open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Klotilda od Burgundije

**Sveta Klotilda** (oko 474. – 544./545.) je bila franačka kraljica, majka kralja Klotara I.

## Biografija

Klotilda je bila kći burgundskoga kralja Hilperika II., barbarski ubijena sa suprugom i sinovima, 493. godine. Klotilda je preživjela taj pokolj, koji je izvršio njezin stric Gundobad, brat njezina oca, jedan od trojice braće kraljeva Burgundije. Spas duguje svojoj blagosti i ljupkosti, kojom je osvojila strica, pa joj je on dopustio živjeti na njegovu dvoru. Ubrzo se udala za Klodviga, franačkoga kralja, poganina. Ona ga je međutim uspjela obratiti na kršćansku vjeru, čemu je navodno pripomogla i njezina prijateljica sveta Genoveva. S njime se, nakon velike pobjede nad Alemanima 496., pokrstio i cijeli narod. Klotilda je imala tri sina i jednu kćer - Klotildu.
## Smrt
Klotilda je umrla u Toursu, 544. ili 545. g., a pokopana je u Parizu, uza svojeg supruga.

## Izvor
* http://www.zupa-medulin.com/index.php?option=com_jevents&task=icalrepeat.detail&evid=106&Itemid=0&year=2010&month=06&day=03&title=karlo-klotilda-tilda-kevin-ivan-oliva-ovidije&uid=c73c24392e42d203f1457a771264e105&catids=25
Halaha

**Halaha** ( – „smer puta“, od halah, hodati) je jevrejski pravni sistem, deo Talmuda posvećen pravu i pojedinačnim pravnim odlukama. Halaha se bavi pravnom stranom Mojsijevog zakona i često se osniva na usmenim tradicijama. Halaha sačinjava „ogradu“ za tumačenje Tore, a u Mišni i Talmudu ona je uspostavljena na osnovu mišljenja većine. Ovih zakona se pridržavaju svi Jevreji.

Halaha govori o verskim obavezama Jevreja, i to kako o međuljudskim odnosima, tako i ritualima koje treba poštovati. Obuhvata praktično sve karakteristike ljudskog života i ponašanja: rođenje, brak, radost, tugu, poljoprivredu, trgovinu, moral, teologiju.

## Povezano
* Talmud
* Hagada
Kraljevina Solun

**Solunska kraljevina** ili Solunsko kraljevstvo je bila krstaška država koju su oni stvorili posle zauzimanja Carigrada 1204. godine, tokom IV krstaškog pohoda na prostoru nekadašnjeg Vizantijskog carstva, koja je *[[de jure]]* bila vazal Latinskog carstva stvorenog u Carigradu. Njen prvi kralj i osnivač bio je jedan od vođa IV krstaškog pohoda Bonifacije Monferatski (1204–1207), koji se kao najviđeniji od krstaša nadao tituli latinskog cara, ali je ona zahvaljujući Mletačkom preglasavanju pripala Balduinu Flandrijskom (1204–1205). Bonifacije je zatim zauzeo i prisvoji Solun sa okolinom, umesto poseda u Nikeji koji mu je predviđen, sa čime su se na kraju složile i ostale krstaške vođe čime je stvorena *Solunska kraljevina* koja se od samog nastanka našla u ratu sa susednim drugim bugarskim carstvom. Međutim, već 4. septembra1207.godine Bonifacije je poginuo u sukobu sa Kalojanom (1197–1207), a novi kralj postaje njegov tek rođeni sin Dimitrije (1207–1224, u egzilu 1224–1230) umesto koga počinju da vladaju lombardijski plemići na čelu sa Obertom II (regent 1207–1209) čiji je krajnji cilj bilo postavljanje za kralja Bonifacijevog starijeg sina Vilijema. Pored toga, oni su se sukobili i sa moćnim latinskim carem Henrikom (regent 1205–1206, car 1206 – 1216), koji ih suzbija 1209. godine i za novog regenta postavlja svog brata Justasa Flandrijskog (regent 1209–1216). Stalnim napadima Bugara priključili su se od 1210. godine i napadi epirskih despota, prvo Mihajla (1210–1214) koji nije postigao značajnijeg uspeha, a zatim i Teodora (despot 1214–1224, car 1224–1230) koji vremenom uspeva da zauzme veći deo kraljevine i svede je na Solun sa najbližom okolinom. Završni udar kraljevini Teodor je zadao u decembru 1224. godine kada je zauzeo Solun i uništio kraljevinu, a poslednji kralj Dimitrije spasao se bekstvom i nastavio je da nosi titulu solunskog kralja u egzilu.

## Vazalni odnosi Solunske kraljevine

Solunska kraljevina je *[[de jure]]* bila vazal Latinskog carstva. U njenom sklopu se kao njen vazal nalazilo *[[atinsko vojvodstvo]]* u čijem je stvaranju pomogao Bonifacije Monferatski.

## Spisak solunskih kraljeva
### Solunski kraljevi u Solunu
* Bonifacije Monferatski (1204–1207)
* Dimitrije Monferatski (1207–1224)
** *[[Oberto II od Bijandrata]] (regent [[1207]]—[[1209]])*
** *[[Justas Flandrijski]] (regent [[1209]]—[[1216]])*
** *? (regent [[1216]]—[[1224]])*
### Titularni solunski kraljevi u egzilu
* Dimitrije Monferatski (1225–1230)
* Fridrih II (1230–1239)
* Bonifacije II Monferatski (1239–1253)
* Viljem VII Monferatski (1253–1284)
* Hju IV Burgundijski (1266–1271) (rivalski nosilac titule)
* Robert II Burgundijski (1273–1305) (rivalski nosilac titule do 1284)
* Hju V Burgundijski (1305–1313)
* Luj Burgundijski (1313–1316)
* Jud IV Burgundijski (1316&ndash;1320?) 
:*Posle 1320. godine više nema nosilaca titule solunskog kralja.*

## Povezano
* Pad Carigrada (1204)
* IV krstaški pohod
* Krstaške države
* Solun
476.

__NOTOC__
Godina **476.** (**[[rimske brojke|CDLXXVI]]**) bila je prijestupna godina koja počinje u četvrtak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao **Godina konzulstva Baziliska i Armata** (ili, rjeđe, **godina 1229. ''[[Ab urbe condita]]***). Oznaka 476. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je [[kalendarska era]] [[Anno Domini]] u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.

U [[historija Evrope|evropskoj historiografiji]] se tradicionalno upravo ova godina smatra završetkom [[Stari vijek|Starog]] i početkom ([[rani srednji vijek|ranog]]) [[srednji vijek|srednjeg vijeka]].



