open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Puk Azov

**Puk "Azov"** () je dobrovoljačka jedinica Nacionalne garde Ukrajine pod nadležnošću ukrajinskog Ministarstva unutrašnjih poslova. Nastala je kao jedan od bataljona teritorijalne obrane (BTrO), odnosno kao dio Specijalnih jednica zaštite državnog poretka u Ukrajini. Osnovan je 5. maja 2014. u Berdjansku, a naknadno opremanje i naoružavanje je, slično kao i još nekoliko formacija BTrO, pomogao izraelsko-ukrajinski oligarh Igor Kolomojski. Većinu ljudstva su na početku činili pripadnici radikalno desnih ukrajinskih nacionalističkih i neonacističkih organizacija među kojima se ističu Patriot Ukrajine i Socijal-nacionalna skupština čiji je vođa Andrij Bilecki istovremeno zapovjednik puka. Jedinica se posebno istakla prilikom bitke za Mariupolj. Simboli jedinice su zbog svojih nacističkih konotacija izazvali kontroverze u međunarodnoj javnosti, ali isto tako u njene redove privukli veliki broj radikalno desnih dobrovoljaca iz zapadnoevropskih i drugih država.

Krajem januara 2015. se puku priključila i grupa od 20 dobrovoljaca iz Hrvatske.

Od 2. augusta 2022. godine, u kontekstu oružanog sukoba u Ukrajini, Puk "Azov" se u Ruskoj Federaciji smatra terorističkom organizacijom.

## Izvori

## Vanjske veze

* Відеоканал полку «Азов» на YouTube
* «АЗОВ»&nbsp;— полк особливого призначення&nbsp;// Офіційна сторінка ВКонтакті
* Неофіційна сторінка батальйону «Азов» на facebook
* Бойцы батальона «Азов» встретились с бердянскими журналистами&nbsp;// «PRO.berdyansk.biz», 16 травня 2014  
* Бійці батальйону «Азов» розповіли, кого ліквідували під час своїх спецоперацій. Мирними жителями там і не пахне&nbsp;// «Новий Погляд», 28 травня 2014 
* Народна армія. Все про добровольчі батальйони, що воюють на Донбасі&nbsp;// InfoResist, 12 червня 2014
* Командир батальйону «Азов»: Найстрашніша помилка влади&nbsp;— політичні переговори з сепаратистами&nbsp;// «Українська правда», 17 червня 2014
* В Мариуполе «черные человечки» обещали защищать город (Фоторепортаж)&nbsp;// 0629.com.ua, 8 липня 2014 
* «Когда мы брали Мариуполь, то воевали с… У вас есть отличное слово&nbsp;— "долбо#бами". Сейчас же воюем с русской армией»,&nbsp;— шведский доброволец «Азова» Микаэль Скилт&nbsp;// «Цензор.НЕТ», 17 вересня 2014
* Бойцы «Азова» показали свою жизнь под землей&nbsp;// 0629.com.ua, 14 грудня 2014  
* Троян&nbsp;А. Один день на тренувальній базі «Азову»&nbsp;// «Українська правда. Життя», 30 грудня 2014
Bataljon Donbas

**Bataljon "Donbas"** (), službeno **2. bataljon specijalne namjene "Donbas"** je dobrovoljačka jedinica Nacionalne garde Ukrajine, odnosno jedan od bataljona teritorijalne obrane (BTrO). Sjedište mu je Sjeverodonjecku, a osnovan je u proljeće 2014. za vrijeme krize koja će eskalirati u Rat u istočnoj Ukrajini. Ljudstvo dolazi iz Donjecke i Luganske oblasti, isto kao i njegov osnivač i prvi zapovjednik Semjon Igorovič Semenčenko. Slično kao i druge formacije BTrO, bataljon "Donbas" se tokom ljeta 2014. pokazao daleko uspješnijim od redovnih vojnih i policijskih snaga Ukrajine, a na samom vrhuncu ukrajinske ofanzive 19. augusta su njegovi pripadnici, prema vlastitim tvrdnjama, uspjeli ući i nakratko zauzeti dio Donjecka, glavnog uporišta pro-ruskih separatista. Međutim, bataljon "Donbas" je ubrzo nakon toga teško stradao kada se ratna sreća okrenula, odnosno kada su ukrajinske snage bile opkoljene i velikim dijelom uništene u bitci za Ilovajsk. Semenečenko je poslije za fijasko krivio sebi nesposobnost sebi nadređenih ukrajinskih generala.

