open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jezična tonzila

**Jezični krajnik** ili **jezična tonzila** (lat. *tonsilla lingualis*) je naziv za nakupinu limfnog tkiva smještenu na korijenu jezika.

Jezična tonzila sastoji se od limfnih čvorića, prekrivenih mnogoslojnim pločastim epitelom koji plitko ulazi i oblikuje plitke kripte.

Jezična tonzila zajedno sa ždrijelnom tonzilom, tubarnim tonzilama i nepčanim tonzilama čine limfnog prstena ždrijela (lat. *annulus lymphaticus Waldeyer*).
Scrooge (film, 1935)

***Scrooge*** je britanski crno-bijeli fantastični film snimljen 1935. u režiji Henryja Edwardsa. Predstavlja adaptaciju romana *[[A Christmas Carol]]* (Božićna priča) Charlesa Dickensa. Naslovni protagonist, koga tumači Seymour Hicks je Ebenezer Scrooge, škrtac i mizantrop koji živi u Londonu 19. vijeka. Radnja prikazuje kako ga na Božić posjećuju duhovi i potiču da preispita svoje ponašanje. Scrooge je dobio priznanje žirija na venecijanskoj Mostri 1936. godine.

## Uloge
* Sir Seymour Hicks – Ebenezer Scrooge
* Donald Calthrop – Bob Cratchit
* Robert Cochran – Fred
* Mary Glynne – Belle
* Garry Marsh – Bellein muž
* Oscar Asche – Spirit of Christmas Present
* Marie Ney – Spirit of Christmas Past
* C.V. France – Spirit of Christmas Future
* Athene Seyler – Scroogeva ugljenarka
* Maurice Evans – Siromah
* Mary Lawson – Siromahova žena
* Barbara Everest – Mrs. Cratchit
* Eve Gray – Fredova supruga
* Morris Harvey – Peradar sa puranom
* Philip Frost – Tiny Tim
* D.J. Williams – Pogrebnik
* Margaret Yarde – Scroogeva pralja
* Hugh E. Wright – Old Joe
* Charles Carson – Middlemark
* Hubert Harben – Worthington

## Reference

## Vanjske veze
* 
*
Tubarna tonzila

**Tubarna tonzila** (lat. *tonsilla tubaria*) je naziv za nakupinu limfnog tkiva u nosnom dijelu ždrijela, nasofarinksu. 
Po jedna tubarna tonzila nalazi se iza otvora Eustahijeve cijevi (lat. *tuba pharyngetympanica*) u ždrijelo, tako da ukupno brojimo dvije tubarne tonzile.

Tubarne tonzile zajedno sa ždrijelnom tonzilom, nepčanim tonzilama i jezičnom tonzilom čine limfnog prstena ždrijela (lat. *annulus lymphaticus Waldeyer*).
Nepčana tonzila

**Nepčani krajnik** ili **nepčana tonzila** (lat. *tonsilla palatina*) je naziv za nakupine limfnog tkiva, jednu na lijevoj i jednu na desnoj strani grla, točnije u usnom dijelu ždrijela, orofarinksu.

Nepčane tonzile se sastoji se od limfnih čvorića prekrivenih mnogoslojnim pločastim epitelom, koji oblikuju tonzilarne kripte (uvrnuća epitela). Čvoriće obuhvaća čahura od vezivnog tkiva koja sprečava širenje infekcije iz tonzila u okolno tkivo.

Nepčane tonzile zajedno sa ždrijelnom tonzilom, tubarnim tonzilama i jezičnom tonzilom čine limfnog prstena ždrijela (lat. *annulus lymphaticus Waldeyer*).

Kirurški zahvat potpunog uklanjanja nepčanih tonzila naziva se tonzilektomija, a djelomičnog uklanjanja nepčanih tonzila tonzilotomija.
Waldeyerov limfni prsten

**Waldeyerova limfni prsten** (lat. *annulus lymphaticus Waldeyer*) je naziv za prsten kojeg čini limfno tkivo (tonzile tj. krajnici) u ždrijelu i usnoj šupljini.

Prsten nosi naziv po njemačkom anatomu Heinrich Wilhelm Gottfried von Waldeyer-Hartz.

Prsten sačinjavaju sljedeće nakupina limfnog tkiva:
* ždrijelna tonzila (lat. *tonsilla pharyngea*)
* dvije tubarne tonzile (lat. *tonsilla tubaria*)
* dvije nepčane tonzile (lat. *tonsilla palatina*)
* jezična tonzila (lat. *tonsilla lingualis*)
La Navidad

**La Navidad**, naselje koje je Kristofor Kolumbo dao podignuti u današnjem Haitiju 1492. godine od materijala sa španjolskog broda Santa Maria. To je prva europska kolonija utemeljena u Novom svijetu. Uništena je iduće godine.

## Historija
Dana 25. prosinca 1492., na Božić, Kristofor Kolumbo doživio je brodolom Santa Marie. Uslijed djelovanja morske struje brod kojeg su vodili mladi i neiskusni mornari bio je u velikoj opasnosti. Na kraju je napukao na bokovima između rebara, te mu je voda prodrla u utrobu. Brodu nije bilo spasa. Međutim, sve stvari sa Santa Marie sačuvane su čovječnom pomoći domorodaca predvođenih kasikom Guacanagariem.

Dan kasnije Kolumbo je družeći se s Guacanagariem i domorocima saznao kako je ova zemlja bogata zlatom. Odlučio je podići naselje koje je nazvao *La Navidad* što znači Božić (brodolom se dogodio 25. prosinca). Diego de Arana postavljen je za guvernera novog naselja.

Kolumbo i posada oprostili su se s Guacanagariem i domorocima i prvim kolonistima kojih je bilo 39 veoma brzo, već 2. siječnja 1493. godine. Kad se otkrivač Amerike na svom drugom putovanju vratio u La Navidad, 27. studenog iste godine, zatekao je uništeno naselje. Kuće i utvrda su izgorjeli, nisu sačuvane nikakve stvari osim razbijenih sanduka i sličnih ostataka. Naselje je spalio i koloniste sa svojom vojskom poubijao susjedni kasik Caonabo koji je htio uništiti strane došljake. Guacanagari je zauvijek ostao na strani Španjolaca i tako je navukao na sebe mržnju svih ostalih kasika, 1495. pobjegao u planine i tamo umro.

Kolumbo je odlučio izgraditi novo naselje u današnjoj Dominikanskoj Republici. Nazvao ga je La Isabela po kraljici Izabeli I. Kastiljskoj. Mjesto na kojem je bilo podignuto naselje La Navidad bilo je zaboravljeno sve do 1977. godine. Tada je američki liječnik, misionar i arheolog amater dr. William Hodges dobio dopuštenje od haićanske vlade prokopati tenisko igralište. On i njegovi suradnici pronašli su nekoliko artefakata iz La Navidada.

## Izvori
Guacanagari

**Guacanagari**, jedan od pet kasika na Hispanioli u trenutku Kolumbovog otkrića 1492. godine. Bio je poglavica plemena Marien, koje je zauzimalo sjeverozapad otoka. Prvi put se susreo s Europljanima u nedjelju 16. prosinca 1492. Pomogao je Kolumbu u sakupljanju stvari s nasukanog broda Santa Marije u koji je prodrla voda te u podizanju prve europske kolonije u Novom svijetu, naselja La Navidad. Naselje se nalazilo u današnjoj uvali Caracol na Haitiju. Par mjeseci kasnije domoroci susjednog kasika Caonaboa uništili su naselje i pobili koloniste. Guacanagari je sam ranjen dok je pokušao braniti domoroce. Oduvijek je ostao na strani Španjolaca navukavši na sebe tako mržnju svih ostalih kasika. Godine 1495. bježi u planine gdje je umro.