== Događaji ==
<onlyinclude>
* August &ndash; U [[Konstantinopol]]u svrgnut uzurpator [[Vasilisk]] i na [[Vizantijski car|istočnorimsko]] prijestolje vraćen car [[Zenon (car)|Zenon]].
* [[4.9.]] - [[Romul Augustul]], posljednji opće prihvaćeni vladar [[Zapadno Rimsko Carstvo|Zapadnog Rimskog Carstva]], je svrgnut od strane [[heruli|herulskog]] vojskovođe [[Odoakar|Odoakra]] koji se proglašava kraljem [[Italija|Italije]]. Taj datum se tradicionalno navodi kao [[pad Rimskog Carstva]], odnosno završetak [[Stari vijek|Starog vijeka]] i početak [[Srednji vijek|srednjeg vijeka]].
* [[Car Xianwen od Sjevernog Weija|Xianwen]], [[Taishang Huang|umirovljeni car]] iz [[Historija Kine|kineske]]/[[Xianbei]] dinastije [[Sjeverni Wei]], je ubijen od strane [[Carica Feng (Wencheng)|carice majke Feng]], koja preuzima regentstvo nad malodobnim carem [[Car Xiaowen od Sjevernog Weija|Xiaowenom]].
* [[Petar Knafej]] vraćen na mjesto [[patrijarh Antiohije|patrijarha Antiohije]].
* Rođenje [[Aryabhata|Aryabhate]] tradicionalno označava početak klasičnog doba [[indijska matematika|indijske matematike]] i [[indijska astronomija|indijske astronomije]].
</onlyinclude>

== Rođenja ==
* [[Aryabhata]], [[Historija Indije|indijski]] [[Indijska matematika|matematičar]] i [[Indijska astronomija|astronom]]

== Smrti ==
* [[28.8.]] &ndash; [[Orest (rimski vojskovođa)|Flavije Orest]], *magister militum'' Zapadnog Rimskog Carstva
* Car Xianwen od Sjevernog Weija
* zima (ili rana 477) &ndash; Vasilisk, svrgnuti istočnorimski car

## Reference
Podolje (Draž)

**Podolje** (lokalno **Bodolja**, mađarski **Nagybodolya** [ˈnɒɟbodojɒ]), selo u Baranji, Općina Draž, Hrvatska.

## Stanovništvo

## Grafikon (2011)


### Nacionalni sastav, [[2011]].
Prema popisu iz 2011. godine stanovništvo je pretežito mađarsko (67%), te hrvatsko (30%) i srpsko (3%).

### Nacionalni sastav, [[1991]].

Ukupno: 282
* Mađari - 178 (63,12%)
* Hrvati - 64 (22,69%)
* Srbi - 10 (3,54%)
* ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 30 (10,63%)

### Prezimena stanovnika
Prema popisu stanovništva iz 2011. godine **20 najčešćih prezimena** u Podolju su:
* Šipoš, Balog, Bošnjak, Jesenski, Katoi, Mikloš, Gorjanac, Šanta, Anđal, Dretvić, Jung, Jurak, Kekez, Keresteš, Kirch, Kolar, Kuprešak, Kuzmanović, Lenart, Lendjel

a nekad su najčešća **prezimena** bila:
* Šipoš, Kiš, Balog, Boni, Bošnjak, Guljaš, Kolar, Lengyel, Mikolić, Orban, Pacl, Pigli, Tatai, Varga, Štec, Andoči, Babočai, Balint, Banić, Bošković 

## Udruge
U Registar udruga Republike Hrvatske  upisane su 3 udruge sa sjedištem u Podolju (stanje: VII/2019):

* Udruga za njegovanje običaja Mađara Podolje, osn. 16.06.2003 (Glavna 139)
* Dobrovoljno vatrogasno društvo Podolje, osn. 07.01.2001 (Planina 139)
* Akademija zdravlja dr. Subotića, osn. 17.09.2010 (Planina 99)

## Ulice
* **Glavna ulica**
* **Planina**

## Izvori i vanjske veze
* Mirovna grupa Oaza: ''Svi članci vezani za Podolje''
Gerardus 't Hooft

**Gerardus ("Gerard") 't Hooft** (Den Helder, 5. srpnja 1946.), nizozemski fizičar koji trenutno radi kao profesor teortske fizike na sveučilištu u Utrechtu.

Dobitnik je Nobelove nagrade za fiziku 1999. godine. Nagradu je dobio "za razjasnidbu kvantne strukture elektroslabih međudjelovanja u fizici". Asteroid 9491 Thooft nazvan je u njegovu čast, čak je napisao i ustav za njegove buduće stanovnike. Dobio je Lorentzovu medalju 1986.

Profesor je teoretske fizike na sveučilištu u Utrechtu.

## Povezano
* 't Hooft-Polijakov monopol
* 't Hooftov simbol

## Vanjske veze
* Nobel Prize citation 
* Nobel Lecture
* Homepage of G. 't Hooft.
* Publications from Google Scholar. 
* Publications  on the Arxiv.
* How To Become a Good Theoretical Physicist, by Gerard 't Hooft
Narodnooslobodilačka borba u Hrvatskoj

**Narodnooslobodilačka borba u Hrvatskoj** počinje 22.6. 1941 kada je osnovan Prvi partizanski odred na području Hrvatske i uopće Jugoslavije, pod vodstvom Vlade Janića-Cape. Partizani u Hrvatskoj nosili su troroge kape po uzoru na interbrigadiste u španjolskom građanskom ratu. Cilj partizana je bio, prije svega, oslobađanje Hrvatske od njemačke i talijanske okupacije kao i od domaćih kvislinga to jest ustaškog režima koji je upravljao krvavim terorom usmjerenim prema Romima, Srbima, Židovima i svim Hrvatima koji nisu prihvaćali ustaška načela. Partizani djeluju pod okriljem komunističke partije, uz pomoć tadašnjih antifašističkih saveznika V. Britanije i Amerike. Slabljenjem Njemačke i slomom Italije narodno-oslobodilački pokret u Hrvatskoj jača i dobiva i državotvorne atribute, osobito kroz ZAVNOH.

Partizanski način ratovanja bio je učinkovit i u početnome razdoblju rata; izbjegavao se izravan sukob s mnogo jačom vojnom silom, rabeći taktiku gerilskoga ratovanja. Svojim iznenadnim napadima na prometnu infrastrukturu i zasjedama, uspješno su ometali glavne opskrbne pravce njemačke vojske, kao i funkcioniranje NDH.

U drugoj polovici 1943. partizanska vojska brojčano i oružano jača osvajajući talijanska skladišta oružja te stvara mobilnije borbene jedinice – brigade i uspostavlja i značajna područja pod svojom kontrolom pošto su do tada najćešće oslobođeni teritoriji bili oslobađani uz pomć odreda s bazama u Bosni i Hercegovini. Padom Italije i masovim bježanjem ostatka talijanske vojske, partizanska vojska pridobiva mnogo vojne opreme i potrebih namirnica. S većim brojem vojnika i opremom, parizanske brigade postepeno jačaju u koordiniranu vojnu silu rabeći više izravne načine sukoba, tako da se vlast NDH stvarno svodila samo na veće gradove i komunikacijske linije. Stanje se u mnogome promjenilo 1944., jer je bilo očigledno da su gubitnici u ratu Sile osovine i njezini saveznici. Vojnici domobranske vojske masovno prelaze u partizanske odrede, a Dalmacija biva oslobođena.

Hrvatska je imala 251 partizanski odred, 78 brigada i 17 divizija. Od sedam korpusa, pet je bilo s područja Hrvatske,a ukupno se u njima borilo 200 tisuća boraca.