## Vanjske veze

* Веб-сайт батальйону «Донбас» 
* Добровольческий батальон территориальной обороны Донецкой области «Донбасс», ''«Фейсбук»''
* Народна армія. Все про добровольчі батальйони, що воюють на Донбасі&nbsp;// InfoResist, 12 червня 2014
* Батальйон «Донбас» взяв під контроль ще один район Донецької області&nbsp;// «Ракурс», 22 травня 2014
* Батальйон «Донбас» потрапив у засідку зі снайперами, є поранені&nbsp;// «Українська правда», 23 травня 2014
* Ми з «Донбасу»&nbsp;// Тиждень.ua, 25 липня 2014
* Артемовский синдром. Прифронтовая&nbsp;// «Українська правда. Життя», 2 серпня 2014 
* В Ірпені прощались з капітаном «Донбасу» Сергієм Шкарівським .
Bataljon Ajdar

**Bataljon Ajdar** (), službeno **24. specijalni jurišni bataljon [[Kopnena vojska Ukrajine|Kopnene vojske]] [[Oružane snage Ukrajine|Oružanih snaga Ukrajine]] "Ajdar"** () je ukrajinska dobrovoljačka jedinica, odnosno jedan od bataljona teritorijalne obrane (BTrO) pod nadležnošću Ministarstva obrane Ukrajine. Osnovan  je 3. aprila 2014. godine za vrijeme krize koja će prerasti u rat na istoku Ukrajine, odnosno kao prva formacija BTrO. Njen zapovjednik je bio Sergej Meljničuk, jedan od vođa Samoobrane Majdana, paravojne formacije koja je sudjelovala u euromajdanskim protestima i rušenju pro-ruskog predsjednika Viktora Janukoviča nekoliko mjeseci ranije; ljudstvo čine dobrovoljci iz svih dijelova Ukrajine, ali i veliki dio članova i simpatizera Radikalne partije Olega Ljaška; opremu i oružje bataljona je, pak, pružio ukrajinski oligarh Igor Kolomoskoj. Bataljon Ajdar je sudjelovao u sukobima u Luganskoj oblasti; njegovi pripadnici su od Amnesty Internationala i OSCEa optuženi za kršenje ljudskih prava. Njegov najpoznatiji pripadnik je Nadija Savčenko, žena-pilot koja je 18. juna 2014. zarobljena od strane pro-ruskih pobunjenika, a potom izručena Rusiji gdje se protiv nje vodi sudski proces zbog ubistva dvoje ruskih novinara.

## Vanjske veze

* Офіційна сторінка батальйону «Айдар»&nbsp;// Facebook
* Дорога на Металлист&nbsp;— как это было. Фотоальбом&nbsp;// Facebook
* Добровольчий батальйон «Айдар». Фотоальбом&nbsp;// Віктор Гурняк&nbsp;/ LUFA, 6 червня 2014 
* Легендарний батальйон «Айдар» сьогодні. ФОТО&nbsp;// «Волинські Новини», 2 липня 2014
* «Айдар». Передова біля Металіста&nbsp;// «Українська правда», 17 липня 2014
* «Айдар». З життя батальйону сміливих&nbsp;// «Українська правда», 21 липня 2014
* «Айдар». Попереду інших&nbsp;// «Українська правда», 22 липня 2014
* Батальон «Айдар» у боях за Україну&nbsp;// «Козацький край», №&nbsp;4 (62), 29 серпня 2014
* 14 днів в «Айдарі»&nbsp;// «ЧаРівне.інфо», 8 вересня 2014
Norilag

**Norilag** ili **Noriljski korektivni radni logor** (ruski Норильлаг, Норильстрой, Норильский ИТЛ) bio je gulag, tj. radni logor kojeg su uspostavile i vodile sovjetske vlasti u Noriljsku, Krasnojarski kraj, Ruskoj SFSR, u SSSR-u. Postojao je od 25.6. 1935. do 22.8. 1956.