Europljani su uglavnom pitali gdje ima zlata. Čovječnost ovog poglavice vidi se u njegovoj pomoći prilikom brodoloma Santa Marie. Kolumbo navodi kako svi domoroci hode potpuno goli bez ikakva stida, pa i njihov kasik.

## Izvori
Sjeverni Sentinel

**Sjeverni Sentinel**, jedan od Andamanskih otoka u Bengalskom zaljevu. Površine je 72 km². Na njemu žive jedni od najprimitivnijih ljudi na svijetu, nekontaktirani narod Sentinelci koji ne koristi vatru i govori neklasificiranim sentinel jezikom. Procjenjuje se da ih ima oko 250. Preživjeli su potres i cunami 2004. Otoku su se zadnji približili dvojica ribara koje su Sentinelci prostrijelili. Otok je malen, udaljen i nepristupačan zbog koraljnih grebena. Iz tih razloga Europljani ga nikada nisu naselili i tamo su opstali nekontaktirani domoroci.

## Izvori
Jarawa

**Jarawa**, domorodački narod koji žive na sjevernoj strani Južnog i Srednjog Andamana u Bengalskom zaljevu. Procjene govore kako ih ima između 250 i 400. Bili su nekontaktirani sve do 1998. godine. Govore jezikom jarawa. Lukom i strijelom love svinje, varane i ribe. Skupljaju sjemenke, bobice i med. Žive nomadski, u skupinama od 40 do 50 ljudi.

1970. izgrađena je autocesta kroz njihovu šumu. Vjeruje se da su preci naroda Jarawa i drugih preostalih naroda andamanskih otoka stigli iz Afrike prije 55 000 do 60 000 godina. Oni sebe nazivaju *ang*, što znači *ljudsko biće*, iako ih pohlepni vlasnici turističkih agencija tretiraju kao životinje u rezervatu. *Jarawa* znači *gosti*. Kako bi polugole domorotkinje natjerali na ples turisti im bacaju ostatke hrane, a novac koji zarade oduzimaju im korumpirani policajci u zamjenu za duhan. Stoga borci za domorodačka prava vrše pritisak na indijsku vladu da ih ostavi u izolaciji i na miru.

## Izvori
Onge

**Öñge**, domorodački narod koji živi na Malom Andamanu. Govore jezikom öñge. Po procjeni iz 2006. ima ih 98. Srodni su narodu Jarawa. *Ang* znači ljudsko biće. Sami sebe nazivaju *En-iregale*, što znači *savršena osoba*. Njihova populacija naglo je počela padati nakon kontakta s Britancima i Indijcima. 1900. ih je bilo 670. Danas žive u rezervatu koji zauzima manje od trećine njihove izvorne zemlje. Bave se uglavnom lovom na svinje (lukom i strijelom) i sakupljanjem plodova. Po njihovoj tradiciji muškarac se ne može oženiti dok ne ubije divlju svinju. Indijska vlada pokušavala je prisiliti Öñge na rad na plantažama u zamjenu za hranu i stanovanje, ali taj im je pokušaj kontaktiranja i uključivanja u društvo propao. Ovaj narod jedan je od najmanje plodnih na svijetu. Oko 40% bračnih parova je neplodno. Žene rijetko zatrudne prije dobi od 28 godina. Smrtnost novorođenčadi i djece u rasponu je od 40%. Reproduktivni net index im je 0.91, dok je primjerice Velikim Andamancima 1.40.

## Izvori
Veliki Andamanci

**Veliki Andamanci**, skupni naziv za više andamanskih domorodačkih naroda od koje svako ima svoj jezik. Prema podacima iz veljače 2010. opstala su tek 52 pripadnika, od čega 2 do 3 čistokrvna. Danas su mahom hinduisti. Danas ih je najviše na otoku Strait gdje su ih 1970. preselile indijske vlasti. Obuhvaćaju narode Bale, Aka, Bo, Cari, Jeru, Juwoi, Kede, Kol, Kora i A-Pucikwar. Neki od ovih naroda su izumrli. U trenutku dolaska britanskih kolonijalista Velikih Andamanaca bilo je oko 5 000. Stradali su od bolesti i britanskih napada. Živjeli su od sakupljanja plodova i lova na svinje, varane i ribe lukom i strijelama.

## Izvori
Olinguito

**Olinguito** je sisavac iz roda *Bassaricyon* iz porodice rakuna (*Procyonidae*). Otkriven je 15. kolovoza 2013., a obitava u šumama središnje Kolumbije i zapadnog Ekvadora. Ovo je prva nova vrsta otkrivena na zapadnoj polutci u posljednjih 35 godina. Olinguito na španjolskom znači *mali olingo*.

Olinguito teži oko 900 grama, što ga čini najmanjim rakunom. Životinja je svežder. Hrani se mahom voćem (kao što su smokve), ali jede i kukce i nektar. Smatra se samotnjakom i noćnom životinjom. Može ga se naći u sjevernim Andama na 1 500 do 2 750 metara nadmorske visine. Zbog umiljatog izgleda olinguito je prozvan *plišanim medvjedićem*.

Otkriće nove životinje objavili su 15. kolovoza 2013. Kristofer Helgen, kustos za sisavce *Nacionalnog muzeja prirodne povijesti Smithsonian*, Ronald Kays, stručnjak za olingoe *Sjevernokarolinskog prirodoslovnog muzeja* i suradnici. Helgen je otkrion novu vrstu našavši par primjeraka u čikaškom muzeju, te koristeći testiranje DNK kako bi potvrdio kako je riječ o novoj vrsti. Olinguite su ljudi redovno viđali i čak su bili izloženi u zoološkim vrtovima dok nije prepoznato kako su posebna vrsta, a ne olingoi. Primjer je Ringerl, olinguito koji je živio u zoološkom vrtu u Washingtonu D.C. i bio premještan u još nekoliko zooloških vrtova. Bezuspješno je pokušavano Ringerl razmnožiti s olingoima, ne shvaćajući kako je riječ o različitim vrstama. Ringerl je uginula 1976. godine. U budućnosti se planira usporediti DNK olinguita s DNK ostalih olingoa.

## Izvori
Omai

**Mai** (1751.-1780.), u Engleskoj pogrješno prozvan **Omai**, mladi Tahićanin kojeg je brod Adventure pod zapovjedništvom Tobiasa Furneauxa 1774. doveo u Englesku. Tako je postao drugi domorodac Oceanije koji je posjetio Europu, nakon Ahu-torua kojeg je u Pariz 1768. doveo francuski istraživač Bougainville. Brod Adventure, jedan od brodova drugog putovanja Jamesa Cooka, krenuo je u kolovozu 1773. iz Tahitija i došao u London u listopadu sljedeće godine. Omaia je u Engleskoj u kojoj će provesti dvije godine uveo u društvo prirodoslovac sir Joseph Banks.

Omai je postao predmet divljenja u londonskom visokom društvu. Zapanjivao je svojim šarmom, duhovitošću, brzinom i egzotičnim izgledom. Ubrzo je postao miljenik aristokratske elite. Često su ga dolazili vidjeti i družiti se s njim slavni ljudi tog doba, poput lorda Sandwicha, dr. Samuela Johnsona, Francesa Burneya, Anne Seward itd. Poslije je služio kao tumač na drugom i trećem Cookovom putovanju. Nakon posjete broda Bountya Tahitiju 1789., kapetanu Blighu je rečeno kako je Omai umro oko 2.5 godine nakon Cookova odlaska u studenom 1777. godine.