## Poveznice
* Prvi sisački partizanski odred
* ZAVNOH
* Nezavisna Država Hrvatska

## Vanjske veze
* Odluke drugog zasjedanja AVNOJ-a
* Izvori vezani za zasjedanja ZAVNOH-a
* Izvori vezani za kapitulaciju fašističke Italije u Hrvatskoj
Zaova

**Manastir Zaova** pripada Braničevskoj eparhiji Srpske pravoslavne crkve i nalazi se nedaleko od Velikog Sela u blizini magistralnog puta Požarevac-Petrovac. U istorijskim izvorima se prvi put pominje 1467. godine, ali je prema legendi podignut još u drugoj polovini XIV veka, za vreme vladavine Kneza Lazara (1371-1389). Manastirska crkva je građena u moravskom stilu sa osnovom upisanog krsta bez kubeta i posvećena arhistratizima Mihajlu i Gavrilu. Manastir je više puta rušen i obnavljan, a poslednji put u doba prve vladavine Miloša Obrenovića (1815-1839, 1858-1860), dok živopis potiče iz doba kneza Aleksandra Karađorđevića (1842-1858). Radio ga je samouki i u to doba veoma traženi slikar Živko Pavlović, kome je slavna požarevačka slikarka Milena Pavlović-Barili, dalji potomak. U blizini samog manastira nalaze se dva izvora, za koje narod smatra da su lekoviti.

## Legenda o nastanku manastira

Za nastanak manastira Zaova vezana je legenda opevana u narodnoj pesmi Bog nikome dužan ne ostaje. Prema njoj, Jelica je bila sestra lokalnih vlastelina Pavla i Radula. Pavlova supruga je bila ljubomorna na nju, zbog čega je ubila sopstveno dete i za to optužila Jelicu. Braća su joj u to poverovala i za kaznu su vezala sestru za četiri konja, koje su nakon toga pustili na četiri strane sveta da je rastrgnu. Na mestu na kome je palo njeno telo nastala je crkva, oko koje su kasnije braća podigla manastir, nakon što su saznali istinu i pokajali se. Na sličan način su po predanju, nastali i obližnji manastiri – Sestroljin (mesto na kome su pale oči), Rukumija (mesto na koje su pale ruke) i Bradača (na mestu na kome je pala brada).
U manastirskoj crkvi se nalazi uzidan grob za koji se smatra da pripada Jelici, a iznad njega je na fresci prikazano kako je četiri bela konja rastržu na četiri strane sveta.
Na manastirskom imanju se nalazi predivna šuma, koja predstavlja pravu prirodnu oazu, a u blizini je i prelepo jezero. Ove prirodne lepote predstavljaju omiljeno mesto za odmor, a posebno su posećene za vreme prvomajskih praznika, kada se ovde održavaju tradicionalni „uranci“.
Joseph Henry

**Jospeh Henry** (Albany, New York, 17. prosinca 1797. – 13. svibnja 1878.), škotsko-američki znanstvenik.

Tijekom života smatrali su ga jednim od najistaknutijih američkih znanstvenika nakon Benjamina Franklina. Dok je izrađivao elektromagnete, otkrio je elektromagnetski fenomen samo-induktivnosti. Također je otkrio obostranu induktivnost nezavisno o Faradayu, iako je Faraday prvi objavio rezultate. Njegov rad na elektromagnetskom releju bio je baza za izradu telegrafa, kojeg su izumili Samuel Morse i Charles Wheatston.

SI jedinica za induktivnost, henri (H), nazvana je u njegovu čast.

## Vanjske veze
* The Joseph Henry Papers Project 

* Published physics papers  - *On the Production of Currents and Sparks of Electricity from Magnetism* and *On Electro-Dynamic Induction (extract)*
Charles-Augustin de Coulomb

** Charles-Augustin de Coulomb** (izgovor **Kulom**); Angoulême, 14. lipnja 1736. – Pariz, 23. kolovoza 1806.) je francuski fizičar. 

Coulomb je rođen u francuskom gradu Angoulême. Izabrao je posao vojnog inženjera, i taj je posao radio tri godine, do ozlijede koja mu je uvelike ugrozila zdravlje, na Martiniku. Na povratku zaposlio se u La Rochelleu. Tu je otkrio inverznu vezu između sile naboja i kvadratu njihove udaljenosti, taj je zakon kasnije po njemu nazvan Coulombov zakon.

Godine 1781. Coulomb je permanentno stacioniran u Parizu. Prije početka revolucije 1789. Coulomb daje otkaz na mjestu * intendant des eaux et fontaines*, i otišao u mirovinu na svoje imanje u Bloisu. Ponovno je pozvan u Pariz na konferenciju da se odrede nove mjerne jedinice, a sve to po naredbi Revolucionarne vlade. Iz Državnog instituta bio je jedan od prvih članova, a 1802. postavili su ga za inspektora javnih instrukcija. No njegovo zdravlje je već tada bilo jako krhko, te je umro četiri godine poslije u Parizu. 

Coulombovo ime zauvijek je urezano u povijesti mehanike i elektriciteta magnetizma. On je 1779. izdao važnu publikaciju o zakonima trenja (*Théorie des machines simples, en ayant égard au frottement de leurs parties et à la roideur des cordages*) koji je uslijedio nakon dvadeset godina po memoaru o viskoznosti. 

SI jedinica za električni naboj kulon (C), i Kulonov zakon nazvani su u njegovu čast. 

Godine 1785. Coulomb je izdao tri spisa o elektricitetu i magnetizmu:

- ***Premier Mémoire sur l’Electricité et le Magnétisme, Histoire de l’Académie Royale des Sciences, 569-577, 1785***
U ovoj publikaciji Coulomb opisuje "Kako konstruirati i koristiti električni balans (torzioni balans), bazirajući se na osobini metalnih žica da imaju reaktivnu torzionu silu koja je proporcionalna torzionom uglu". Coulomb također eksperimentalno određuje zakon koji objašnjava kako "dva tijela naelektrizirana istom vrstom elektriciteta utječu jedno na drugo

- ***Sécond Mémoire sur l’Electricité et le Magnétisme, Histoire de l’Académie Royale des Sciences, 578-611, 1785***
U ovoj publikaciji Coulomb izvodi "zakonitosti po kojima se ponašaju i magnetni i električni tokovii, bilo po privlačnosti ili odbojnosti

- ***Troisième Mémoire sur l’Electricité et le Magnétisme, Histoire de l’Académie Royale des Sciences, 612-638, 1785***
O količini elektriciteta koju izolirano tijelo gubi u određenom vremenskom periodu, bilo u kontaktu sa manje vlažnim zrakom, ili u manje-više idio-električnoj podršci

## Reference

## Vanjske veze

* French National Library The Mémoires of Coulomb available in pdf format.
Edward Teller

**Edward Teller** (izvorno mađarsko ime: *Teller Ede*) (Budimpešta, 15. siječnja 1908. - Stanford, 9. rujna 2003.) je američki fizičar mađarskog porijekla. Radio u atomskoj laboratoriji u Los Alamosu i smatra se izumiteljem američke hidrogenske bombe.

Kao židov emigrirao je u SAD 1930. godine, i bio je jedan od prvih članova Projekta Manhattan koji je pokrenut sa ciljem razvijanja atomske bombe. U ovom periodu se snažno zalagao za razvoj oružja baziranih na fuzijskoj reakciji. Nakon priznanja o kontraverznoj ulozi u svjedočenju protiv kolege Roberta Oppenheimera doživio je osudu javnosti, ali je i dalje imao podršku vlade SAD i vojnog vrha. Bio je koosnivač Lawrence Livermore National Laboratory, i bio je direktor te institucije, kao i zamjenik direktora mnoge godine.

