Hipolit Rimski

**Hipolit Rimski** (oko 170-235.) je bio važan teolog hrišćanske crkve u Rimu i jedan od najranijih kršćanskih pisaca.

Zagovarao je etičku strogost, a hrišćanima nije dozvoljavao da se bave nedostojnim pozivima, uključujući zanimanja u državnoj službi.

Nakon sukoba sa papom Kalistom postao je prvi protupapa, no umro je mučeničkom smrću pomiren s Crkvom.

I Katolička i Pravoslavna crkva slave ga kao sveca.

## Biografija
Hipolit je rođen oko 170. Različita su mišljenja o mjestu njegova rođenja. Dok neki drže da je to Rim, drugi ga smještaju u istočni dio Rimskog Carstva, točnije, u Malu Aziju. Focije ga u svome djelu *Bibliotheca* (kod. 121) opisuje kao učenika Ireneja Lionskog, no nije jasno je li on doista osobno slušao Ireneja ili je samo slijedio njegov teološki nauk. Kao prezbiter u rimskoj Crkvi u vrijeme pape Zefirina (199.-217.), Hipolit je već bio poznat po učenosti i govorničkoj vještini. Euzebije spominje da ga je i mladi Origen imao prilike slušati za svoga posjeta Rimu..

Vrlo brzo pitanja teološkog nauka i crkvene discipline doveli su ga u sukob s papom. Ako ne sa Zefirinom, onda sigurno s Kalistom I. (217.-222.), kojega je optužio da potpomaže kristološke hereze monarhista, te da potkopava Crkvu dozvoljavajući pokajanje i ponovno pomirenje s Crkvom onih koji su smrtno sagriješili, osobito kad je riječ o preljubu. U tadašnjoj praksi, naime, smrtnim su se grijesima smatrali preljub, ubojstvo, i otpad od vjere, te za njih nije bilo predviđeno pokajanje.

Kad je Kalist, bogati bankar, postao poglavar rimske crkve, Hipolit je odlučio da prekine vezu s njom. On je optužio Kalista da propoveda jeres, a njegove sledbenike nazvao »kalistinci« – kao da su sekta odvojena od »crkve«, koju je Hipolit tvrdio da predstavlja. Tako, 217. Hipolit postaje vođom raskolničke skupine u rimskoj Crkvi, te prvi protupapa u povijesti. On je objašnjavao da većina »samozvanih hrišćana« nije sposobna da živi prema standardu istinske crkve, koja se sastojala od »zajednice onih koji žive u svetosti«. Raskol će se nastaviti za pontifikata pape Urbana I. i pape Poncijana. Temeljni cilj Hipolitove skupine bio je nastavak stroge pokorničke prakse u Crkvi.

Nakon što je na vlast u Rimskom Carstvu došao car Maksimin Trački, počeo je novi progon kršćana, a pod udar su pale obje rimske frakcije. Tako se Hipolit 235. godine, u svojim sedamdesetim, našao skupa s legitimnim rimskim papom Poncijanom deportiran na Sardiniju, gdje su obojica i umrla mučeničkom smrću. Prema tradiciji istočne i zapadne Crkve, Hipolit se prije mučeništva pomirio s Poncijanom i priznao njegovu papinsku vlast, te pozvao svoje sljedbenike da se pokore legitimnom papi.

## Djela
Hipolit je, izvorno vjerojatno na grčkom, napisao, među ostalim, tumačenja biblijskih knjiga (npr. Knjige Danielove, Otkrivenja), dogmatske i apologetske spise, poput onoga protiv gnostika (*Protiv svih hereza*; lat. *Refutatio*) u kojemu je opisao 32 heretičke sljedbe. Ovaj je spis nađen na gori Atos tek 1842. Većina njegovih spisa nije sačuvana u grčkom izvorniku, a veliki dio do nas je dospio samo na staroslavenskom.

### Traditio apostolica
Najpoznatije djelo pripisano Hipolitu svakako je *Traditio apostolica* (Apostolska predaja) nastala između 210. i 235., koja daje uvid u život tadašnje Crkve, te sadrži i primjere ranokršćanske molitve i liturgije. Grčki je izvornik najvećim dijelom izgubljen, no sačuvani su prijevodi na latinski, arapski, koptski i etiopski, premda nisu svi potpuni, a ponekad se i međusobno udaljuju.

Uz ostalo, u ovom se spisu nalazi i najstariji zapisani tekst misne euharistijske molitve. Ta se molitva već stoljećima koristi u Etiopskoj Crkvi pod nazivom »Apostolova anafora.« Nakon Drugog vatikanskog sabora ovu je molitvu preuzela i Rimokatolička Crkva te se koristi kao *II. euharistijska molitva*. Također je nakon Drugog vatikanskog sabora preuzeta i Hipolitova molitva molitva biskupske posvete i uključena u tekst biskupskoga ređenja.

## Nauk
Hipolitove opomene o poslovima kojima se vernik ne smije baviti još uvijek otkrivaju ranohrišćansku etičku strogost. Tako on među nepoželjna zanimanja ubraja vojnike, svodnike, glumce, učitelje, gladijatore, sudije, žonglere, mađioničare i druge:

Hipolit izričito kaže da vojnik mora odbiti ukoliko mu se naredi da ubija ljude, te da ljudi na visokim državnim položajima (suci, vojni zapovedici) ne smeju biti primljeni među hrišćane. Izlaganje završava konstatacijom da "svi imamo Duh Božji".

## Štovanje
Tijela pape Poncijana, te Hipolita Rimskog dopremljena su 236. ili 237. u Rim. Hipolit je pokopan na Tiburtinskoj cesti, prema predaji, 13. kolovoza. Ondje je kasnije podignuta i bazilika u njegovu čast. Na tom je mjestu 1551. nađen i Hipolitov kip, koji se otada čuva u Vatikanskoj biblioteci u Rimu. Na njemu je Hipolit prikazan kako sjedi na katedri, dok je na samoj katedri uklesana tablica izračunavanja datuma Uskrsa, te nepotpuni popis Hipolitovih spisa.

U Katoličkoj Crkvi spomendan sv. Hipolita Rimskog, mučenika, slavi se 13. kolovoza.

## Izvori

## Povezano
* Kalist I
* Rano hrišćanstvo
* Progoni hrišćana u Rimskom Carstvu