan uzima kao službeni početak ovog groblja.

Venceslao Celligoi je 1886/1892. zamislio središnji dio groblja (potkovu, Ferro di Cavallo) te periferne dijelove u raznim razinama. Groblje je potom je prošireno na regulatornoj osnovi. Zamisao je sprovedena je između 1895. i 1915. g.

Po planovima ing. Artura Heringa na zapadnom dijelu groblja između 1910. i 1918. građene su secesijske niše. Na istočnom dijelu između 1929. i 1942. građene su jednostavne zidne niše moderne ing. Bruna Anghebena.

## Izvori
*http://www.rijeka.hr/Default.aspx?art=7898&sec=874  Grad Rijeka
*Daina Glavočić. http://www.matica.hr/hr/351/Rije%C4%8Dko%20groblje%20Kozala/  Riječko groblje Kozala

## Vanjske veze
* http://www.kd-kozala.hr/default.asp
Sloboda (Zagreb)

**Sloboda** je bio hrvatski dnevnik iz Sušaka, a poslije iz Zagreba. 

Izlazile su od  1. rujna 1878. do 30. siječnja 1886. godine, svakim danom osim nedjelje. Prvih pet godina, dok su izlazile na Sušaku, izlazile su triput tjedno, do 1883. godine.

Vlasnici i izdavači bili su: Primorske tiskare, Milan Kerdić te Fran Folnegović.
Prvotno su tiskane u Primorskim tiskarama, a poslije u Tiskari Davida Starčevića.

Uređivali su ih: 
* Gavro Gruenhut
* Ivan Justić
* Kuzma Cucelić
* Josip Linić
* Milan Kerdić 
* Fran Folnegović
* Ivan Krajač 
* Vlado Kolarović 
* Josip Somogji 
* Franjo Milošević 
* S. Štiglić

Za Slobodu je pisao Nikola Kokotović i drugi.

Na baštinu dnevnika Slobode nastavlja se dnevni list Hrvatska.

## Izvori
Čudotvorno raspelo

**Čudotvorno Raspelo** je najznačajniji umjetnički srednjevjekovni spomenik što ga posjeduje grad Rijeka. Nalazi se u riječkoj katedrali sv.Vida.

## Historija
Predstavlja lik raspetog Krista, koji je na mukama na drvu križa izdahnuo i poklonio glavu, dok mu se tijelo, kao mrtav teret počelo savijati u koljenima. Riječko je raspelo bilo izrezbareno u drvu oko godine 1300. u nekoj umjetničkoj radionici u Njemačkoj, na Rajni ili u Vestfaliji, odakle je došlo u Rijeku, da bi ovdje, izloženo na javnom mjestu, bilo stoljećima čašćeno.

Dana 14. listopada 1712., u svečanoj procesiji, preneseno je u crkvu sv. Vida i postavljeno na glavni oltar, koje se do tada privremeno čuvalo u crkvi sv. Roka, a zatim, od godine 1659., na oltaru sv. Ignacija u novom sv. Vidu. Isusovci su širili i unaprijedili pobožnost prema tom raspelu, a tiskali su i njegovu sliku u bakrorezu.

Riječka mjesna povijest pamti legendu kada se godine 1296. pod trijemom sv. Vida nekoliko riječkih građana kockalo. Jedan od njih **Petar Lončarić**, možda pripit, a razjaren što je u hazardnoj igri kockajući sve izgubio, teško je opsovao i svetogrdno je bacio kamen na raspetog Krista. Tamo gdje je kamen udario drveno raspelo, ono je prokrvarilo, a pod bogohulnikom se rastvorila zemlja koja ga je progutala. Iz zemlje je ostala viriti samo svetogrdna ruka koja je bacila kamen na raspetog Krista. Tako nam to priča riječka legenda. Glas o čudesnom događaju za čas se razglasio po gradu, i od tada se ovo raspelo, kao čudotvorno, počelo još više častiti. Kamen što ga je bacio bogohulnik još dandanas stoji s lijeve strane raspela s natpisom "*Huis lapidis ictu percurssus est Crucifixus! Anno Domini 1227.*" (Ovim je kamenom bio udaren raspeti 1227. godine).