James Cook pisao je o Omaiju u svom dnevniku.

## Izvori
Sentinelci

**Sentinelci**, narod koji žive na otoku Sjeverni Sentinel u Bengalskom zaljevu. Nikada nisu imali kontakt s vanjskim svijetom. Govore sentinelski jezik koji nije klasificiran. Glede tehnološkog razvoja na dnu su ljestvice. Bave se lovom i skupljanjem plodova. Ne znaju brojiti dalje od tri, ne poznaju vatru ni poljoprivredu. Spadaju u rijetke nekontaktirane domorodačke narode. Po procjenama ih ima oko 250.

Niskog su rasta (oko 160 cm), tamne kože i iznimno kovrčave kose. O njihovom načinu života zna se vrlo malo, pretpostavlja se da su prije oko 60 000 godina došli iz Afrike. Žive u kolibama. Koriste lukove i strijele, te harpune. Sentinelci koriste svinjsku lubanju, te još neke ornamente, kao i crvenu boju na odjeći, kao ukras. Poznati su po svojoj negostoljubivosti. Sve strance koji se približe ili nađu na otoku pobiju strijelama. Veliki potres i cunami 2004. nije ih uništio. Iz helikoptera uočena je nekolicina muškaraca koja je bacala kamenje i ispaljivala strijele u smjeru letjelice kako bi se obranila od nepoznatog predmeta u zraku. Od 1967. godine indijske su vlasti pokušavale stupiti u kontakt sa Sentinelcima, a te je "kontaktne ekspedicije" predvodio antropolog T. N. Pandit. U pitanju su bili planirani posjeti u kojima bi se domorocima ostavljalo "darove", primjerice kokosove orahe, na obali te ih se na taj način pokušavalo privoljeti na komunikaciju i promijeniti njihov neprijateljski stav prema gostima. Taj je program ugašen 1990-ih godina 20. stoljeća nakon što je par agresivnih susreta završilo tragično. Nekoliko je ljudi ubijeno. Godine 2006. Sentinelci su ubili dva ribara koji su nezakonito lovili ribu u blizini otoka.

## Izvori
Caonabo

**Caonabo**, jedan od pet kasika na Hispanioli u trenutku Kolumbova otkrića 1492. godine. Bio je poznat po svojoj ratobornosti i borbenim vještinama. Nastojao je uništiti strane došljake. Tako je 1493. spalio prvu europsku koloniju u Novom svijetu La Navidad i pobio njeno stanovništvo.

Dne 13. siječnja 1493. Caonabo i njegovi ljudi napali su strijelama Kolumba i posadu u utvrdi Sveti Toma (*fortaleza de Santo Tomás*). U ožujku 1495. ponovno je pokušao napasti rečenu utvrdu, ali ga je porazio Alfons de Ojeda. Zarobljen je i predan Kolumbu. Odlučilo ga se odvesti u Španjolsku i predstaviti katoličkim vladarima. Bartolomé de las Casas implicira da je 1496. otplovio iz luke La Isabela i poginuo u uraganu. Ferdinand Kolumbo tvrdi da je njegova smrt plod njegove neukrotive naravi i tuge što se našao u zatočeništvu.

Ratni pohod u kojem je zarobljen Caonabo prvi je ratni sukob Europljana i domorodaca u Novom svijetu i početak domorodačke tragedije. U jednom naraštaju ubojstva, ropstvo i bolest zbrisat će cjelokupno domorodačko stanovništvo Zapadnih Indija.

## Izvori
Pouvanaa a Oopa

**Pouvanaa a Oopa** (Maeva na otoku Huahine, 10. svibnja 1895. - Papeete, 10. siječnja 1977.), političar iz Francuske Polinezije i tahićanski nacionalist. Vodio je tahićanski separatistički pokret protiv francuske vladavine, sve dok nije protjeran u Francusku u kasnim 1950-im. Tahićani i drugi narodi Francuske Polinezije za Pouvanaau koriste naziv *metua*, što bi značilo *duhovni otac*. On je i dalje jedan od simbola separatističkog i autonomaškog pokreta u Francuskoj Polineziji. Njegov sin Marcel Oopa također je bio političar.

## Biografija

Pouvanaa a Oopa rođen je u selu Maevi na otoku Huahine. Majka mu je bila polinezijskog podrijetla, a otac danski jedriličar. Služio je u francuskoj vojsci te je veteran Prvog svjetskog rata. U mladosti se bavio i prodavanjem prženih krumpira i stolarstvom. Tijekom Drugog svjetskog rata Pouvanaa je kritizirao ljude koji su financijski profitirali zbog rata, te je 1942. stavljen u pritvor na rodnom otoku. Nakon završetka rata i oslobođenja Francuske nastavio je kritizirati francusku kolonijalnu vlast. U listopadu 1947. osnovao je vlastitu nacionalističku stranku koja je zagovarala okončanje francuske vlasti i neovisnost Tahitija. Dvije godine kasnije prvi put je izabran u francusku skupštinu i tako postao prvi Polinežanin zastupnik u francuskoj skupštini. Ponovno će biti biran 1952. i 1956., što je dio francuskog programa davanja autonomije prekomorskim posjedima. 1958. postao je potpredsjednik područne uprave otoka. Pod sloganom "Tahiti Tahićanima! Francuze na more!" Pouvanaa je optužio francusku vlast za uništavanje područnog gospodarstva. Njegova vlada uvela je porez na dohodak kako bi se dobilo što više prihoda od tahićanskog gospodarstva kojim su prevladavali Francuzi i Kinezi. Oštri prosvjedi, štrajkovi i neredi u glavnom gradu Papeeteu prisilili su vlast ukinuti porez na dohodak. Zahvaljujući Pouvanaai i pristašama 1958. je održan referendum za neovisnost Francuske Polinezije. Svega je 35% pučanstva podržalo neovisnost i tako je Polinezija ostala francuski teritorij. Iste godine optužen je za tahićanski nacionalizam i potpirivanje požara u Papeeteu. Proglašen je krivim i osuđen na osam godina zatvora i dodatnih petnaest godina izbjeglištva u Francuskoj. Francuski predsjednik Charles de Gaulle je 1968. pomilovao Pouvanaau koji se vratio u domovinu. Tri godine kasnije izabran je za zastupnika u francuskom senatu što je ostao sve do svoje smrti. Godine 1982. ispred skupštine Francuske Polinezije podignut mu je spomenik. U srpnju 1995. jedna je gradska ulica nazvana u njegovu čast. Tijekom istog mjeseca 2009. skupština Francuske Polinezije jednoglasno je usvojila rezoluciju kojom se traži revizija suđenja Pouvanaai a Oopai.

## Izvori
Marcel Oopa

**Marcel Pouvanaa Oopa** (Fare na otoku Huahine, 21. travnja 1917. - Pariz, 14. srpnja 1961.), tahićanski političar, sin vođe tahićanskog separatističkog pokreta Pouvanee a Oope. Pripadao je nacionalističkoj separatističkoj stranci koju je osnovao njegov otac. Marcel je po zanimanju bio stolar.

Tijekom Drugog svjetskog rata borio se na Pacifiku, u Libiji i u Tunisu. Dobio je par francuskih i jedno libijsko odlikovanje. 1950. u vojnoj odori sudjelovao je u prvoj proslavi 1. svibnja u povijesti Francuske Polinezije. Devet godina kasnije postao je vijećnik u skupštini Zavjetrinskih otoka, zamijenivši na tom mjestu svog ujaka. 1960. izabran je u francusku skupštinu, nakon što mu je otac osuđen na zatvorsku kaznu i izbjeglištvo u Francuskoj. Marcel Oopa umro je od raka u bolnici *Tenon* u Parizu 1961. Otac ga je nadživio 16 godina. Otac mu je dopustio sjediti uz njegov krevet, nakon učestalih tahićanskih pritisaka na francusku vlast. Marcelovo mjesto u francuskoj skupštini privremeno je preuzeo John Teariki iz iste stranke.