U kasnijim godinama postao je poznat po svom zalaganju za kontroverzna tehnološka rješenja i za civilne i vojne svrhe, a naročito je poznat njegov prijedlog da se upotrijebi termonuklearna eksplozija da bi se iskopalo arheološko pristanište na Aljasci. Bio je i zagovarač Reaganove odbrambene strategije, iako su ga kasnije optuživali za nerealne najave mogućnosti budućih oružja.

## Izvori

* LLNL's Stranica Edwarda Tellera 
* Lekcije Edward Tellera- Laseri i inerciona fuziona energija 
* "Uloga Edwarda Tellera u Oppenheimerovom saslušanju "  intervju sa Richard Rhodesom
Giorgio Massari

**Giorgio Massari** (* Venecija, 13. oktobar 1687 -† Venecija, 20. decembar 
1766) bio je venecijanski arhitekt kasnog baroka. Najpoznatije njegovo djelo je Palazzo Grassi, na Kanalu Grande u Veneciji.

## Biografija
Giorgio Massari je rođen u obitelji kamenoresca Stefana Massarija, koji se u Veneciju doselio iz okolice Trevisa. O njegovu školovanju malo se zna.

Prvi njegov rad bila je jezuitska crkva Santa Maria del Rosario (1726. -1736.) koju venecijanci zovu Gesuati u Dorsoduru. U projektiranju te crkve čvrsto se držao paladijevskih načela klasične harmonije.

Nakon toga je 1736. pobjedio na natječaju za izgradnju jezuitske crkve Santa Maria della Pietà i ubožnice uz nju. Izgradio je samo crkvu od 1745. do 1760. (fasada je dovršena te u 20. vijeku) .
Giorgio Massari je nakon toga postao jedan od najomiljenijih venecijanskih arhitekata, koga su zvali svi od vjerskih redova, do privatnih naručitelja. Izgradio je puno crkava, vila i palača, najviše po Veneciji ali i po cijeloj tadašnjoj Mletačkoj republici sve do Kopra. Massari je od 1682. do 1756. dovršio palaču Ca' Rezzonico, nakon smrti projektanta Baldassare Longhena (1682.) u svemu poštujući Longhenovu zamisao.

Njegov najbolji rad je velika palača Palazzo Grassi na Kanalu Grande koju je izgradio od 1748. do 1772. Ona je bila sukus najboljih iskustava venecijanske arhitekture, od Palladija do Longhene. Projektirao je dvije sjajne vile; - *Giovannelli* u mjestu Noventa Padovana (Padova) i *Cordellina* u Montecchio Maggiore (Vicenza)

## Izbor važnijih djela

### Venecija
* 1726. -1736. *Santa Maria del Rosario* (jezuitska crkva)
* 1727. *Scuola Grande San Giovanni* (glavna dvorana)
* 1727. Bivši *Ospizio dei Catecumeni* (kuća za preobraćenje muslimanskih ratnih zarobljenika)
* 1728.-1736. crkva *San Marcuola*
* 1745.-1760. crkva *[[Chiesa della Pietà (Venecija)|Santa Maria della Pietà]]* (fasada je dovršena tek u 20. vijeku)
* 1750.-1753. crkva *Santa Maria della Fava* (dovršenje apside)
* 1755.-Torre dell'Orologio (završni kat)
* 1682.-1756. palača *[[Ca' Rezzonico]]* (dovršenje nakon smrti Longhene)
* 1748.-1772. palača *[[Palazzo Grassi]]*

### [[Veneto]]
* Montecchio Maggiore, *Villa Cordellina Lombardi*
* Noventa Padovana, *Villa Giovanelli Colona* (stubište)
* 1747. Asolo, *[[Katedrala]] Santa Maria Assunta* (obnova)
* S. Andrea di Cavasagra, *Villa Cornaro* (obnova), 1750.

### [[Furlanija-Julijska krajina|Furlanija]]
* 1738. Udine, crkva *Santo Spirito* (obnova)
* 1733. Udine, crkva *Sant' Antonio* (fasada)

### [[Lombardija]]
* 1720.-1746. Brescia Chiesa della Pace

### [[Istra]]
* Kopar, *Katedrala Uzačašće Marijino* (obnova unutrašnjosti)

## Izvori

## Literatura
* Massari, Antonio: *Giorgio Massari, architetto veneziano del Settecento*, Vicenza 1971.
* Howard Deborah: *The Architectural History of Venice*, New York: Holmes & Meier, 1987, str. 199

## Vanjske veze

* Giorgio Massari 
* Giorgio Massari sa portala archINFORM
Lise Meitner

**Lise Meitner** (Beč, 7./17. studenog 1878. – Cambridge, 27. listopada 1968.) je austrijska fizičarka koja je proučavala radioaktivnost i nuklearnu fiziku. Kemijski element 109 meitnerij nazvan je u njezinu čast.

Rođena je kao 8 dijete u židovskoj obitelji u Beču. Unatoč protivljenju njezinih roditelja, išla je na bečko sveučilište i studirala znanost. Tu ju je podučavao istaknuti fizičar Ludwig Boltzmann. A 1905. godine postala je prva žena na sveučilištu koja je dobila diplomu iz fizike. Kasnije ide u Berlin da bi učila zajedno sa Planckom i radila sa Hahnom. Godine 1918. Otkriva jedini dugovječni izotop elementa protaktinija.

Nakon otkrivanja neutrona došlo je do pitanja mogu li se umjetno stvoriti elementi teži od uranija. Tada je počela znanstvena utrka između Rutherforda u Britaniji, Irene Joliot-Curie u Francuskoj, Fermija u Italiji i Meitner-Hahn ekipe u Berlinu. Tada se mislilo da bi to otkriće moglo otkrivaču donijeti Nobela, no tada još nitko nije vjerovao da bi se to moglo iskoristiti u izgradnji nuklearnih oružja.

Iako je i Lise zajedno sa Hahnom radila na projektu nuklearne fisije, samo je Hahn dobio Nobelovu nagradu za kemiju 1944. godine. Unatoč širem mišljenju publike da je i Lise trebala dijeliti nagradu sa njim. Ona je fizikalna objašnjenja o fisiji objavila zajedno sa svojim nećakom.

Pošto su se ta saznanja mogla iskoristiti za izradu bombe, a bila su u nacisitičkim rukama, fizičari Leo Szilard, Edward Teller, i Eugene Wigner su stupili u akciju i nagovorili Einsteina da napiše pismo upozorenja tadašnjem predsjedniku Rooseveltu. To je dovelo do osnivanja projekta Manhattan. Lise je na to odgovorila:
:*Ne želim imati ništa s bombom!*.

## Veze
* Meitnerij

## Vanjske veze

* A critical review of Patricia Rife's book from PhysicsWeb 
* Lise Meitner Online 
* Annotated bibliography for Lise Meitner from the Alsos Digital Library for Nuclear Issues
Gustav Robert Kirchhoff

** Gustav Robert Kirchhoff** (Königsberg, 12. ožujka 1824. – Berlin, 17. listopada 1887.), njemački fizičar i kemičar.

Svojim je radnom jako doprinio osnovnom razumijevanju strujnog kruga, spekrotskopije i emisiju radijacije crnih tijela sa zagrijavanim objektima. Pojam radijacija „crnog tijela“ skovao je 1862., a dva seta nezavisnih koncepata o zakonima strujnog kruga i termalne emisije nazvani su „Kirchhoffovi zakoni“ u njegovu čast.