## Izvori
Kazališna grupa Viktora Cara Emina

**Kazališna grupa Viktora Cara Emina** je kazališna skupina iz Rijeke.

## Historija

### Početci
Osnovana je na Sušaku (Rijeka) 1949. u sklopu KUD-a "Istravino". Nosi ime hrvatskog književnika Viktora Cara Emina. Predstave je do 1959. izvodila u Domu kulture "Vladimir Nazor" (danas nosi ime **Hrvatski kulturni dom**). Te godine gradska je uprava odlučila dodijeliti joj dvoranu Kina Tuhobić (do 1945. Kino Luxor). Dvorana je skromno obnovljena. Već 1961. u njoj je održan Prvi festival hrvatskih kazališnih amatera. 
Uslijedilo je razdoblje stečajne uprave.

### Zlatno razdoblje
1967. skupina se diže iz pepela. Od 1967. do 1975. bile su zlatne godine ove trupe. Trupa je je čak šest puta pobijedila na amaterskim festivalima. Brojne nagrade za uloge još više uljepšavaju sliku ovih zlatnih godina.

### Gostovanje u svom gradu
Ipak, skromna obnova dvorane nije mogla dovijeka trajati. Već od 1975. predstave više nisu izvodili u svojim prostorima, nego je KG Viktora Cara Emina služila se tuđim dvoranama kao gost u svome gradu.

Objekt koji im je bio dodijeljen, dvorana kina Tuhobić, denacionalizirana je 1993. godine te ju je sud odlukom vratio potomcima predratnih vlasnika. Prisiljen beskućništvom KG Viktora Cara Emina je i dalje održavala probe u skromnim klupskim prostorijama. Tako je bilo sve do 2002., kada je sudskim nalogom zaplijenjen prostor, brave zamijenjene, a nesretni Ansambl je u najkraćem roku morao uzeti čitavu svoju opremu.

### Beskućništvo
Od dana pljenidbe KG Viktora Cara Emina je beskućničkom kazališnom grupom. Praktično je prvo takvo u svijetu u trećem tisućljeću! Usprkos tome, djeluje i danas, priprema nove predstave. Grupi dolazi nova mladež koja nije upućena u prošlost ove kazališne grupe. Grupu danas vodi Siniša Posarić.

## Glumci
Glumačku su karijeru u ovoj grupi počeli među ostalima Mustafa Nadarević, Boris Lučić, Gordan Pičuljan, Mirko Šatalić, Dalibor Fryda, Gordana Petrović, Olivera Baljaki Anđelko Somborski.

## Ljudi od pera
Radu ove grupe na vlastiti su način pridonijeli Nedjeljko Fabrio, Igor Mrduljaš, Uroš Kilvajn, Antun Koren, Milivoj Bakarčić, Diana Rosandić, Siniša Posarić i drugi....

## Redatelji
Znameniti redatelji koji su radili s ovom kazališnom družinom: Anđelko Štimac, Vlado Vukmirović,Dane Georgijevski, Boris Lučić,  Mladen Vrančić, Pavao Cindrić, Siniša Posarić i drugi.

## Vanjske veze
* Kazališna grupa Viktora Cara Emina: Kako se uništava kulturno stvaralaštvo na riječki način!, postavio Siniša Posarić
Tramvajski promet u Rijeci

**Tramvajski promet u [[Rijeka|Rijeci]]** uveden je 1899. godine.  Prvi električni tramvaj provezao se središtem Rijeke 7. studenog 1899. godine.