## Izvori
Samuel Wallis

**Samuel Wallis** (Camelford, 23. travnja 1728. - London, 21. ožujka 1795.), engleski pomorac i istraživač koji je oplovio svijet.

Godine 1766. dobio je zapovjedništvo nad brodom *Dolphin* kojim je uz pratnju broda *Swallow* pod zapovjedništvom Philipa Cartereta oplovio svijet. Dva su se broda rastala u Magellanovu prolazu. Wallisov je nastavio putovati u Tihom oceanu. Dana 25. lipnja 1767. brod *Dolphin* pristao je na obalu Tahitija. Wallis je bio bolestan i odlučio ostati u kabini, pa je prvi Europljanin koji je kročio na tlo Tahitija drugi poručnik broda Tobias Furneaux, koji je i zauzeo otok za Englesku. Brod je nastavio prema Bataviji (Džakarti) gdje su mnogi članovi posade umrli od dizenterije. Preko Rta dobre nade Wallis i preživjeli članovi posade stigli su u Englesku 1768. godine. On je bio u mogućnosti dati Jamesu Cooku korisne podatke pred njegovo drugo putovanje koje će započeti u studenom 1771. Neki od članova posade broda *Dolphin* isplovili su s Cookom. Godine 1780. Wallis je imenovan povjerenikom mornarice. Polinezijsko otočje Wallis i Futuna nazvano je u njegovu čast.

## Izvori
Trajan Lalić

**Trajan Lalić** (Lopud, ? - Venecija, 1773.), poznati dobročinitelj u službi interesa Dubrovačke Republike.

Lalići su krajem 16. st. iz Bosne doselili na otok Lopud. Početkom 18. st. Trajan i brat mu Kristo iselili su u Italiju, gdje su se bavili trgovinom. Iako nije bio službeni predstavnik Dubrovnika u Veneciji, pošto Mlečani takve nisu ni priznavali jer nisu priznavali ni Dubrovačku Republiku, punih 50 godina ondje je skrbio za interese Republike, radi čega je od dubrovačke vlade dobivao niz priznanja. Posebno vrijedno dobročinstvo Lalić je ostvario 1764. kad je Gradu bila zaprijetila velika glad. Žito se moglo nabaviti u Veneciji, ali je tamošnja vlada izvoz žita bila strogo zabranila. Zatekavši se u bezizlaznoj situaciji, dubrovački Senat obratio se Laliću moleći ga kod venecijanskih vlasti ishoditi dopusnicu za uvoz određene količine žita, uz napomenu ako u tome uspije da će mu još za života podići spomen-ploču. Punih 20 dana Trajan je molbama stalno navraćao kod venecijanskih uglednika uspjevši na kraju ishoditi rečenu dopusnicu. Dubrovačke vlasti održale su dano obećanje, te je radi toga čina, ali i radi ranijih dobročinstava, Laliću doista još za života, 1764. podignuta spomen-ploča. Svijest o potrebi promicanja interesa države bila je razvijena do te mjere da su se sve žrtve i napori za njezin interes smatrali uobičajenim i obveznim. Zato je u cijeloj svojoj povijesti Dubrovačka Republika svojim velikanima podigla samo jedno spomen-poprsje, pučaninu Mihu Pracatu u atriju Kneževa dvora i tri spomen-ploča. Jedna je podignuta Nikoli Buniću u trijemu današnje upravne zgrade Grada Dubrovnika, jedna Ruđeru Boškoviću u Katedrali i jedna Trajanu Laliću u Uredu za žito u Kneževu dvoru, jedinome još za života.

## Izvori
* Tolja, N: Dubrovački Srbi katolici - istine i zablude, Dubrovnik, 2011.
Yali

**Yali** su malen narod koji živi u dolini Baliem u planinama Zapadne Papue, koja pripada Indoneziji. Njihova glavna naselja su Angguruk i Kosarek, a cjelokupno njihovo ozemlje poznato je pod imenom Yalimo. Govore jezikom koji je sličan jeziku blizu smještenog plemena Dani, a pripada skupini jezika Ngalik-Nduga.

Prvi kontakt s njima ostvario je njemački misionar Siegfried Zolner 1961. godine, te ih je tada bilo oko 10 000. Bili su podijeljeni u četrdesetak međusobno zaraćenih klanova. Povremeno su prakticirali kanibalizam nad važnijim muškarcima koje bi u bitkama porazili. Muškarci i žene imali su veoma podijeljene uloge, tako da su čak rijetko i komunicirali. Muškarci su živjeli u muškim kućama koje su bile i sveta obredna mjesta. Dječaci su bili goli i slobodni do svoje desete godine kad su prolazili prvu inicijaciju i počili nositi *koteke*, tikvice zavezane za spolni ud. Muški poslovi bili su gradnja kuća, obrađivanje polja, planiranje ceremonija i obreda i ratovanje. Žene za reprodukciju pronalazili bi u drugim klanovima. Žene su se bavile održavanjem vrtova, odgajanjem djece i uzgajanjem svinja. Dojile su djecu do pete godine i bile odjevene u travnate suknje. Živjele su u ženskim kućama.

Zemlju su percipirali kao veliku pustu ploču u čijem su središtu njihove planine. Na područjima izvora živjeli su duhovi, a nebo je bilo golema čvrsta posuda koja je nekada bila mnogo bliže zemlji i najviša drveća su ga dodirivala. Iznad neba živjela su patuljasta bića zvana *lim-lim*, a grmljavina je bila njihovo vrištanje. Munje su izazivali šumski duhovi dok su palili vatru za sebe. Daleko na istoku gdje nebo dotiče zemlju živio je Masamlu koji je u svojoj kući čuvao brata i sestru, Sunce i Mjesec. Sunce i Mjesec istodobno su bile oči praiskonske svinje, male zvijezde oči šumskih životinja poput klokana penjaša i zmija, a velike zvijezde oči predaka. Kad je nebo bilo crveno zbog zalaska sunca, u nekom selu u tom smjeru umire čovjek. Na velikom brdu između Yalija i Danija nalazilo se jezero Yetuhup koje nitko ne smije vidjeti i iz kojeg se rađa kiša. Vremenom su Yaliji akulturirani prodiranjem zapadne civilizacije, te su prihvatili kršćanstvo.

## Izvori

* 1. Rostuhar, D: Džungla, Klub za ekspedicionizam i kulturu, Zagreb, 2009.
Maleficent (film)

**'Maleficent**' () je američki filmski fantastični triler snimljen 2014. godine. Naslovna protagonistica, koju tumači Angelina Jolie je Zlurada (), glavna negativka iz znamenitog Disneyevog crtanog filma ''Trnoružica'' iz 1959. godine.. Film je nakon premijere imao vrlo dobre komercijalne rezultate, ali i uglavnom mlak prijem od strane kritike.

U Hrvatskoj je prikazan pod naslovom ***Gospodarica zla***, a u Srbiji pod naslovom ***Grdana***.