Prvotno je radna snaga u Norilagu bila odgovorna za izgradnju noriljskog rudnog centra za eksploataciju bakra i nikla. Njegove aktivnosti su s vremenom proširene u praktički sve ekomonske funkcije za regiju, od ribarenja do "izgradnje kuće u kojoj je živio drug Staljin".

Broj zatočenika rastao je s vremenom: u oktobru 1935. bilo je 1.200 zatvorenika. Istog mjeseca 1939. bilo ih je već 19.511. U januaru 1951. Norilag je dosegnuo vrhunac sa 90.000 zatočenika, od čega je 20.000 otpalo na poseban logor br. 2, odvojen za isključivo političke zarobljenike. Arhivski spisi navode da je smrtnost ipak bila niža nego u drugim sovjetskim koncentracionim logorima: 1942./'43. je prosječna smrtnost svih sovjetskih gulaga bila 25% po broju zatvorenika, dok je u Norilsku ipak bila 5,5%.  Prema zvaničnim podacima, broj poginulih u Norilagu tijekom te 21 godine bio je 16.806.

Nakon Staljinova smrti 1953., u podlogoru Gorlagu je izbila velika noriljska pobuna.

## Spisak slavnih zatvorenika
* Aleksej Balandin
* Dimitri Bistroljotov
*Herbert Brede (1888–1942), estonski vojni komandir
*Walter Ciszek (1904–1984), poljsko-američki jezuitski sveštenik
*Eufrozinija Kersnovskaja (1908–1994), pisac i umjetnik
*Grigorij Kirdecov (1880–1938), novinar
*Isaiah Oggins (1898–1947), američki komunist i sovjetski špijun
*Jacques Rossi (1909–2004), poljsko-francuski pisac
*Nikolaj Urvancev (1893–1985), geolog i istraživač
*Nikolaj Vekšin (1887–1951), estonski mornar
*Karlo Štajner, koji je napisao detaljni izvještaj o uslovima u Norilagu u romanu *[[7000 dana u Sibiru]]*

## Izvori

;Knjige
*
*
*
Ruski iredentizam

**Velika Rusija** je politička težnja ruskih nacionalista i iredentista za zauzimanjem svih ili dijela teritorija drugih republika bivšeg SSSR-a i/ili teritorija bivšeg Ruskog Carstva te ih priključi u jednu rusku državu.

Ruska ekspanzija dovela je do etničkog čišćenja, progona, deportacija i prisilnih asimilacija malih naroda po Sibiru i na Kavkazu u 17., 18. i 19. vijeku. Jedan je primjer Čerkesko muhadžirstvo 1861. Ruska kolonizacija Sibira dovela je do velikih promjena te regije, pa i uvođenja boginja, što je dovelo do pomora preko polovice tamošnjih domorodaca (Tungusko-mandžurski narodi, Jakuti, Hanti, Keti, Samojedi, Jukagiri).

Neki su smatrali da je SSSR *de facto* velika Rusija zbog prevldavanja ruskih političkih interesa u toj državi. Ideja velike Rusije je značajna i u modernoj ruskoj politici, pošto je proširenje ruske države na Bjelorusiju važna tema rasprave u ruskim političkim krugovima, kao i političke težnje ruskih nacionalista u postsovjetskim državama (Gruzija, Moldova, Ukrajina i baltičke države) da uključe rusku manjinu u Rusiju. U ekstremnijim slučajevima, traži se i teritorij svih država koje su bilo kada bile dio Ruskog Carstva u historiji, iako tamo nema Rusa (Finska, Poljska).

Dio ruske manjine u baltičkim državama i dalje gaji težnje o velikoj Rusiji. Tijekom rata u istočnoj Ukrajini 2014., ukrajinski dužnosnici su optužili Moskvu da ratom obnavlja politiku stvaranja velike Rusije. Veleposlanik Ukrajine u Hrvatskoj, Oleksandr Levčenko, je tako izjavio kako Putinove metode podsjećaju na "Miloševićevu ideju stvaranja velike Srbije početkom 90-ih godina".
## Povezano
*Neosovjetizam
*Panslavizam
*Nacionalni boljševizam
*Euroazijska unija
*Radikalni nacionalizam u Rusiji
*Ruska aneksija Krima
*Novorusija
*Ruski nacionalizam
## Reference