## Historija
U 19. stoljeću prvi se javni prijevoz putnika odvijao kočijama i omnibusevima na konjsku vuču. 1892. godine Gradske vlasti su prihvatile ponudu baruna Lazzarinia za uvođenjem električnog tramvaja. Nakon dugih pregovora, 1896. sklopljen je Ugovor o izgradnji i prometu električnog tramvaja u gradu Rijeci s *Anonimnim društvom za riječki električni tramvaj*, koje je barun za tu svrhu osnovao. Koncesionarsko društvo, čiji je većinski vlasnik u međuvremenu postala Komercijalna banka iz Pešte, odobrila je izgradnju jednotračne pruge s nekoliko mimoilaznicama. Tramvaj je krenuo 7. studenog 1899. od mosta na Rječini duž Fiumare prema zadnjoj stanici Pioppi. Dužina trase bila je nešto više od 4&nbsp;km.

Tramvajska pruga se 1907. godine produžuje od mosta na Rječini do Školjića, te od stanice Pioppi (kod tvornice *Torpedo*) do brodogradilišta *Danubius* (današnji *3. maj*).

Nagli razvoj grada Rijeke i njegove okolice diktirao je brži, moderniji i kvalitetniji prijevoz te je 1951. godine u gradsku prometnu komunikaciju uključen trolejbus. U lipnju 1952. godine ukinut je u potpunosti tramvajski promet.

## Galerija

Datoteka:Rijeka tram old (4).jpg|Tramvaj u Rijeci
Datoteka:Rijeka tram old (5).jpg|Tramvajska mimoilaznica
Datoteka:Spomenik tramvaj Rijeka 70208.jpg|Reljef na Spomen obilježju povodom 105. godišnjice organiziranog javnog prijevoza u Rijeci


## Povezano
* Autotrolej

## Izvori
* *Autotrolej : 1899.-1999.*, Autotrolej, Rijeka, 1999.
*''Riječki tramvaj krenuo 1899.'', Večernji list, 14. srpnja 2005.
* Povijest Autotroleja d.o.o. 
* Informacije iz *[[Muzej grada Rijeke|Muzeja grada Rijeke]]*

## Vanjske veze
Katedrala sv. Vida u Rijeci

**Katedrala sv. Vida** je crkva u Rijeci. Sagrađena je kao samostanska crkva riječkih isusovaca, na mjestu srušene crkvice posvećene zaštitniku Rijeke Svetom Vidu. Srednjovjekovna Rijeka zvala se po njemu *Rika svetoga Vida*, na latinskom *Terra Fluminis sancti Viti*, a na njemačkom *St. Veit am Pflaum*.

## Historija
Gotov projekt za gradnju, koja je počela 15. lipnja 1638. godine, donijeli su isusovci. U kamen temeljac isusovci su dali uklesati ime cara, rektora Kolegija, sudaca i rektora Vijeća i ime graditelja Francesca Olivieria. Gradnja je s prekidima trajala stotinu godina. Kupolu i oratorije za redovnike na prvom katu izgradio je arhitekt Bernardin Martinuzzi 1727. godine. Ta reprezentativna građevina ima dodirnih točaka s venecijanskom crkvom Sta Maria della Salute. Crkva Svetog Vida građena je sredstvima legata grofice Ursule Thanhausen i od prihoda Kastavske gospoštije koja je bila infeudirana riječkom kolegiju.

U unutrašnjosti crkve sv. Vida dominiraju moćni stupovi što podupiru lukove kapela u kojima su smješteni višebojni mramorni oltari. Oltare su radili poznati barokni oltaristi Leonardo Pacassi, Pasquale Lazzarini i Antonio Michelazzi, u razdoblju između 1696. i 1740. godine. Propovjedaonicu, djelo zrelobarokne umjetnosti, izradio je 1731. godine Antonio Michelazzi. Na glavnom oltaru izloženo je reinsko - gotičko Raspeće iz 13. stoljeća dok je oltar 1711. izradio kipar Pasquale Lazzarini. Sa strana oltara su kipovi Svetog Vida i Svetog Modesta. Uz izloženo Raspeće vezuje se legenda prema kojoj je 1296. godine neki Petar Lončarić u ljutnji zamahnuo kamenom i udario Kristovo tijelo na Raspeću, koje je stajalo u trijemu pred starom crkvom sv. Vida. Iz tijela Kristova "kao iz živog mesa" potekla je krv, koja je sačuvana u ampuli. Od tada se u Rijeci stvorio kult "čudotvornog Raspeća", koji su isusovci pojačali kao protutežu kultu Gospe Trsatske.

