Mimeza

**Mimezis** ili **mimeza** je termin koji se koristi u književnoj kritici i filozofiji (v. estetika) i označuje oponašateljski (*imitatio*) i prikazivački odnos umjetnosti prema stvarnosti, koji vodi do mimikrije, nalikovanja i/ili samopredstavljanja.

## Uvod

Koncept mimeze već dugo vremena se koristi u zapadnoj filozofiji, a zapadna estetika je taj pojam uvela u tumačenje procesa imitacije ili neke vrste oponašanja.

U staroj Grčkoj, mimeza je bila ideja koja je upravljala stvaranjem umjetničkih djela, posebno u odnosu prema fizičkom svijetu shvaćenom kao model ljepote, istine i dobra. Platon je suprotstavio mimezu, ili oponašanje, dijegezi, ili narativu. Poslije Platona, značenje mimeze je se konačno pomaknulo prema specifičnoj književnoj funkciji u starogrčkom društvu.

Valja napomenuti da je od starih Grka pa do današnjih dana cela tradicija videla u tom pojmu nešto negativno. Imitacija je predstavljala nešto što je uvijek manje vrijedno i važno u odnosu na sâm predmet oponašanja ili na original. S jedne strane, koncept mimeze se uzimao u obzir kada se sudilo o umetničkim delima, a s druge kada se sudilo samoj metafizici.

## Klasične definicije
### Platon
Platon i Aristotel su u mimezi vidjeli predstavu prirode, uključujući i ljudsku prirodu, kako se ogleda u dramama tog perioda. Platon je pisao o mimezi u *[[Hion (Platon)|Hionu]]* i u *[[Država (Platon)|Republici]]* (knj. II, III, i X). U *Hionu* on navodi da je poezija umjetnost božanskog ludila ili nadahnuća. Pošto je podložan tom božanskom ludilu, umjesto da posjeduje „umetnost” ili „znanje” (τέχνη) subjekta, pjesnik ne govori istinu (kao što je opisano u teoriji ideja). Kako Platon kaže, istina brine filozofe. Kako se kultura u to vreme nije sastojala od usamljenog čitanja knjiga, već od slušanja predstava, izlaganja oratora (i pjesnika), ili glume klasičnih glumaca tragedije, Platon je u svojoj kritici tvrdio da kazalište ne zadovoljava kada se radi o prenošenju istine. Brinuo je ga način na koji su glumci i oratori znali ubijeđivati publiku koristeći retoriku, a ne govoreći istinu.

U drugoj knjizi *Republike*, Platon opisuje Sokratov dijalog sa svojim učenicima. Tu Sokrat upozorava da ne treba smatrati poeziju sposobnom da dostigne istinu i da bismo mi koji slušamo poeziju trebali se čuvati njenih zavođenja, jer pjesniku nema mjesta u našoj ideji o Bogu.

Razvijajući tu misao u u knjizi X, Platon je predstavlja Sokratovu metaforu o tri kreveta: jedan krevet postoji kao ideja koju je stvorio Bog (εἶδος ili oblik); jedan je napravio stolar, po ugledu na Božju ideju; a jedan je napravio umjetnik po ugledu na stolara.

Dakle, umjetnikov krevet je dva puta udaljen od istine. Oni koji kopiraju dotiču samo mali dio stvari onakvih kakve one zaista jesu, pri čemu krevet može izgledati drugačije iz različitih uglova, gledano iskosa ili direktno, ili opet drugačije u ogledalu. Dakle, slikari ili pjesnici, iako znaju oslikati ili opisati stolara (ili bilo kog drugog tvorca stvari), ne znaju ništa o stolarskoj (zanatlijskoj) umjetnosti, a koliko god oni vješti slikari ili pjesnici, toliko će njihova djela biti vjernija zbilji u kojoj stolar proizvodi krevet, mada ostaju imitatori i ipak neće dostići istinu (Božjeg stvaranja).

Pjesnici, počev od Homera, daleko od usavršavanja i vaspitanja čovečanstva, ne poseduju stručno znanje i ostaju imitatori koji stvaraju nove kopije od slika vrline i *rapsode* (ispjevavaju) o njima, ne uspijevajući da dopiru do istine na način na koji to čine vrijedniji mudraci (*filozofi*).