Kirchhoff je rođen u Königsbergu, Istočna Prusija (danas Kalinjingrad), kao sin Friedrich Kirchhoffa, odvjetnika i Johanne Henriette Wittke. Kirchhof je 1847. diplomirao na Königsbergškom sveučilištu i oženio se Clarom Richelot, kćerkom njegovog profesora matematike Friedricha Richelota. Iste godine preselili su se u Berlin, gdje su bili dok Gustav Kirchhoff nije dobio mjesto profesora u Breslau (danas Wrocław).

Kirchhoff je svoje zakone o strujnom krugu, koji su danas svudašnji u električnom inženjeringu, formulirao 1845. dok je još bio student. Svoje zakone o termalnoj radijaciji izložio je 1859, a dokazao ih je 1861. U Breslau je na spektroskopiji radio sa Robertom Bunsenom, a bio je i su-otkrivač elemenata cezija i rubidija 1861. dok je proučavao kemijsku kompoziciju Sunca preko njegovog spektralnog potpisa.

Rumfordovu medalju dobio je 1862. i to zbog istraživanja fiksiranih linija sunčevog spektra i inverzija svijetlih linija u spektru umjetne svjetlosti.

Jako je doprinio području spektroskopije tako što je formalizirao tri zakona koja upisuju spektralnu kompoziciju svjetla koje emitiraju užareni objekti, nadograđujući se na otkrićima Altera i Angstroma (vidi: spektralna analiza).

## Povezano
* Kirchhoffov zakon o naponu
* Kirchhoffovi zakoni o strujnom krugu
* Spektralna analiza
* Kirchhoffovi zakoni

## Vanjske veze
* Short biography
Wilhelm Eduard Weber

**Wilhelm Eduard Weber** (Wittenberg, 24. listopada 1804. – Göttingen, 23. lipnja 1891.) je istaknuti njemački fizičar.

Rođen je u Wittenbergu, gdje je njegov otac Michael Weber, radio kao profesor teologije. Wilhelm je bio jedan od tri brata, od kojih su sva trojica išla na studijs znanosti. Nakon zatvaranja wittenberškog sveučilišta, njegov otac premješten je u Halle 1815. Wilhelm je prve lekcije dobio od oca, no onda je išao u školu u Halleu. nakon što je upao u sveučilište posvetio se nacionalnoj filozofiji. Toliko se posvetio svojem učenju da je nakon diplome odmah postao profesor.

Na Gaussov prijedlog, Weber 1831. odlazi u Göttingen da bi bio profesor fizike, unatoč činjenici da je imao samo 27 godine. Njegove lekcije bile su interesantne, sugestivne i instruktivne. Weber je mislio, da bi se bolje razumjela fizika i da bi se mogla uvesti u svakodnevni život, da samo lekcije, unatoč što su ilustrirane eksperimentima, nisu dovoljne, pa je on svojim učenicima omogućio da sami, besplatno eksperimentiraju i to u školskom laboratoriju. Kao student od 25 godina Wilhelm, je zajedno sa svojim bratom Ernostom, profesorom anatomije, izdao knjigu *Teorija valova i tekućina*, knjigu koja im je osigurala puno veću reputaciju. „mehanizam hodanja među ljudskom vrstom“ bio je drugi studij, koji je radio zajedno sa bratom Eduardom. Te važne studije izdane su između 1825. i 1838. Gauss i Weber su 1833. konstruirali prvi elektromagnetski telegraf. Weber je umro u Göttingenu 23. lipnja 1891.

SI jedinica za magnetski tok, veber (**Wb**) nazvana je u njegovu čast.

## Vanjske veze
* Kratka biografija i bibliografija u Virtualnom muzeju Maxa Plancka
Igor Kurčatov

** Igor Vasilijevič Kurčatov** (ruski: **И́горь Васи́льевич Курча́тов**, Sim, 8. siječnja 1903. – Moskva, 7. veljače 1960.) je sovjetski fizičar. Kurčatov je bio vođa Sovjetskog atomskog projekta. Za vrijeme projekta Kurčatov se zakleo da se neće obrijati dok projekt ne uspije. Do kraja života imao je dugu bradu i dobio je nadimak „Brada“ („The Beard“). Kurčatov je umro u Moskvi 7. veljače 1960, zbog posljedica odljeva krvi u mozak.

Kemijski element s rednim brojem 104, kurčatovij (Ku) nazvan je tako (privremeno) u njegovu čast.

## Vanjske veze

* Biography of Igor Kurchatov (in Russian)
* Annotated bibliography of Igor Kurchatov from the Alsos Digital Library
Jean Baptiste Perrin

**Jean Baptiste Perrin** (Lille, 30. rujna 1870. - New York, 17. travnja 1942.), francuski fizičar i kemičar te dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1926. godine.

## Biografija
### Rane godine
Rođen je u Lilleu, a u Parizu je pohađao École Normale Supérieure, elitnu grande école. Postao je asistent u školi u razdoblju od 1894. do 1897. tijekom kojega je počeo izučavati katodne i X-zrake. Godine 1897. dodijeljen mu je stupanj doktora znanosti (*docteur ès sciences*). Iste je godine imenovan predavačem fizikalne kemije na Sorboni u Parizu. Profesorom na Sveučilištu postao je 1910. godine, držeći tu poziciju sve do njemačke okupacije Francuske tijekom Drugog svjetskog rata.

### Istraživanje
Godine 1895. utvrdio je da su katodne zrake građene od negativno nabijenih čestica. Izračunao je Avogadrov broj pomoću nekoliko metoda te je objasnio solarnu energiju termonukelarnim reakcijama vodika.

Nakon što je Albert Einstein 1905. godine objavio svoja teoretska objašnjenja Brownovog gibanja u uvjetima atoma, Perrin je napravio eksperimentalno istraživanje kako bi testirao i potvrdio Einsteinova predviđanja te je time smirio stoljetno osporavanje Daltonove atomske teorije.

Jean Perrin primio je Nobelovu nagradu za fiziku 1926. godine ***"za rad na diskontinuiranoj strukturi materije, a naročito za otkriće [[sedimentacijska ravnoteža|sedimentacijske ravnoteže]]"***. Time je jasno okončana duga borba vezana za fizičko postojanje molekula.

Perrin je autor mnogobrojnih knjiga i znanstvenih radova. Neke od njegovih najznačajnijih publikacija su:
* *Rayons cathodiques et rayons X*
* *Les Principes*
* *Electrisation de contact*
* *Réalité moléculaire*
* *Matière et Lumière*
* *Lumière et Reaction chimique*

### Privatni život
Perrin je bio časnik u inženjerskim postrojbama tijekom Prvog svjetskog rata. Kada su Nijemci, 1940. godine, provalili u Francusku, pobjegao je u SAD gdje je, 1942. godine umro u New Yorku. Nakon rata, 1948. godine, njegovi su posmrtni ostaci transportirani u Francusku gdje su u Panthéonu sahranjeni.
Arthur Holly Compton

**Arthur Holly Compton** (Wooster, Ohio, 10. rujna 1892. - Berkely, Kalifornija, 15. ožujka 1962.), američki fizičar, dobitnik Nobelove nagrade za fiziku zbog otkrića Comptonovog efekta 1922. godine. Comptonov efekt je promena valne duljine visokoenergetskog elektromagnetskog zračenja prilikom interakcije s materijom. Otkriće Comptonovog efekta je potvrdilo da elektromagnetsko zračenje ima i valne i čestične osobine (valno-čestični dualizam), što je jedno od osnovnih načela kvantne mehanike.