## Radnja

Film *Zlurada* je neispričana priča o glavnoj negativki iz Disneyevog crtića *Trnoružica* iz 1959. godine. Lijepa i dobra mlada žena živi idiličnim životom u šumskom kraljevstvu sve dok jednog dana ne bude izvršen vojni napad koji prijeti skladu u zemlji. Zlurada se diže kako bi zaštitila zemlju, ali u konačnici pati od nemilosrdne izdaje koja ju učini zlom i željnom osvete. Zlurada otpočinje epsku bitku protiv nasljednika kralja osvajačkog kraljevstva te baca kletvu na njegovo novorođenče Auroru. Kako dijete raste, Zlurada shvaća kako Aurora drži ključ mira u kraljevstvu.

## Uloge

## Izvori
Dubrovačka Republika (1991)

**Dubrovačka Republika** na teritoriju Hrvatske bila je proglašena kao država 24. studenog 1991. u Cavtatu (okupiranom od 15. listopada) od strane javnog tužitelja Aleksandra Aca Apolonija, uz vojnu podršku Jugoslavenske narodne armije. Apolonijeva je zamisao bila proglasiti državu koja bi obuhvaćala teritorij nekadašnje Dubrovačke Republika, koja se protezala od Neuma do Prevlake, a ista bi bila u sastavu krnje Jugoslavije. Zamisao nikada nije zaživjela. JNA se povukla 4. svibnja 1992., a Apolonio je 1992. umro u Beogradu.

Aleksandar Aco Apolonio rođen je 11. studenog 1916. godine u Kamenarima kraj Herceg-Novog. Otac mu je bio Virgilio, Istranin iz Pirana, a majka Dubrovkinja Marica rođ. Šuković. Proglašenje "Dubrovačke Republike" obznanio je u cavtatskom hotelu *Croatia* kao čelnik udruženja pod nazivom Pokret za demilitarizaciju i autonomiju Dubrovačke Republike.

Iako je "Dubrovačka Republika" bila osnovana uz pomoć JNA, srpska vlada nije davala nikakve izjave u prilog novoj vlasti niti je uključivala "Republiku" u svoje političke rasprave. Međutim, u to se vrijeme vidi želja rukovodstva Srbije da uključi Dubrovnik u krnju Jugoslaviju, kako pokazuju dnevnik Borisava Jovića i komunikacije unutarnjeg kruga savjetnika predsjednika Srbije Slobodana Miloševića. Luka Ploče zamišljena je kao mjesto na kojem bi krnja Jugoslavija graničila s Hrvatskom.

## Izvori
Melko Čingrija

**Melko Čingrija** (Dubrovnik, 1873. - Dubrovnik, 1949.), hrvatski političar, sin poznatog političara i dugogodišnjega dubrovačkog gradonačelnika Pera.

Nakon studija prava otvorio je odvjetnički ured u Dubrovniku. Do 1905. pripadao je Narodnoj hrvatskoj stranci, a nakon njene fuzije s pravašima nastavio je djelovati kao član novoosnovane Hrvatske stranke. Bio je zastupnik u Dalmatinskom saboru od 1901. i u Carevinskom vijeću od 1911. godine. U razdoblju od 1911. do 1914. bio je posljednji dubrovački gradonačelnik pod Austrijom. Početkom Prvog svjetskog rata bio je interniran od strane austrijskih vlasti. Potpisnik je Svibanjske deklaracije Jugoslavenskog kluba u Carevinskom vijeću (30. svibnja 1917.) i Ženevske deklaracije (9. studenog 1918.) o stvaranju zajedničke jugoslavenske vlade, čijim članom je i on bio. 

Godine 1926. učlanio se u Srpsku narodnu radikalnu stranku Nikole Pašića, što mu je pomoglo da 1931. bude postavljen za viceguvernera Narodne banke Jugoslavije. Godine 1939. objavio je knjigu *Dubrovnik i hrvatsko pitanje*, u kojoj iznosi i svoje mišljenje da prilikom osnivanja Banovine Hrvatske Dubrovnik nije trebalo da uđe u njen sastav. 

## Reference

## Vanjske veze
* Hrvatska enciklopedija, s.v. Čingrija, Melko
Koločep (Dubrovnik)

**Koločep** je naselje u Dubrovačko-neretvanskoj županiji, na otoku Koločep. Dijeli se na 2 zaseoka - **Gornje Čelo** i **Donje Čelo**.

## Geografija
Naselje je podijeljeno u dva zaseoka, koji se nalaze u zaštićenim uvalama - Gornje Čelo na istočnoj strani otoka i Donje Čelo na zapadnoj.

## Naziv
Gornje i Donje čelo su dobili nazive prema smještaju u odnosu na izlaz sunca, tako da je Gornje Čelo istočno (sunce ide gore), a Donje Čelo zapadno (sunce ide dolje).

## Znamenitosti
Park – šuma u Gornjem Čelu, je značajan prirodni objekt koji se sastoji od šume alepskog bora i makije. U makiji se ističu karakteristične vrste podneblja poput crnike (Quercus ilex), smrdljike (Pistacia terebinthus), tršlje (Pistacia lentiscus), zelenike (Phillyrea latifolia), mrče (Myrtus communis), planike (Arbutus unedo), rogača (Ceratonia siliqua) obraslih tetivikom (Smilax aspera) i druge vrste. Posebno je estetski vrijedan krajolik uz morsku obalu, na čijim strmim stijenama rastu karakteristične biljke ovog podneblja. Ovo zaštićeno područje pokriva površinu od oko 12 ha. Zaštićena je od 1961. godine rješenjem Zavoda za zaštitu prirode.

U Donjem Čelu je župna crkva Velike Gospe koja se počela graditi u 13. stoljeću

## Gospodarstvo
Gospodarstvo je nerazvijeno, a stanovništvo se bavi turizmom i ribarstvom.

## Stanovništvo
U Gornjem Čelu, prema popisu stanovnika iz 2001. godine, živi oko 60 stanovnika uglavnom Hrvata katoličke vjeroispovjesti.

U Donjem Čelu, prema popisu stanovnika iz 2001. godine, živi 114 stanovnika uglavnom Hrvata katoličke vjeroispovjesti.

Prema popisu stanovništva iz 2011. godine na Koločepu u dva naselja žive 163 stanovnika.

Napomena: U 1857. iskazano pod imenom Kolečep, a 1880. pod imenom Kaločep. Od 1857. do 1971. sadrži podatke za bivša naselja Donje i Gornje Čelo koja su 1880., 1900., 1910. i 1948. iskazivana kao naselja.

## Reference
Pakljena

**Pakljena** je bio zaselak u neposrednoj blizini Suđurđa na otoku Šipanu.

## Historija
Ovdje su nekad u samostanu sv. Mihovila boravili redovnici slavensko-istočnog obreda bazilijanci. Izvori bilježe da su 1272. godine ovdje redovnici benediktinci. I jedni i drugi duhovno su skrbili za naselja Pakljenu, Suđurađ, Sutuliju i Frajgu. Kronike ne spominju Šilovo Selo.
Elafitsko je otočje od 17. stoljeća gubilo svoju ekonomsku moć, kao i sama Dubrovačka Republika. Zajedno je s time padala naseljenost, a kad je propala Dubrovačka Republika, crkva u Pakljenoj je izgubila sav kapital koji je držala u Napulju i Rimu. Napoleonove vlasti nisu stale samo na tome. 1808. su otjerali benediktince koji su dotad neprekidno djelovali. Nakon benediktinaca ovdje su došli pijaristi, a 1854. isusovci koji su ovdje ostali 14 godina.

U Pakljenoj su benediktinci uz svoj samostan podigli crkvu Gospe od Milosti 1500. godine. Posvetio ju je stonski biskup Bonifacije Stijepić. Ova je crkva današnjom župnom crkvom.
U Pakljeni se nalazila crkva Presvetog Trojstva koja datira iz 15. stoljeća.