## Reference

*
*
*
*
Sovjetsko-poljski pakt o nenapadanju

**Sovjetsko-poljski sporazum o nenapadanju** (, ) bio je međunarodni ugovor o nenapadanju kojeg su 25.7. 1932. potpisali predstavnici Poljske i SSSR-a. Nakon poljsko-sovjetskog rata, poljski političari su se držali politike "jednake udaljenosti" od Njemačke i SSSR-a, te su sporazumom htjeli konsolidirati teritorij obnovljena poljske države nakon mira u Rigi. Pregovori o ugovoru su započeli 1926., ali su prekinuti iduće godine. Ipak, pregovori su nastavljeni u Moskvi 1931. nakon čega je pakt napokon potpisan iduće godine. Vrijedio je tri godine, ali je 1934. produžen te je trebao vrijediti sve do 1945. Usprkos tome, 17.9. 1939. odigrala se sovjetska invazija Poljske, čime je ovaj sporazum prekršen i poništen.

## Vanjske veze
* Tekst sovjetsko-poljskog pakta o nenapadanju
Semen Semenčenko

**Semen Igorovič Semenčenko** (; ) je ratni pseudonim koji je koristi ukrajinski vojskovođa i političar čije je pravo ime **Kosjantin Igorovič Grišin** (; ; Sevastopolj, 6. jun 1974- ), poznat kao vođa nacionalističke stranke Samopomič, odnosno po važnoj ulozi koju je imao u ratu u istočnoj Ukrajini kao zapovjednik dobrovoljačkog bataljona Donbas. 

Grišin je po nacionalnosti Rus rodom iz Sevastopolja, a u ranom djetinjstvu se sa porodicom doselio u Donjeck. Prije izbijanja sukoba je, prema vlastitim tvrdnjama, diplomirao filmsku režiju, ali je za život zarađivao obavljajujući zaštitarske usluge. 

Nakon izbijanja sukoba je bio među osnivačima bataljona čiji su pripadnici, poput njega, bili ukrajinskoj vlasti lojalni građani Donjecke i Luganske oblasti. Sve do 1. septembra je u svim javnim nastupima nosio fantomku što je naknadno objasnio željom da zaštiti živote članove svoje porodice koji su ostali na područjima pod separatističkom kontrolom. Njegova se jedinica istakla prilikom velike ukrajinske ljetne ofanzive. 19. augusta 2014. je bio teško ranjen tokom bitke za Ilovajsk; bataljon "Donbas" je u istoj bitci pretrpio teške gubitke, a Semenčenko je javno zbog toga kritizirao ukrajinsko vojno vodstvo.

Na parlamentarnim izborima 27. oktobra 2014. je izabran kao kandidat vlastite stranke Samopomič.

## Vanjske veze
Narodna milicija Donbasa

**Narodna milicija Donbasa** () je naziv za paravojne formacije samoproglašene Federativne Državne Novorusije, odnosno Donjecke (DNR) i Luganske Narodne Republike (LNR). Ispočetka je predstavljala paravojne formacije DNR, ali su joj se 16. septembara 2014. priključila i Narodna milicija Luganske Narodne Republike, također poznata i pod nazivom **Armija jugoistoka**; otada se također koristi i naziv **Združene oružane snage Novorusije** ().

Dio ljudstva Narodne milicije Donbasa čini lokalno pro-rusko stanovništvo, ali i veliki broj dobrovoljaca iz Rusije, od kojih su mnogi, prije svega Igor Strelkov, imali zapovjedne funkcije. To, kao i relativno dobra opremljenost suvremenim i teškim naoružanjem kao što su artiljerija, tenkovi i oklopna vozila, odnosno sposobnost da se tokom rata u istočnoj Ukrajini Narodna milicija ravnopravno nosi sa ukrajinskom redovnom vojskom su  postali podlogom za tvrdnje iz ukrajinskih i zapadnih izvora kako separatisti primaju vojnu pomoć, odnosno predstavljaju "produženu ruku" Rusije.