Izgled crkve se od 18. stoljeća nije bitno mijenjao, iako je bilo nekoliko obnova. Do crkve je 1727. godine podignut nizak zvonik, preko čijega se prvog kata komuniciralo sa zgradom Kolegija. Nakon što je srušen Kolegij, ulazni portal je ukomponiran u novu kanoničku kuću. Arhitekt Bruno Angheben je 1933. godine zaklonio istočno pročelje zvonika.

Papa Ivan Pavao II. je 8. lipnja 2003. godine pred katedralom blagoslovio katedralni kaptol, svećenstvo i prisutni narod.

## Povezano
* Čudotvorno raspelo
* Katedrala
* Crkvena umjetnost u Hrvatskoj
* Crkvena arhitektura u Hrvatskoj
* Katolička crkva
* Katoličanstvo u Hrvata
* Riječka nadbiskupija

## Izvori
* Službene stranice Grada Rijeke 

## Literatura
* Radmila Matejčić: *Crkva svetog Vida*, Rijeka, 1994. ()
* Radmila Matejčić: *Kako čitati grad: Rijeka jučer, danas*, Rijeka, 2007. ()
* Radmila Matejčić: "Barok u Istri i Hrvatskom primorju", u: *Barok u Hrvatskoj*, Zagreb, 1982.

## Vanjske veze
Sveučilišna knjižnica u Rijeci

**Sveučilišna knjižnica u Rijeci**  znanstvena je ustanova koja pored knjižnične, izdavačke, kulturno-obrazovne ima i matično razvojnu ulogu i zadaću.

## Historija
U 17. stoljeću (1627.) utemeljena je knjižnica u sklopu kolegija i gimnazije isusovačkog reda. Knjižna građa te prve knjižnice predstavlja temelj fonda Sveučilišne knjižnice u Rijeci. U drugoj polovici 18. stoljeća (1773.) za vrijeme jozefinskih reformi ukinute su isusovačke ustanove. Knjižna građa dolazi u posjed grada. Godine 1782. građa isusovačke knjižnice zajedno s dvije velike donacije (Benzoni, Maroti) se objedinjuje, a iste godine je osnovana gradsko-gimnazijska knjižnica. Tijekom 19. stoljeća knjižni fond se značajno povećava uglavnom donacijama, a knjižnica 1892. godine dobiva novi naziv - *Biblioteca civica*. U tom razdoblju knjižnica se odabirom i nabavom građe profilira kao opće-znanstvena knjižnica. Nakon II. svjetskog rata godine 1948. dolazi do izdvajanja Naučne biblioteke. U drugoj polovici 20. stoljeća otvaranjem fakulteta i visokih škola na području Rijeke i pretvaranjem Rijeke u sveučilišni centar, Naučna biblioteka svoju aktivnost i profil fondova sve više usmjerava prema nastavnom i znanstveno-istraživačkom radu. Knjižnica postaje 1979. godine pridružena članica Sveučilišta u Rijeci. S osamostaljenjem Hrvatske i u skladu s novim Zakonom o visokim učilištima (1993.), ustanova 1995. godine dobiva novi službeni naziv u formi Sveučilišna knjižnica Rijeka.

## Djelatnost

Sveučilišna knjižnica u Rijeci je znanstvena ustanova koja pored knjižnične, izdavačke, kulturno-obrazovne ima i matično razvojnu ulogu i zadaću. Knjižnična djelatnost obuhvaća nabavu, stručnu obradu i zaštitu knjižne građe, izradu biltena, kataloga te stvaranje informacijskih pomagala, baza podataka.