Iako se župa Gospe od Milosti zove po Suđurđu, župna je crkva u Pakljenoj.

## Kultura
* kula Pakljena iz 1563. godine
* crkva Presvetog Trojstva (iznad Sutulije) iz 15. st.
* renesansna crkva Gospe od Milosti (Milosrđa) iz 1332., imala je sliku (danas u Dubrovniku) nizozemske slikarske škole Petera Coecka van Aelsta
* crkva sv. Nikole nad Pakljenom  iz 1323.
* predromanička crkva sv. Mihajla iz 11. st.
* šipanski poliptih obitelji Krivonosović, poliptih iz 16. st., djelo venecijanske slikarske radionice Santa Croce, nakon konzervacije i restauracije, nekad u crkvi sv. Nikole, danas u župnoj kući u Pakljenoj

## Stanovništvo
Danas u Pakljenoj nema više obiteljskih nastambi.
Pakljeno je rodno mjesto poznatog poduzetnika iz Dubrovačke Republike Tome Stjepovića-Skočibuhe.

## Izvori

## Vanjske veze
* Župa Gospe od Milosti - Suđurađ, Dubrovačka biskupija
* Časopis Građevinar 58 (2006) 7 Krešimir Regan, Branko Nadilo: Crkveno graditeljstvo. Stare crkve na otoku Šipanu
Suđurađ

**Suđurađ** je mjesto na jugoistoku otoka Šipana, u Dubrovačko-neretvanskoj županiji.

## Historija
Na dnu mora u Suđurđu se može naći olupina starog rimskog broda. U blizini Suđurđa nalazio se zaselak Pakljena.

## Promet
U mjestu je trajektna luka koja otok spaja s kopnom, putem linije Dubrovnik - Suđurađ - Sobra (Mljet). Dana 18. prosinca 1997. dovršena je izgradnja trajektnog pristaništa koju su financirali Ministarstvo obnove i razvitka i Fond za razvoj otoka iznosom od 4 500 000 kn.

Suđurađ i Šipansku Luku, jedina dva naselja na otoku, međusobno povezuje 5,2&nbsp;km duga državna cesta D122. Dubrovačko autobusno poduzeće *Libertas* je 22. listopada 1998. uvelo redovnu autobusnu liniju na razdaljini Šipanska Luka-Suđurađ. Prometuje omanji autobus i linija uglavnom služi za prijevoz školske djece.

## Gospodarstvo

Malobrojno stanovništvo uglavnom se bavi ribarstvom, poljoprivredom i stočarstvom. Od životinja se najčešće uzgajaju krave i svinje, a od poljoprivrednih kultura prevladavaju masline i vinova loza. Otok ljeti posjećuju turisti, ali manje nego druga dva naseljena Elafitska otoka (Lopud i Koločep). Zimi na otoku boravi veoma malen broj ljudi, pa se može čuti cvrkut ptica i ostali zvuci prirode, a zrak i more nisu onečišćeni. U srpnju 1999. je na prostoru nekadašnje mlinice otvorena konoba *Stara mlinica*. Sredinom travnja 2001. uređeno je parkiralište koje je iznosom od 80 000 kn financirao Grad Dubrovnik. U kolovozu iste godine otvorena je pizzerija.

## Stanovništvo
Prema popisu stanvništa iz 2011. u Suđurđu živi 207 stanovnika.

## Sport

U Suđurđu djeluje vaterpolski klub "Taurus".

## Kultura

U Suđurđu se nalazi brojna kulturno-povijesna spomenička baština. Većina starih crkava i ljetnikovaca je zapuštena, a vlasništvo nad njima je privatno. Uz obnovljeni ljetnikovac Vice Stjepovića-Skočibuhe na Šipanu iz 1563. nalaze se ruševine ljetnikovca Getaldić. Do tarace ispred kuće vode skalini. U zidove sa strane uzidane su tri velike kamene šake koje su držale rukohvat kao u Kneževu dvoru u Dubrovniku. Maskeroni podsjećaju na one iz Onofrijeve fontane. U unutrašnjosti ruševine kuće ima ulomaka pragova i jedan cijeli. Predromaničku crkvicu posvećenu svetom Stjepanu dao je izgraditi hrvatski kralj Stjepan Miroslav, a obnovljena je 2012. godine. Na privatnim kućama mogu se vidjeti pucali, gotička pila, pragovi i druge značajke srednjovjekovne arhitekture. Godine 1997. prilikom građevinskih radova ispod trajektnog pristaništa otkriven je antički brod iz kojeg je izvađeno više dijelova amfora i drugog brodskog posuđa. Krhotine amfora nađene su i blizu rtova Butor i Sekanj.

## Literatura

1. Zbornik Dubrovačkog primorja i otoka IX., "Kulturno-prosvjetno društvo *Primorac*", Dubrovnik, 2006.

## Reference

## Vanjske veze
Šipanska Luka

**Šipanska Luka** je mjesto na sjeverozapadu otoka Šipana, u Dubrovačko-neretvanskoj županiji.

U Šipanskoj Luci je i katastarska općina.

## Historija

## Promet
Suđurađ i Šipansku Luku, jedina dva naselja na otoku, međusobno povezuje 5,2&nbsp;km duga državna cesta D122. Dubrovačko autobusno poduzeće *Libertas* uvelo je redovnu liniju Šipanska Luka-Suđurađ 22. listopada 1998. godine. Prometuje omanji autobus, a uglavnom služi za prijevoz školske djece. Trajekt od sredine srpnja 2011. ne vozi do Šipanske Luke, nego plovidbu počinje i završava u Suđurđu. Ta je odluka donesena zbog neisplativosti i smanjenja troškova.

## Gospodarstvo

Malobrojno stanovništvo pretežno se bavi ribarstvom, poljoprivredom, stočarstvom i lovom. U blizini naselja postoji označeno lovačko područje za lov na divlje svinje. Od domaćih životinja prevladavaju svinje, krave i kokoši. Najzastupljenije poljoprivredne kulture su masline i vinova loza. Na samoj obali nalazi se hotel za smještaj turista kojih bude preko ljeta. Godine 2000. započeli su radovi na obnovi osmorazredne područne škole i župne kuće. Krajem svibnja iduće godine proradila je prva pekarnica, te je sanirana riva i spojena obala.

## Stanovništvo

Šipanska Luka prema popisu stanovništva iz 2011. godine broji 212 stanovnika. Drugo je po veličini naselje na otoku Šipanu.

**Napomena**: U 1857. i 1869. iskazano pod imenom Luka, a od 1880. do 1931. pod imenom Šipanjska Luka.

## Sport

U Šipanskoj Luci djeluje vaterpolski klub "Šipan" koji je 2001. godine osvojio Treću hrvatsku vaterpolsku ligu.

## Kultura

U naselju se na jednoj danas privatnoj kući nalaze predromanički pleteri, a u maslinicima jugoistočno od Crkve sv. Mihajla nalaze se prapovijesne kamene gomile.

## Značajne osobe

* Baldo Glavić, svećenik i sakupljač narodnih pjesama

## Literatura

1. Zbornik Dubrovačkog primorja i otoka IX., "Kulturno-prosvjetno društvo Primorac", Dubrovnik, 2006.

## Reference

## Vanjske veze
Nikola Bunić

**Nikola Bunić** (Dubrovnik, oko 1635. - Silistrija, Bugarska, 16. kolovoza 1678.), hrvatski pjesnik, diplomat i državnik.