Compton je rođen u mjestu Wooster, Ohio, a obrazovao se na Koledžu Wooster i Sveučilištu Princeton. Godine 1923. postaje profesor fizike na Sveučilištu u Chicagu. Tijekom rada na tom radnom mjestu, upravljao je labaratorijem u kojem je izvršena prva nuklearna lančana reakcija.
Owen Willans Richardson

**Sir Owen Willans Richardson** (Dewsbury, 26. travnja 1879. - Alton, 15. veljače 1959.), britanski fizičar i Nobelovac, profesor na Sveučilištu Princeton od 1906. do 1913. Za njegove zasluge ***"za istraživanje [[termionički fenomen|termioničkog fenomena]] i posebno za otkriće [[Richardsonov zakon|zakona koji nosi njegovo ime]]"*** dobio je 1928. Nobelovu nagradu za fiziku.

Richardson se rodio 26. travnja 1879. u Drewsburyju, a obrazovao se na Cambridgeu, gdje je diplomirao 1900. Godine 1914. postao je profesor fizike na Kraljevom koledžu u Londonu, gde je postao vođa istraživačkog odjeljenja. U mirovinu je otišao 1944.

Profesionalno se bavio istraživanjem termioničkog efekta, što je bila teorijska osnova rada vakuumske cijevi. Zanimao se još i za fotoelektrični efekt, žiromagnetski efekt, emisiju elektrona pri kemijskim reakcijama, X-zrake i spektar vodika.

Počasnu titulu **[[Sir (titula)|Sir]]** dobio je 1939. godine.

Umro je u Altonu 15. veljače 1959.
Čandrasekara Venkata Raman

**Sir Čandrasekara Venkata Raman** (tamilski: ***சந்திரசேகர வெங்கடராமன***; Tiručirapali, 7. studenog 1888. - Bangalore, 21. studenog 1970.), indijski fizičar i Nobelovac.

Bavio se izučavanjima zvuka i difrakcije svjetlosti, sa veoma skromnim sredstvima na Sveučilištu u Madrasu. Od 1917. do 1933. bio je profesor na Sveučilištu u Kalkuti. Raman je prvi potvrdio da se svjetlost raspršava na molekule, mijenjajući valnu duljinu, što je po njemu nazvano Ramanov efekt. Ti nalazi, objašnjeni kvantnom teorijom, doveli su do razvoja nove metode za identifikaciju oblika molekula, što se po njemu naziva Ramanova spektroskopija. Godine 1930. postao je prvi Azijac kome je dodijeljena Nobelova nagrada za fiziku.
Charles Thomson Rees Wilson

**Charles Thomson Rees Wilson** (Midlothian, 14. veljače 1869. - Edinburgh, 15. studenog 1959.), britanski fizičar i meteorolog, dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1927. za izum Wilsonove komore.

Wilson je rođen 14. veljače 1869. u Midlothianu, kao sin farmera Johna Wilsona i Annie Clerk Harper. Otac mu je umro 1873., nakon čega se obitelj seli u Manchester. Iako je u početku studirao biologiju s ciljem da postane liječnik, kasnije se, tijekom boravka u Cambridgeu, zainteresirao za kemiju i fiziku.

Ubrzo mu je poraslo zanimanje za meteorologiju te je 1893. počeo proučavati oblake i njihova svojstva. Neko je vrijeme radio u opservatoriju na Ben Nevisu, gdje je proučavao formiranje oblaka. Kasnije je i sam pokušao proizvesti isti učinak, ali na manjoj površini. To je radio tako što je raspršivao vlažni zrak unutar zatvorene posude. Kasnije je eksperimentirao sa stvaranjem tragova oblaka u svojoj posudi pomoću iona i radijacije. Tada je i nastala Wilsonova komora, za koju je i dobio Nobelovu nagradu.

Wilson se 1908. oženio Jessie Fraser, kćeri jednog ministra iz Glasgowa, s kojom je imao četvoro djece. Umro je u Edinburghu 15. studenog 1959. okružen svojom obitelji.
Victor Franz Hess

**Victor Franz Hess** ili **Victor Francis Hess** (dvorac Waldstein, Austrija, 24. lipnja 1883. - , 17. prosinca 1964.), austrijsko-američki fizičar i dobitnik Nobelove nagrade za fiziku. 

## Biografija

Rođen je 24. lipnja 1883. u dvorcu Waldstein kao sin Vinzensa Hessa, šumara princa Öttingen-Wallersteina, i Serafine Edle von Grossbauer-Waldstätt.

Od 1901. do 1905. bio je pred-diplomac na Sveučilištu u Grazu, no nastavio je svoj studij te je 1910. dobio svoj doktorat. Od tada pa do 1920. radi u Institutu za proučavanje radija na Bečkoj akademiji znanosti, no 1921. odlazi u SAD gdje neko vrijeme radi u New Jerseyju i Washingtonu. Godine 1923. vraća se u Austriju gdje dobiva posao na matičnom sveučilištu, a 1925. postaje redoviti profesor eksperimentalne fizike u Grazu. Godine 1931. postaje profesor i ravnatelj Instituta za radiologiju pri Sveučilištu u Innsbrucku.

Godine 1936., Švedska akademija mu je uručila Nobelovu nagradu za fiziku ***"za otkriće [[kozmičke zrake|kozmičke radijacije]]"***. Hess je te zrake otkrio puno prije, u periodu od 1911. do 1913., a njegovo je otkriće 1925. potvrdio američki Nobelovac Robert Andrews Millikan. Millikan je i dao ime tim zrakama. Glavni zaključak Hessovog rada, izdanog u časopisu *Postupci Austrijske akademije znanosti*, bio je taj da se količina radijacije sa zemlje smanjuje do nekih 1km visine, dok se, zbog prodora radijacije iz svemira, iznad te visine količina zračenja ponovo povećava. Tu tezu Hess je eksperimentalno dokazivao nizom letova na različitim visinama u periodu od 1911. do 1912. (najveća visina bila je 5,3km od zemljine površine). No, ti letovi su bili iznimno rizični jer ih je Hess obavljao i tijekom dana, ali i tijekom noći.

Godine 1938. ponovo odlazi u SAD sa svojom suprugom Židovkom, kako bi pobjegao od nacizma. Iste godine postaje profesor na Sveučilištu Fordham, a državljanstvo dobiva 1944. godine. Godine 1956. otišao je u mirovinu. Umro je 8 godina kasnije, 17. prosinca 1964. u mjestu Mount Vernon u saveznoj državi New York.
Carl David Anderson

**Carl David Anderson** (New York, New York, 3. rujna 1905. – San Marino, Kalifornija, 11. siječnja 1991.), američki fizičar, najpoznatiji po otkriću pozitrona za što je 1936. godine dobio Nobelovu nagradu za fiziku.