U sastavu Narodne milicije Donbasa se bori i određen broj ne-ruskih dobrovoljaca, odnosno dobrovoljaca iz nekoliko evropskih država koji kao motiv imaju pripadnost radikalnoj ljevici, radikalnoj desnici, odnosno antiamerikanizam ili antieuropejstvo; među njima su srpski četnici koji čine Slavjanoserbski četnički odred; Legija sv. Stjepana koju čine dobrovoljci iz Mađarske te jedinica Unité Continental koju čine dobrovoljci iz Srbije, Francuske i Brazila.

## Vanjske veze
* 
*
Bombaški napad na stanicu metroa Rižskaja

***Bombaški napad na metro stanicu Rižskaja*** se dogodio u Moskvi 31. augusta 2004. kada je pripadnica sjevernokavkaske salafističko-džihadističke organizacije Karačajevski džamaat aktivirala skrivenu eksplozivnu napravu, pri čemu je ubijena ona sama te još 9 ljudi. Među poginulima je bio i Nikolaj Kipkejev, vođa organizacije, te se pretpostavlja kako je do aktiviranja došlo slučajno, odnosno uslijed toga što se počiniteljica - koja nikada nije identificirala - uspaničila uslijed intervencije pripadnika Alekseja Vladimiroviča Igorova, kojemu se ponašanje teroristice učinilo sumnjivo i koji je u napadu ranjen. Istraga je kasnije identificirala još nekoliko pripadnika grupe koja se sumnjiči za raniji napad na moskovski metro, te koji su početkom 2007. osuđeni na doživotni zatvor.

## Vanjske veze

* Теракт на «Рижской»: списки пострадавших, свидетельства очевидцев
* Как показывали взрыв на «Рижской» // Коммерсантъ, 2 сентября 2004
Bartosz Jurecki

**Bartosz Jurecki** (Kościan, 31. siječnja 1979.) je poljski rukometaš i reprezentativac koji trenutno igra za SC Magdeburg na poziciji pivota. Njegov mlađi brat, Michał, također je poljski reprezentativac.
Michał Jurecki

**Michał Jurecki** (Kościan, 27. listopada 1984.) je poljski rukometaš i reprezentativac koji trenutno igra za KS Kielce kao lijevi vanjski. Njegov stariji brat, Bartosz, također je poljski reprezentativac koji igra na poziciji pivota.
Mariusz Jurkiewicz

**Mariusz Jurkiewicz** (Lubin, 3. veljače 1982.) je poljski rukometaš i reprezentativac koji trenutno igra za Orlen Wisła Płock kao lijevi vanjski. Za reprezentaciju je debitirao 2002. godine.
Djetlovke

**Djetlovke** (ijek.) ili **detlovke** (ek.) (lat. *Piciformes*), red u razredu ptica koji se najčešće dijeli na dva podreda i šest porodica. To su neobične, dobro opremljene ptice puzačice. Gotovo sve ptice iz ovog reda imaju zygodactilno oblikovana stopala, što znači da imaju dva prsta okrenuta prema naprijed (do polovice prvog članka međusobno sraštena), a dva prema natrag. Svi prsti imaju snažne, oštre kandže polumjesečastog oblika koje im omogućuju hvatanje za okomiti dio stabla, a kljunovi su im također snažni i pri vrhu oštri poput dlijeta (po čemu su i dobili ime).

Imaju i vrlo specifičan rep. Pera u repu su relativno kratka i čvrta, tako da pticama rep služi kao "treća noga" kod puzanja gore-dole po stablu, a najviše kao potporanj kod kljucanja po kori ili dubljenju duplji.

Općenito, te ptice su kukcožderi, iako se tukani hrane uglavnom voćem, a medovođe pčelinjim voskom. One vrste koje se hrane kukcima, kreću se od dna stabla prema krošnji, kljunom razbijaju koru kako bi došli do kukaca ili njihovih ličinki pomažući se pri tome vrlo neobično oblikovanim jezikom. On je vrlo dugačak, crvoliko izvučen, lagano rožnat a uz rubove ima sa svake strane četiri do pet kratkih krutih bodljika čiji izgled podsjeća na kuke na vrhu strelica. Uz to, njihove žlijezde slinovnice luče ljepljivu sluz koja, kao kod mravojeda, premazuje jezik. Nakon što kljunom otvori pristup do potkornih kanala raznih kukaca, jezikom prodire u njih. Smatraju se vrlo korisnim čistačem šuma.