Godine 1658. stupa u državnu službu u kojoj obnaša najviše dužnosti. Kao diplomatski predstavnik Dubrovačke Republike boravio je u misijama u Carigradu. U državnim službama bio je na najvišim položajima (knez, konzul civilnih poslova, član Odbora dvanaestorice, diplomatski predstavnik Republike u Carigradu i dr.).

Autor je pravnog priručnika tiskanog 1784., opisa dubrovačkog teritorija, spjeva o obnovi grada nakon potresa i drugih djela na latinskom jeziku. U trijemu današnje upravne zgrade Grada Dubrovnika podignuta mu je spomen-ploča. Dubrovačka Republika je u svojoj povijesti svojim velikanima podigla tek jedno spomen-poprsje, Mihu Pracatu. Tri spomen-ploče podignute su Nikoli Buniću, Ruđeru Boškoviću i Trajanu Laliću.

## Izvori
Marcantonio Giustinian

**Marcantonio Giustinian** (Venecija, 2. mart 1619. - Venecija, 23. mart 1688.) bio je 107 mletački dužd koji je vladao od 26. januara 1684. do svoje smrti.
## Biografija
*Marcantonio* je bio potomak bogate i uticajne venecijanske porodične dinastije - *Giustinian* (ili *Zustiniàn*), koja je za sebe tvrdila da potječe još iz rimskih vremena (*gens romana*).

Nakon što je diplomirao filozofiju na Univerzitetu u Padovi, počeo je obavljati važne javne funkcije za 
Mletačku Republiku. Između ostalog bio je providur zadužen za javnu nabavu i rezerve (*provveditore alle granaglie e biade*) i to u vrijeme Kandijskog rata, zatim ambasador u Francuskoj, gdje je dobio titulu viteza. Pored tog bio je i savjetnik dužda i Savjeta desetorice.

Kad su mu porodica i sam Veliki savjet predložili da se kandidira za dužda, ispočetka je odbio, jer nije bio oženjen, a ionako se namjeravao zarediti (bio je jako pobožan) i otići u samostan na otoku San Giorgio Maggiore. Ali su ga oni ipak uvjerili, pa je 26. januara 1684. u dobi od 65 godina jednoglasno izabran za dužda.

Jedna od prvih stvari koju je poduzeo bila je rehabilitacija bivšeg admirala Francesca Morosinija (budućeg dužda) nepokolebljivog branitelja Kandije, koji je u to vrijeme bio optužen zbog potpisivanja mirovnog sporazuma sa Visokom portom. On je nakon što je ponovno preuzeo komandu nad mletačkom mornaricom uspio u potpunosti sanirati njeno stanje i postići veličanstvene pobjede protiv Osmanlija kod Preveze, Lefkade, Koronija i Kalamate.

*Marcantonio Giustinian* je u ime Mletačke Republike potpisao u martu 1684. savez s Papinskom državom, Kraljevinom Poljskom i Austrijom, nakog kojeg su mletačke snage započele **[[Morejski rat]]** (1684. - 1699.) pa su do 1686. ponovno zauzeli Metoni, Pylos i Argos na Peloponezu.

Navodno mu je i sam Veliki vezir Mustafa Ćuprilić u augustu 1687. došao odati počast, nakon što su savezničke snage zauzele Nafplio. Do kraja iste godine pao je Korint, Patras i Naupakt, praktički gotovo cijeli Peloponez i južna Dalmacija.

Marcantonio Giustiniani iznenada je umro 23. marta 1688., pokopan je po vlastitoj želji u kapeli San Francesco della Vigna, u venecijanskoj bazilici - Zanipolo.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Marcantonio Giustiniani'' na portalu Giustiniani
Lopadotemachoselachogaleokranioleipsanodrimhypotrimmatosilphiokarabomelitokatakechymenokichlepikossyphophattoperisteralektryonoptekephalliokigklopeleiolagoiosiraiobaphetraganopterygon

**Lopadotemachoselachogaleokranioleipsanodrimhypotrimmatosilphiokarabomelitokatakechymenokichlepikossyphophattoperisteralektryonoptekephalliokigklopeleiolagoiosiraiobaphetraganopterygon** jeste latinska transliteracija naziva za neko fiktivno jelo koje se spominje u Aristofanovoj komediji *[[Eklesijazuse]]* (stihovi 1169-1175), a čiji naziv na grčkom glasi: λοπαδοτεμαχοσελαχογαλεοκρανιολειψανοδριμυποτριμματοσιλφιοκαραβομελιτοκατακεχυμενοκιχλεπικοσσυφοφαττοπεριστεραλεκτρυονοπτεκεφαλλιοκιγκλοπελειολαγῳοσιραιοβαφητραγανοπτερυγών.

Grčko-engleski rečnik Liddella i Scotta kaže da je ova reč "ime nekog jela koje čine razne vrste poslastica, ribe, mesa, živine i umaka".

Reč se u originalu sastoji od 171 slova i to je najduža reč u sačuvanim delima starogrčke književnosti. Prema Guinnessovoj knjizi rekorda (1990) to je najduža reč u svetskoj književnosti.

To je jelo bila neka vrsta paprikaša, u koji je išlo najmanje 16 slatkih i slanih sastojaka, a među njima i ovi:

* ostrige (λοπαδο-);
* komadi ribe (-τεμαχο-); 
* riba iz razreda elasmobranchi, npr. morski pas ili raža (-σελαχο-);
* glava malog morskog psa (-γαλεο-κρανιο);
* razni sastojci jakog ukusa, rendani ili mrvljeni (-λειψανο-δριμ-υποτριμματο);
* silfij (-σιλφιο-), danas izumrla biljka iz roda *[[Ferula]];*
* rakovi, kozice ili jastozi (-καραβο-);
* med (-μελιτο-)
* ptice iz roda Turdidae (-κατακεχυμενοκιχλ-);
* vrsta morske ribe ili ptica kos (-επικοσσυφο-);
* golub (-φαττο-);
* golub grivnaš (-περιστερ-);
* piletina (-αλεκτρυον-);
* pečena glava patuljastog gnjurca (-οπτο-κεφαλλιο-κιγκλο-);
* golubice (-πελειο-);
* zečetina (-λαγῳο-);
* vinski sok (-σιραιο-).

Sve je to bilo uronjeno u krila ili peraja (-βαφη-τραγανο-τερυγών).

## Kontekst

Ova je reč upotrebljena u eksodi, tj. u poslednjoj pesmi hora, koji poziva sve da mu se pridruže na gozbi koja će se prirediti povodom uvođenja novog poretka i na kojoj će biti posluženo i ovo jelo. Reč zauzima šest stihova i pola sedmog (1169–1175):

## Reference
Miho Pracat

**Miho Pracat** (otok Lopud, oko 1522. – Dubrovnik 20. srpnja 1607.) – dubrovački pomorac, bankar i dobrotvor.

Rođen je oko 1522. godine na otoku Lopudu. Njegova obitelj potječe s otoka Šipana, a preselili su se na Lopud, koji je pružao veće mogućnosti. Kapetani s Lopuda bili su vlasnici četvrtine dubrovačke trgovačke flote u 16. stoljeću. Miho je radio kao pisar na brodu svoga ujaka. Kasnije je imao svoj brod. Kada mu je otac umro 1559. godine, prestao je ploviti i bavio se bankarstvom i brodogradnjom. Postao je jako bogat, imao je 15 imanja na Lopudu, u Gružu i u predgrađu Dubrovnika. Bio je pobožan čovjek i velike svote novca davao je u humanitarne svrhe. Pomogao je u izgradnji crkve na Dančama i za dvije crkve na Lopudu te je davao pomoć dubrovačkim franjevcima. Otkupljvao je kršćane, koje su Turci odveli u ropstvo.