Rođen je u New Yorku 3. rujna 1905. godine kao sin švedskih emigranata. Studirao je fiziku i tehniku na Kalifornijskom institutu za tehnologiju u Pasadeni i 1930. godine doktorirao. Pod Millikanovim rukovodstvom počeo je ispitivati kozmičke zrake među kojima je pronašao tragove neočekivane čestice koja je u svemu posjećala na elektron osim što je imala pozitivan naboj. Ovaj pronalazak je objavljen 1932. godine i poslije toga potvrđen od strane drugih istraživača. Direktan dokaz o postojanju pozitrona (postojanje pozitrona je teorijski predvido Paul Dirac 1928. godine) Anderson je dobio bombardiranjem materijala prodornim γ-zrakama iz torija. U toj reakciji dolazi do stvaranja elektron-pozitron parova. Za taj rad 1936. godine Andersonu je dodijeljena Nobelova nagrada koju je podijelio s Victorom Francisom Hessom.

Iste godine Anderson i njegov prvi dokotrant Seth Neddermeyer otkrili su mion (ili, kako je godinama nazivan, 'mi-mezon') elementarnu česticu sa masom 207 puta većom od mase elektrona. Andreson i Neddermeyers isprva vjerovali da su otkrili pion, česticu koju je Hideki Jukava postulirao u teoriji jakih interakcija. Kada je postalo očigledno da se ne radi o pionu nego o novoj, neočekivanoj čestici, teorijski fizičar Isidor Isaac Rabi se zapitao kako će se nova, neočekivana čestica uklopiti u teoriju čestične fizike, te je šaljivo pitao: *"Tko je 'to' naručio?"* (jedna verzija priče govori kako je u to vrijeme s kolegom večeravao u kineskom restoranu). Mion je prva iz serije novih čestica koja je zbunjivala teorijske fizičare toga doba. Problem je bio takav da je fizičar Willis Lamb, tijekom svog predavanja 1955. povodom dodjele Nobelove nagrade, u šali rekao:

Carl David Anderson umro je 11. siječnja 1991. godine u mjestu San Marino, Kalifornija, a pokopan je u Los Angelesu.
George Paget Thomson

**[[Sir (titula)|Sir]] George Paget Thomson** (Cambridge, 3. svibnja 1892. – Cambridge, 10. rujna 1975.), britanski fizičari i dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1937. zbog eksperimentalnog otkrića difrakcije elektrona.

Rođen je 3. svibnja 1892. u Cambridgeu, a pohađao je, kao i njegov otac Joseph John Thomson (Paget je uzeo od djevojačkog prezimena majke, Rose Elisabeth Paget), Sveučilište Cambridge, gdje je u Cavendishovom laboratoriju neko vrijeme proveo kao postdiplomac. Kao profesor je radio na Cambridgeu, Sveučilištu u Aberdeenu i Carskom koledžu u Londonu. Proučavao je difrakciju elektrona i postigavši to dokazao da imaju i valna svojstva. Za to je postignuće, koje je i potvrdilo de Broglieovu teorjiu o dualnosti, zajedno s Clintonom Josephom Davissonom podijelio Nobelovu nagradu za fiziku 1937. godine. Zanimljiv je paradkos kako je njegov otac, Joseph John Thomson, Nobela dobio jer je dokazao da je elektron čestica, a sin, George Paget Thomson, zato jer je dokazao da elektron to nije. Godine 1943. dobio je počasnu titulu **[[Sir (titula)|Sir]]**.

Umro je u Cambridgeu 10. rujna 1975. u 83. godini života.
Indijska matematika

**Indijska matematika** se razvila na Indijskom potkontinentu od 1200. pne. sve do kraja 18. vijeka. U klasičnom periodu indijske matematike (400 - 1200) su zabilježena značajna postignuća zahvaljujući učenjacima kao što su Aryabhata, Brahmagupta i Bhaskara II. Decimalni sistem brojeva koji se koristi danas se prvi put koristio u indijskoj matematici. Indijski matematičari su dali rani doprinos proučavanju koncepta nule kao broja, negativnih brojeva, aritmetike i algebre. Uz to se u Indiji razvila i trigonometrija, uključujući suvremene defincije sinusa i kosinusa. Ti matematički koncepti su se kasnije prenijeli na Bliski Istok, Kinu i Evropu te bitno pridonijeli razvoju koncepata koji danas tvore temelj mnogih područja matematike.

Drevna i srednjovjekovni matematički tekstovi, svi napisani na sanskritu, najčešće su se sastojali od *[[sutra]]* u kojima su načela ili problemi izneseni u ekonomičnim stihovima kako bi ih učenik mogao što lakše upamtiti. Njih je slijedila druga sekscija koja se sastojala od komentara u prozi (ponekad nekoliko komentara od različitih učenjaka) koji su detaljnije obrazložili problem ili izložili njegovo rješenja. U proznom dijelu forma (i njena memorizacija) nisu bili tako važnio kao same ideje. Sva matematička djela su se prenosila usmenom predajom sve do oko 500. pne. a nakon čega su se prenosili i usmeno i preko rukopisa. Najstariji sačuvani matematički *dokument* na Indijskom kontinentu je rukopis iz Bakhshalija, otkriven godine 1881. u Bakhshaliju kraj Peshawara (moderni Pakistan) a koji datira iz 7. vijeka.

Važno poglavlje u historiji indijske matematike bio je razvoj ekspanzije nizova za trigonometrijske funkcije (sinuse, kosinuse i obrnute trigonometrijske funkcije) od strane Keralske škole u 15. vijeku. Njihovo djelo, napravljeno dva vijeka prije otkrića infinitezimalnog računa u Evropi, je predstavljao prvi primjer stepenog reda. Međutim, ona nije razvila koncepte diferencijala i integracije, niti ima neposrednih dokaza da su se ta dostignuća proširila izvan Kerale.

## Reference

## Vanjske veze
* Science and Mathematics in India 
* An overview of Indian mathematics, *[[MacTutor History of Mathematics Archive]]*, St Andrews University, 2000.
* 'Index of Ancient Indian mathematics', *MacTutor History of Mathematics Archive*, St Andrews University, 2004.
* Indian Mathematics: Redressing the balance, Student Projects in the History of Mathematics. Ian Pearce. *MacTutor History of Mathematics Archive*, St Andrews University, 2002.
* Online course material for InSIGHT , a workshop on traditional Indian sciences for school children conducted by the Computer Science department of Anna University, Chennai, India.
Isidor Isaac Rabi

**Isidor Isaac Rabi** (hebrejski: ***איזידור אייזק רבי***; Rymanów, 29. srpnja 1898. - , 11. siječnja 1988.), poljsko-američki fizičar židovskog porijekla i dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1944. godine.

## Biografija
Rođen je 29. srpnja 1898. u Rymanówu, Poljska, u židovskoj obitelji, no već se nakon godinu dana preselio u SAD. Godine 1919. diplomira kemiju na Sveučilištu Cornell, a 1927. dobiva doktorat na Sveučilištu Columbia. Sljedeće dvije godine provodi u Europi gdje radi zajedno sa znanstvenicima kao što su Niels Bohr, Werner Heisenberg, Wolfgang Pauli i Otto Stern, a po povratku postaje profesor na Sveučilištu Columbia gdje je i predavao do umirovljenja. Godine 1926. oženio se Helen Newmark s kojom je imao dvije kćeri.

Godine 1930. započeo je proučavanje sila koje povezuju protone u atomskoj jezgri. Ovaj rad kasnije je doveo do otkrića nuklearne magnetske rezonancije, otkrića koje je Rabiju i donijelo Nobelovu nagradu za fiziku 1944.