Sve ptice su bez iznimki dupljašice. Gnijezde se u dupljama, bilo da ih izdube same, ili da ih, kao tukani preuzmu od drugih ili se gnijezde u prirodno nastalim. Mladunci svih ptica ih ovog reda su čučavci

## Sistematika djetlovki

**Red**: **Piciformes**
* Podred: Galbuloidea (jakamaroliki)
** Porodica: Bucconidae 
** Porodica: Galbulidae (jakamari/sjajnice)
* Podred: Picoidea         
** Porodica: Indicatoridae (medovođe/medarice)
** Porodica: Picidae (djetlići, žune, vijoglavke)
*** Potporodica: Jynginae (vijoglavke)
*** Potporodica: Picinae (djetlići)
*** Potporodica: Picumninae (žunice)
** Porodica: Ramphastidae (tukani)
***Potporodica Capitoninae (bradonjice)
***Lybiinae  
***Megalaiminae  
***Ramphastinae

## Reference

## Ostali projekti
Baillonius

***Baillonius*** je rod ptica unutar porodice tukana. Postoje dvojbe glede klasifikacije jedine vrste u rodu, *[[Baillonius bailloni]]*, jedna skupina znanstvenika smatra da ta vrsta pripada navedenom rodu *Baillonius*, dok Kimura *et al.* (2004.) smatraju da ona pripada rodu *[[Pteroglossus]]*.

Nastanjuje atlantske šume na sjeveroistoku Argentine, jugoistoku Brazila, i istoku Paragvaja.

Znanstveno ime dobila je u čast francuskog prirodoslovca Louisa Antoinea Françoisa Baillona.

## Opis
*[[Baillonius bailloni]]* je tukan relativno dugog repa i ukupne dužine od 35 do 40&nbsp;cm. Jedini je u skupini tukana s perjem žute boje. Stražnji dio tijela i rep su mu tamniji, sivo maslinaste boje. Stražnjica, predio oko očiju i bazalna polovica inače zelenkastog kljuna su crvene boje. Očna šarenica je blijedožuta.

## Zaštita
Vrsta je u opasnosti zbog gubitka staništa i trenutno je BirdLife International klasificira kao vrstu sa smanjenim rizikom (eng. *Near Threatened*). Nastanjuje više zaštičenih područja kao Nacionalni park Itatiaia i Parque Estadual Intervales, oba u jugoistočnom Brazilu.

## Izvori

## Vanjske veze
*Baillonius na Animal Diversity Web, pristupljeno 1. februara 2015.
Blythipicus

**Blythipicus** je rod ptica iz porodice djetlića.

Obuhvaća dvije vrste:
**Blythipicus rubiginosus*
**Blythipicus pyrrhotis*

## Ostali projekti
Cjevonosnice

**Cjevonosnice** (lat. Procellariiformes) su red iz razreda ptica. One su morske ptice koje su letači na velike udaljenosti. Imaju kratak rep i izražene su ptice pučine. Većina dolazi na kopno isključivo radi gniježđenja. Žive na svim morima i oceanima svih klimatskih područja.

## Osobine
Sve imaju neobično oblikovan kljun sastavljen od više uskih uzdužnih rožnatih dijelova. Na kljunu imaju završetak nosa u obliku dvije cjevčice (što im je i donijelo ime "cjevonoske", odnosno "cjevonosice") koje služe za izlučivanje soli iz morske vode koju uzmu zajedno s hranom. Osim toga, neke vrste mogu kroz te cijevčice poprskati potencijalnog napadača jednom uljnatom tekućinom vrlo ružnog mirisa što ga zbuni i odvrati od napada dovoljno dugo, da se ptica skloni. Time se često služe mladunci dok su još bespomoćni u gnijezdu.

Za cjevonosnice su osim toga tipični kratak vrat, kratak rep i kratke noge. Prednja tri prsta su međusobno spojena plivaćim kožicama. Mnoge vrste iz skupine cjevonosnica imaju, osim toga, duga i uska krila. Među najpoznatije spada svakako albatros lutalica koji sa svojim rasponom krila od preko tri metra ima najveći raspon krila od svih morskih ptica.