### Aristotel

Slično Platonovim spisima, Aristotel je također definirao mimezu kao savršenstvo i imitaciju prirode. Umjetnost nije samo imitacija, već i upotreba matematičkih ideja i simetrije u potrazi za savršenim, vanvremenskim i suprotstavljenim bićem. Priroda je puna promjena, propadanja i ciklusa, ali umjetnost može istražiti ono što je vječno i prve uzroke prirodnih pojava. Aristotel je pisao o ideji „četiri uzroka” u prirodi. Prvi formalni uzrok je kao detaljni nacrt ili besmrtna ideja. Drugi je materijalni uzrok, ili ono od čega je stvar napravljena. Treći uzrok je efikasan uzrok, odnosno proces i pokretna sila kojom se stvar stvara. Četvrti uzrok je svrha odnosno kraj stvari, poznat kao τέλος.

Aristotelova *[[Poetika (Aristotel)|Poetika]]* se često pominje kao pandan gore navedenoj platonističkoj zamisli poezije. *Poetika* je zapravo njegov traktat po temi mimeze. Aristotel nije bio protiv književnosti kao takve, tvrdio je da su ljudska bića mimetička bića, koja osećaju poriv da stvaraju tekstove (umjetnost) koji odražavaju i predstavljaju stvarnost.

No, smatrao važnim da postoji određen razmak između umjetničkog djela i života.

Od tragedija dobijamo saznanje i utjehu samo zato što nam se te priče ne dešavaju stvarno. Bez takvog razmaka, tragedija ne bi mogla dovesti do katarze (κάθαρσις). Međutim, podjednako je važno da tekst izazove identifikaciju publike sa likovima i događajima u tekstu, a ukoliko do te identifikacije ne dođe, tekst ne uspijeva dotići svoju publiku. Aristotel smatra da se upravo kroz „simuliranu predstavu”, mimezu, odgovaramo kazališnoj glumi, koja nam prenosi ono što likovi osećaju. Na taj način, kroz mimetičku formu dramske igre uloga, mi saosjećamo sa njima, pa pri tome zadatak dramaturga je da priredi tragičnu predstavu kako bi, pomoću fiktivnih dešavanja na sceni, proizveo tu empatiju. Ukratko, katarza se može postići samo ako gledamo nešto što je istovremeno prepoznatljivo i udaljeno. Aristotel je tvrdio da je književnost zanimljivija kao sredstvo učenja od historije, jer se historija bavi konkretnim činjenicama koje su se desile i koje su kontingentne, dok se književnost, iako se ponekad zasniva na historiji, bavi događajima koji su se mogli desiti ili je mougće da se dese.

Michael Davies, prevodilac i komentator Aristotela, piše:

### Kontrast dijegezi

Platon i Aristotel su takođe suprotstavili *mimezu* i *[[Dijegeza|dijegezu]]* (διήγησις). Mimeza „pokazuje” (a ne „govori”) putem direktno predstavljene radnje koja se izvodi. Dijegeza je, međutim, „pripovijedanje” jedne priče od strane jednog naratora. Autor radnju pripovijeda posredno i opisuje šta je u mislima i emocijama likova. Narator može govoriti kao određeni lik ili može biti „nevidljivi pripovedač” ili čak „sveznajući pripovedač” koji govori odozgo, nalik na komentatora koji posmatra radnju ili likove. U knjizi III svoje *[[Država (Platon)|Republike]]*, Platon ispituje stil poezije: sve vrste pripovedaju događaje, ali na različite načine. U dijalogu dolazi do razlikovanja između naracije ili izveštaja (δıήγησıς) i imitacije ili reprezentacije (μίμησις).

Tragedija i komedija, nastavlja on objašnjenjem, potpuno su imitativni tipovi, ditiramb je u potpunosti narativan, a njihov spoj se nalazi u epskoj poeziji. Kada izlaže ili pripovijeda, pjesnik govori u svojoj ličnosti. On nas nikada ne navodi da pretpostavimo da je netko drugi. Kada nešto imitira, pjesnik proizvodi „asimilaciju sebe sa drugim, bilo upotrebom glasa ili pokretom.” S druge strane, u dramskim tekstovima pjesnik nikada ne govori direktno.

U svojoj *[[Poetika (Aristotel)|Poetici]]*, Aristotel tvrdi da se vrste poezije mogu razlikovati na tri načina: prema svom *mediju*, prema njihovim *objektima*, i prema njihovom *načinu* ili *maniru* (odeljak I); „Pošto je medijum isti, i predmeti isti, pjesnik može da oponaša naracijom — u tom slučaju može ili da uzme drugu ličnost, kao što to Homer čini, ili da govori u svojoj ličnosti, nepromenjen — ili može da predstavi sve svoje likove kao žive i pokretne pred nama.“

Iako mimezu shvataju na sasvim različite načine, njezin odnos prema dijegezi je identičan u Platonovim i u Aristotelovim formulacijama.