U oporuci je sve bogatstvo, koje ga je bilo mnogo, ostavio u dobrotvorne svrhe. Dubrovčani su mu željeli odati počast, no dugo su oklijevali, jer tada nije bio običaj podignuti spomenik ljudima, osim svecima i mitskim bićima. Ipak, mu je podignut spomenik 1633. godine u u dvorištu Kneževa dvora, gdje i danas stoji. Tako je postao jedini pučanin, kojemu su u Dubrovačkoj Republici podigli spomenik. Kip je rad talijanskog kipara P. P. Jacomettija, dovršen je 1638. godine. Kip se vidi u šestoj epizodi druge sezone serije Igra Prijestolja u sceni s Kraljem začina u gradu Qarthu, snimanoj u Rektorovoj palači u Dubrovniku.
Paratireoidna žlijezda

**Doštitne žlijezde** (doštitaste žlijezde) ili **paratiroidna žlijezda** (paratireoidne žlijezde) ili **epitelna tjelešca**, lat. *glandulae parathyroideae* je naziv za male endokrine žlijezde u vratu čovjeka koje izlučuju paratiroidni hormon ili parathormon (PTH). U čovjeka obično nalazimo četiri doštitne žlijezde smještene iza štitne žlijezde. Razlikujemo par gornjih (lat. *glandulae parathyroidea superior*) i par donjih doštitnih žlijezda (lat. *glandulae parathyroidea inferior*), iako broj žlijezda kod čovjeka može varirati od dva do šest.

Paratiroidne žlijezde je 1880.g. otkrio švedski student medicine Ivar Viktor Sandström (1852-1889). 

Paratiroidne žlijezde održavaju koncentraciju kalcija u krvi, kako bi živčani sustav i mišićni sustav mogli normalno funkcionirati, pomoću paratireoidnog hormona. 

## Anatomija
Obično u ljudskom tijelu nalazimo četiri doštitne žlijezde veličine 3 x 6 mm, težine 0.6 g i nalaze su čahuri štitne žlijezde, a mogu se nalaziti i u samoj štitnoj žlijezdi ili rjeđe u medijastinumu. 
Gornji par žlijezda nalazi se u blizini gornjeg pola štitne žlijezde, sa stražnje strane lateralnih režnjeva, dok je donji par smješten u blizini donjeg pola, sa stražnje strane štitnjače. 
Lat. *arteria thyroidea superior* (gornja arterija štitaste žlijezde) i lat. *arteria thyroidea inferior* (donja arterija štitaste žlijezde) opskrbljuju žlijezde krvlju, a inerviraju ih srednji (lat. *ganglion cervicale medium*) i donji cervikalni ganglij (lat. *ganglion cervicale inferior*).

## Histologija
Svaka od doštitnih žlijezda obavijena je vezivnom čahurom koja pruža pregrade u tkivo žlijezde, te dalje prelaze u mrežu retikulinskih vlakana. U žlijezdanom tkivu razlikuju se glavne stanice i oksifilne stanice. Glavne paratiroidne stanice izlučuju parathormon, dok je funkcija oksifilnih stanica nepoznata. Postoje i stanice koje su slične i glavnim i oksifilnim stanicama koje su vjerojatno prijelazni oblici. U vezivnim djelovima nalaze se živci, krvne žile i masne stanice. S dobi žlijezdane stanice se zamijenjuju s masnima. 

## Dodatne slike

 Image:Parathyroid gland high mag.jpg|Histološki presjek paratireoidne žlijezde (bojenje hemalaunom i eozinom, veliko povećanje).
 Image:Parathyroid gland intermed mag.jpg|Histološki presjek paratireoidne žlijezde (bojenje hemalaunom i eozinom, srednje veliko povećanje).
 Image:Parathyroid gland low mag.jpg|Histološki presjek paratireoidne žlijezde s adenomom u donjem lijevom dijelu slike (bojenje hemalaunom i eozinom, malo povećanje).
 Image:Gray1175.png|Shema razvoja branhijalnih epitelnih tjelešaca. I, II, III, IV. škržni luk.
 image:Gray1177.png|Paratireoidea čovjeka
Hipoparatireoidizam

**Hipoparatireoidizam** je stanje smanjenog stvaranja paratiroidnog hormona (PTH), tj. smanjene funkcije paratireoidne žlijezde (doštitne žlijezde).

Kao posljedica smanjenog stvaranja PTH dolazi do smanjenja koncentracije kalcija u krvi (hipokalcijemija), što remeti funkciju mišićnih i živčanih stanica.

**Primarni hipoparatireoidizam**, nastaje kao posljedica oštećenja ili bolesti doštitne žlijezde, te uzrokuje smanjenje koncentracije kalcija, dok **sekundarni hipoparatireoidizam** je fiziološko stanje nastaje kao posljedica povećane koncentracije kalcija (hiperkalcijemija) koja uzrokuje smanjenje lučenje PTH, a što je najčešće uzrokovano bolestima drugih organski sustava. **[[Pseudohipoparatireoidizam]]** je naziv za stanja u kojima postoji normalno lučenje PTH, ali koji nema normalan učinak na ciljana tkiva.

## Uzroci
Hipoparatireoidizam mogu uzrokovati: 
* ozljeda ili oštećenje doštitnih žlijezda:
** ozljeda ili kirurško odstranjenje doštitne žlijezde prilikom operacija štitnjače ili ostalih operacija na vratu, te oštećenje krvnih žila koje hrane doštitne žlijezde
** oštećenje zračenjem doštitne žlijezde prilikom radioterapije okolnih struktura
** izravna oštećenja metastatskom bolesti, granulomatoznom upalom, amiloidozom, sifilisom ili sustavnom sklerozom
** autoimuna invazija i destrukcija doštitnih žlijezda: 
*** autoimuni poliglandularni sindrom tip 1 (HAM sindrom)
*** autoimuni hipoparatireoidizam
** opterećenja metalima kao što su npr,:
*** hemokromatoza kod koje dolazi do nakupljanja željeza u brojnim organim među kojima i doštitnoj žlijezdi 
*** Wilsonova bolest kod koje dolazi do nakupljanja bakra
*** suvišak i nedostatak magnezija
*** odlaganja aluminija (kod bolesnika sa terminalnim oštećenjem bubrega na programu hemodijalize)
* oštećenja funkcije receptora za kalcij na stanicama doštitne žlijezde
* brojni prirođeni genetički poremećaji mogu rezultirati agenezom (potpuni nedostatak) ili hipoplazijom (nepotpun razvoj) doštitne žlijezde, npr.:
** DiGeorgov sindrom, brahialna disgeneza (bolest kod koje može postojati potpuni nedostatak doštitne žlijezde od rođenja)
** Kearns-Sayreov sindrom
** Barakat sindrom
* neonatalno, kod novorođenčadi čije majke su tijekom trudnoće imale hiperkalcijemiju može doći do kronične supresije lučenja PTH djeteta i/ili atrofije doštitnih žlijezda djeteta.

## Simptomi
Simtpomi nastaju kao posljedica hipokalcijemije koja pojačava podražljivost mišićnih i živčanih stanica što se može manifestirati mišićnim grčevima, tetanijom (Chvostekov znak, Trousseauov znak latentne tetanije), parestezijama, razdražljivosti, zamorom, a u težim slučajevima epileptičnim napadima, larignospazmom, bronhospazmom.

## Liječenje
Bolest se liječi uzimanjem preparata kalcija i vitamina D. Iako postoje pripravci hormona PTH, no oni se ne koriste u liječenju ovog stanja.

## Izvori
Hipoparatiroidizam na eMedicine