## Građa

Knjižna građa je vrlo bogata i vrijedna. Cjelokupni fond sakupljen do 1969. godine s oko 200.000 jedinica građe registriran je kao kulturno dobro. U fondu poseban kulturno-povijesni značaj imaju Inkunabule te Povijesna zbirka sa starom i rijetkom građom od oko 3.000 jedinica. Sveučilišna knjižnica u Rijeci provodi digitalizaciju građe Povijesne zbirke koja obuhvaća razdoblje od 16. stoljeća do 1947. godine.

## Usluge

Rad s korisnicima, pružanje stručne pomoći s područja djelatnosti, organiziranje seminara, predavanja te drugih oblika kulturnih i edukativnih aktivnosti.

## Povezano
* Arhivi u Hrvatskoj
* Znamenite riječke građevine

## Izvor
* Ministarstvo kulture Republike Hrvatske

## Vanjske veze

* Mrežne stranice Sveučilišne knjižnice Rijeka
Gradski toranj u Rijeci

**Gradski toranj** sa satom u Rijeci, znamenita je riječka građevina, smještena na sredini Korza.

## Historija

Iz Rive Boduli i ul. Ignazija Henckea ravno se stiže pred Gradski toranj. Nad ulazom u svaki utvrđeni grad bio je toranj. Rijeka je do pred kraj XVIII. st. bila opasana bedemima, unutar kojih se odvijao cjelokupni javni, kulturni i privredni gradski život. U Rijeku se ulazilo ispod "Vrata od mora" i "Gornjih vrata", do kojih se dolazilo preko drvenog mosta iznad rova napunjenog vodom. U XVII. stoljeću toranj je povišen, a na njega je postavljen sat, te se udomaćio naziv *Ura* ili *Leroj, Torre d`orologio*. Građani Rijeke zakazivali su sastanke "sotto la torre" ili "pod uron". Toranj je također bio ukrašen natpisima, grbovima i bistama habsburških vladara. Tako je nad ulaznim vratima habsburški dvoglavi orao i natpis iz 1695. godine. Na arhitravu su natpisi, od kojih jedan evocira uspomenu na Leopolda I.. On je Rijeci 6. VI. 1659. godine odobrio riječki grb dvoglavog orla, s obje glave okrenute na istu stranu, kako stoji na posudi iz koje teče voda. Ispod grba je deviza *INDEFICIENTER* (znači nepresušivo). Taj je grb također na tornju. Drugi natpis evocira uspomenu na dolazak Karla VI. u Rijeku, 1728. godine.

Kada je 1750. Rijeku zadesio katastrofalni potres, Marija Terezija dodijelila je gradu sredstva za obnovu, ali je ujedno odobrila generalni urbanistički plan izgradnje novoga grada (civitas nova), s tim da Stari grad ostane nepromijenjen. Pred gradom je na nasutom terenu izgrađena moderna gradska četvrt. U okviru te obnove gradski je toranj dobio monumentalni portal na čije je krunište riječki kipar Antonio Michelazzi postavio reljefna poprsja careva. Gradsko vijeće kupilo je 1784. kod "najboljeg ljubljanskog urara" satove za sve četiri strane. Satovi su funkcionirali sve do 1873. godine, kada su zamjenjeni satnim mehanizmom koji je pokazivao vrijeme u Beču na međunarodnoj izložbi. Taj je sat i danas u funkciji. Po projektu arhitekta Antuna Gnamba, toranj je oko 1801. obnovljen, dodan mu je tambur i kupola.

Gradski toranj jedan od simbola grada Rijeke. Godine 1890. arhitekt Filibert Bazarig podario mu je novo ruho historicizma i pokrio ga sadašnjom kupolom. Gradski toranj je kao značajan spomenik kulture obnovljen i konzerviran 1983. godine.

Umanjena replika skulpture dvoglavog orla (skinute 1943.), postavljena je 19. IV. 2017. na vrh kupole gradskog tornja.