Godine 1940. dobio je privremeni dopust za odlazak na MIT gdje je sudjelovao u unaprijeđenju radara i atomske bombe. Neki govore kako je Rabi nevoljko pristao na rad na atomskoj bombi, te da je zbog toga bio samo gostujući konzultant u laboratoriju u Los Alamosu i da zato nije stalno tamo boravio.

Po završetku rata vratio se na Sveučilište Columbia gdje je nastavio raditi kao profesor. U tom je periodu pomogao u osnivanju Nacionalnog laboratorija Brookhaven, gdje je i radio, te CERN-a, a služio je i kao savjetnik za znanost u kabinetu predsjednika Harryja S. Trumana.

Iako je 1967. otišao u mirovinu, zadržao je status posebnog predavača te je i dalje držao neka predavanja na Columbiji sve do svoje smrti 11. siječnja 1988.

## Anegdote
Rabi je poznat po nekoliko zanimljivih anegdota iz svog života. Jedna od njih govori o jednom njegovom citatu o Edwardu Telleru, fizičaru koji je sudjelovao u izradi prve atomske bombe. Zbog tog njegovo rada, Rabi je jendom prilikom ironično rekao:

Druga anegdota vezana je uz otkriće miona. Godine 1936. Carl David Anderson i njegov prvi dokotrant Seth Neddermeyer otkrili su mion, elementarnu česticu sa masom 207 puta većom od mase elektrona. Andreson i Neddermeyers isprva vjerovali da su otkrili pion, česticu koju je Hideki Jukava postulirao u teoriji jakih interakcija. Kada je postalo očigledno da se ne radi o pionu nego o novoj, neočekivanoj čestici, Rabi se zapitao kako će se nova, neočekivana čestica uklopiti u teoriju čestične fizike, te je šaljivo pitao: *"Tko je 'to' naručio?"* (jedna verzija priče govori kako je u to vrijeme s kolegom večeravao u kineskom restoranu).
Clinton Joseph Davisson

**Clinton Joseph Davison** (, 22. listopada 1881. - , 1. veljače 1958.), američki fizičar i dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1937. Davisson je nagradu podijelio sa Britanceom Georgeom Pagetom Thomsonom koji je, neovisno o njemu, u isto vrijeme eksperimentalno dokazao pojavu difrakcije elektrona.

## Biografija
Clinton Joseph Davison je rođen 22. listopada 1881. u mjestu . Maturirao je u lokalnoj srednjoj školi 1902. godine i dobio školarinu za studij na Sveučilište u Chicagu. Godine 1905. prelazi na Sveučilište Princeton po preporuci Roberta Andrewsa Millikana. Iako zaposlen na Princetonu, 1908. završava studij u Chicagu. Tezu za doktorat razrađivao je i proučavao s Owenom Willansom Richardsonom, britanskim fizičarem i Nobelovcem. Godine 1911. doktorirao je na Princetonu, a iste se godine i oženio Charlotte Richardson, sestrom Owena Richardsona, s kojom je imao četvero djece.

Davisson vrlo brzo dobiva posao na Tehnološkom institutu Carnegie, no 1917. odlazi na dopust kako bi radio u Inženjerskom odjelu Bell Labsa. Po završetku rata Davisson je, nakon što je dobio osiguranje da će imati slobodu pri svom radu, prihvatio stalan posao u Bell Labsu. Razlog odlaska sa Carnegiea bio je taj što je smatrao da ga posao profesora sputava u njegovom eksperimentalnom radu. U Bell Labsu je radio do umirovljenja 1946., no onda je prihvatio posao profesora-istraživača na Sveučilištu u Virginiji gdje je radio do 1954.

Godine 1924., francuski fizičar i Nobelovac Louis de Broglie postavio je tezu o dualnosti materije. Prema toj tezi, svakoj čestici u gibanju mogao se pridružiti val, te je time svaka čestica imala i valna i čestična svojstva u isto vrijeme. Dokazivanje te teze nije bilo lako, no Davisson je 1927., dok je radio u Bell Labsu, zajedno s Lesterom Germerom uspio eksperimentalno izvesti difrakciju elektrona na površini kristala nikla. Taj slavni Davisson-Germerov eksperiment potvrdio je de Broglievu tezu i dokazao da čestice doista imaju i valna svojstva jer je pojava difrakcije karakteristična pojava za valove. Neovisnu o Davissonu, Britanac George Paget Thomson je u isto vrijeme uspio izvesti isti eksperiment i tako i sam dokazao de Broglievu tezu. Zbog tog doprinosa i dokazivanja te teze, Davisson je, zajedno s Thomsonom, podijelio Nobelovu nagradu za fiziku 1937. godine.

Davisson je umro 1. veljače 1958. u mjestu .

## Izvori
Aleksandar Prohorov

**Aleksandar Mihajlovič Prohorov** (ruski: ***Алекса́ндр Миха́йлович Про́хоров***; Atherton, Queensland, 11. srpnja 1916. - Moskva, 8. siječnja 2002.), sovjetsko-ruski fizičar i dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1964.

Prohorov je rođen 11. srpnja 1916. u australskom mjestu Atherton, Queensland kao sin ruskih imigranata. No, već se 1923., u svojoj 7. godini, vratio s roditeljima natrag u Sovjetski Savez. Godine 1934. kreće na studij na Državnom sveučilištu u Sankt Petersburgu. Studije završava 1939. kada odlazi u Moskvu gdje studira na Institutu za fiziku Lebedev.

Godine 1941. postaje član Sovjetske vojske i služi u Drugom svjetskom ratu. Iste godine se i oženio za geografkinju G. A. Šelepinu, s kojom je imao jednog sina. Ranjavan je dva puta, a nakon drugog ranjavanja 1944. vojska ga demobilizira, te se vraća na Institut Lebedev. Godine 1946. obranio je svoju tezu na temu *Teorija stabilizacije frekvencije cjevastog oscilatora*.

Uskoro dobiva posao na Moskovskom državnom sveučilištu "Mihail Vasiljevič Lomonosov" gdje radi do 1971. U razdoblju od 1950. do 1955. Prohorov je sa svojim kolegama proučavao strukturu molekula pomoću mikrovalne spektroskopije. Nakon toga se počeo baviti istraživanjima lasera i masera. Od 1955. do 1957. proučavao je spektar elektronske paramagnetske rezonancije na osnovu čega je i zaključio da je rubin pogodan materijal za korištenje pri izradi lasera. Kasnije je radio i na izradi masera pomoću različitih materijala. Jedan maser, kojeg je napravio za valnu duljinu od 21&nbsp;cm, u funkciji je i koristi se još i danas. Zbog tog pionirskog rada na svojstvima lasera i masera, Prohorov je zajedno sa Nikolajem Genadijevičem Basovom i Charlesom Hardom Townesom godine 1964. podijelio Nobelovu nagradu za fiziku.

Od 1973. do 2001. Prohorov je bio predsjednik Moskovskog Instituta za fiziku i tehnologiju, a od 1971. do 1990. bio je i glavni urednik *[[Velika sovjetska enciklopedija|Velike sovjetske enciklopedije]]*.

Prohorov je umro 8. siječnja 2002. u Moskvi. Nakon njegove smrti, ruske su vlasti preimenovale *Generalni instutut za fiziku Ruske akademije znanosti* u *[[Generalni instutut za fiziku Ruske akademije znanosti "Aleksandar Mihajlovič Prohorov"]]*.