## Suvremene interpretacije
U svojoj *Uvodnoj raspravi u enciklopediju* (1751), d'Alembert dijeli područja znanja na tri podpodručja: historija (*memoria*), znanost i filozofija (*ratio*) i mašta (*imaginatio*). Mašta uključuje vizualno, jezično i muzičko predstavljanje postojećih stvari (prirode). Prateći Aristotela, d'Alembert zapaža: 
 
Ono što je ovdje ključno jest da ne može postojati potpuno adekvatan prikaz ili reprezentacija takvih stvari, budući da na području mašte „granice između istine i apsolutne proizvoljnosti dopuštaju određeni prostor za oscilaciju.” Ono što se može smatrati nedostatkom kada je u pitanju istina, jednako se može pohvaliti u slobodi mašte. Za d'Alemberta slikarstvo i kiparstvo su najbliži stvarnosti, „budući da se u njima, više nego drugdje, imitacija se približava stvarnom obliku prikazanih predmeta”. Zatim dodaje arhitekturu, iako arhitektura zapravo ne oponaša izravno prirodu, osim ako bi netko tvrdio da drveće, grmlje ili špilje služe kao daleki uzori za gradnju kuća. Za d'Alemberta, mimetičnost arhitekture stoji u činjenici da ona uzima svoje uzorke iz „simetričnog rasporeda” prirode. Zatim, slijedi poezija koja putem „armonično i melodično složenih riječi, više govori našoj mašti nego našim čulima”. Muzika dolazi na posljednjem mjestu jer od svih umjetnosti ona oponaša stvari koje su najmanje vidljive u prirodi. 
 
D'Alembert nastoji na tome da dobra muzika uvijek oponaša nešto što već postoji (osobito raspoloženja duše) i ne živi sama od sebe. On tvrdi: „Svaka muzika koja ne oslikava nešto, ostaje ništa drugo nego buka.”

U savremenoj filozofiji, Platonova kritika umetnosti dobija jednu novu, savremeniju formu koja se može svesti na to da je koncept mimeze samo jedan od elemenata klasične metafizike i taj element shvata umetnost samo kao „derivat” prirode. Mimeza ne imitira prirodu, niti ona išta ili oponaša, nego ako se u njoj stvara stvarnost, istina ili priroda, mimeza djeluje kao trenutak koji se ispunjava u momentu kada se ispunjava i sama stvarnost. Mimeza, prema tome, kao dodatak same stvarnosti, predstavlja i samu stvarnost po sebi.. Sa druge strane, ako mimeza ne imitira prirodu već je iznova konstituira, onda je sâm proces mimeze proces koji stvara nešto iz ničega - zakon o nevlastitosti, svojstven za mimezu Mimeza ne pripada nikome pa Platon kaže da je onaj koji imitira najgori od svoje vrste jer: 

## Napomene

## Reference

## Bibliografija

* Platon, *[[Hion (Platon)|Hion]]* (4. vijek pne.)
* Platon, *[[Država (Platon)|Republika]]* (oko 375. pne.)
* Aristotel, *[[Poetika (Aristotel)|Poetika]]* (335. pne.)
* Jean Le Rond d'Alembert, *[https://fr.wikisource.org/wiki/L%E2%80%99Encyclop%C3%A9die/1re_%C3%A9dition/Discours_pr%C3%A9liminaire Discours préliminaire de l'Encyclopédie]* (1751)
* 
*  Članci: Die Lehre vom Ähnlichen (1933) i Über das mimetische Vermögen (1933).
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Vanjske veze

*  ''The Republic'' (Wikisource)
*  ''The Poetics'' (Wikisource)
*  Platonova ''Republika'', na engleski preveo Benjamin Jowett
*  Platonova ''Republika'', na engleski preveo Benjamin Jowett
*  Platonova ''Republika'', na engleski preveo Benjamin Jowett
*  Beskonačno nazadovanje oblika, Platonovo pripovijedanje teorije o „krevetnosti” unutar metafore kreveta
*  The University of Chicago, Ključne riječi u teoriji medija
*  Universitat de Barcelona. ''Mimesi'' (Istraživanje poetike i retorike u katalonskoj književnosti)
*  "Mimesis", članak Władysława Tatarkiewicza za *Rječnik historije ideja*