## Povezano
* Znamenite riječke građevine

## Izvori
* Službene stranice Grada Rijeke 

## Literatura

* Kobler, Giovanni *Memorie per la storia della liburnica città di Fiume*, Fiume 1896.
*Radmila Matejčić: *Kako čitati grad: Rijeka jučer, danas*, Rijeka, 2007. ()
* Radmila Matejčić: "Barok u Istri i Hrvatskom primorju", u: *Barok u Hrvatskoj*, Zagreb, 1982.
Palac Komuna

**Palaco di Komuna**, u izvorima: **''Palazzo municipale**-**Palazzo di Comune**,* je naziv za staru gradsku vijećnicu u [[Rijeka (grad)|Rijeci]]. Ova je zgrada bila u funkciji Savjeta (Consiglio) i magistrata (izvršna i sudska vlast) grada Rijeke od [[1532.]] do [[1838.]] godine. Smještena je na Piazza Verde, danas Koblerovom trgu, u Starom gradu. Pored nje je naslonjen [[Antički Rim|antički]] [[Rimski luk i Principia u Rijeci|Rimski luk]] castruma [[Tarsatica|Tarsatice]], Porta-Vrata.

== Historija ==
U vijećnici je zasjedalo Veliki i Mali patricijski savjet, a upravljalo se prema Statutu koji je Fiumi potvrdio car [[Sveto Rimsko Carstvo|Svetog Rimskog carstva]] [[Ferdinand I., car Svetog Rimskog Carstva|Ferdinand I]] [[1530]]. godine. Zdanje je smješteno preko puta [[Gradski toranj u Rijeci|Gradskog tornja]] na vrhu pjace, a usprkos svojim malim dimenzijama, bilo je dovoljno reprezentativno za potrebe tadašnje male riječke općine. Na pročelju je portal kroz koji se ulazilo u presvođeno predvorje (sada trgovina), odakle su stepenice vodile u salu vijećnice, Građevina je [[1560.]] bila prizemnica s katom [[Renesansa|renesansnih]] obilježja, ali joj je u [[barok]]no doba ([[1740]].) arhitekt [[Antonio de Verneda]] dogradio drugi kat.

U predvorju zgrade se [[1779.]] spominje patricijski kasino, a u gornjim prostorijama uredi. Kada se 1838. općina preselila u zgradu bivšeg [[Palača Municipija|augustinskog samostana]], Palac je prodan. Na prvom katu bio je smješten gradski filharmonijski zavod, u kojem je bio nastavnik i vojni muzički kapelnik Johann von Zaytz, otac Giovannija Zaytza [[kompozitor]]a koji je promjenio ime u [[Ivan Zajc]]. U toj je zgradi Ivan Zajc i dobio u djetinjstvu svoju prvu muzičku naobrazbu, o čemu svjedoči memorijalni natpis. 

Između Palaca Komune i Gradskog tornja bio je javni trg, "Pjaca", na kojem su stoljećima bile burza, [[tržnica]], trgovine, politička arena, a navečer je služio kao promenada. Početkom [[19. stoljeće|XIX. stoljeća]] trg gubi značaj centra grada, postaje isključivo tržnicom, pa se naziva "Zeleni trg" (*Piazza delle Erbe* i *Piazza Verde*). U [[Drugi svjetski rat|Drugom svjetskom ratu]] bombe su srušile zgrade zapadne strane trga, a istočna je restaurirana i prilagođena novim funkcijama. Na trgu je u povodu 150-godišnjice [[Tvornica papira Rijeka|Hartere]] podignuta fontana sa starim kamenom za mljevenje mase za proizvodnju [[papir]]a. Trg je dobio ime po riječkom [[povjesničar]]u [[Giovanni Kobler|Giovanniju Kobleru]] (kroatiziran u Ivan Kobler)..

== Izvori ==
* [http://www.rijeka.hr/Default.aspx?sec=781 Službene stranice Grada Rijeke] 

== Literatura ==

* Radmila Matejčić: *Kako čitati grad: Rijeka jučer, danas*, Rijeka, 2007. ()
* Radmila Matejčić: "Barok u Istri i Hrvatskom primorju", u: *Barok u Hrvatskoj'', Zagreb, 1982.