Cjevonosnice su izvrsno prilagođene dugotrajnom, ustrajnom letenju. One mogu prijeći vrlo velike udaljenosti kao i podnijeti vrlo jake oluje. Velike vrste, kao albatrosi pretežno jedre i pri tome koriste uzlazne zračne struje nad valovima. Zdepaste burnice, koje isto spadaju u red cjevonosnica, koriste pri letenju i lepršanje i jedrenje. Najveći raspon krila izmjeren je u jednog albatrosa koji je bio 3,63 metra.

## Ponašanje
Cjevonosnice se najčešće gnijezde u velikim kolonijama. Pojedine kolonije mogu brojati i do milijun parova. Većina vrsta se svake godine vraća na gniježđenje na isto mjesto, gdje se pari s istim partnerom (monogamne su). Ženka polaže uvijek samo jedno jaje. Neke vrste grade prava gnijezda, dok druge koriste jednostavno udubljenje u zemlji ili pukotinu u stijeni.

Hrane se ribama, glavonošcima i meduzama. Mladunčad hrane vrlo hranjivim želučanim uljem koje se nakon probavljanja hrane zadržava u želucu roditelja. Oni to mogu i duže vrijeme zadržavati u želucu.

## Sistematika
Unutar ovog reda razlikuju se četiri porodice:
* Albatrosi (Diomedeidae)
* Burnice (Hydrobatidae)
* Zdepaste burnice (Pelecanoididae)
* Zovoji (Burnice) (Procellariidae)

## Reference

* Hrvatska opća enciklopedija, Leksikografski zavod "Miroslav Krleža, Zagreb, 2000. 
* Životinje, velika ilustrirana enciklopedija, Mozaik knjiga, Zagreb, 2005., drugo izdanje, 

## Drugi projekti
Žutoprsi tukan

**Žutoprsi tukan** (lat. *Ramphastos sulfuratus*), šarena ptica Latinske Amerike, koji pripada  porodici tukana.

Nacionalni je simbol Belizea, ali nastanjuje i područja južnog Meksika, Venecuele i Kolumbije.

Poput mnogih tukana, vrlo je društvena ptica, rijetko se viđa na miru. Putuje u malim jatima od oko šest do dvanaest jedinki kroz nizinske prašume. Loše leti pa se kreće uglavnom skakanjem po drveću.

## Opis

Varira u dužini od 42 do 55 cm, a njihovi veliki i šareni kljunovi su prosječne dužine od 12 do 15 cm, što čini oko trećinu njihove duljine. Prosječna težina kreče se od 380 do 500 grama. 

Perje je većinom crno sa žutim vratom i prsima. Mitarenje se zbiva jednom godišnje. Ima plave noge i crveno perje na vrhu repa. Kljun je uglavnom zelene boje s crvenim vrhom i narančast sa strane.

Hrani se uglavnom širokim spektrom voća, ali može također jesti kukce, jaja i gmazove. 

## Izvori

## Vanjske veze
;Ostali projekti
Carron (rijeka)

**Carron** (škotsko-gelski *Abhainn Carrann*) je rijeka u sredini Škotske duga 
32 km.
## Geografija
Rijeka izvire u brdima Campsie Fells, na granici Istočnog Dunbartonshira i 
Stirlinga. 
Od tamo teče prema istoku do ušća u estuarij Firth of Forth kod grada Grangemoutha.
U gornjem toku protiče kroz veliko akumulaciono jezero - Carron Valley Reservoir. 
## Reference

## Vanjske veze

* ''Carron, River'' na portalu Gazetteer for Scotland
Grangemouth

**Grangemouth** (škotsko-gelski: *Inbhir Ghrainnse*) je grad na istoku Škotske od 17,373 stanovnika.

Grangemouth administrativno podpada pod Područno vijeće - Falkirk.
## Geografija
Grangemouth leži na dnu zaljeva Firth of Forth tamo gdje imaju ušća rijeka Carron i potok Grange Burn, i završava 56 km dugi kanal Forth - Clyde.

Udaljen je samo 4,8 km istočno od Falkirka, tako da je u neku ruku njegovo industrijsko predgrađe i luka. 
## Historija
Za nastajenje Grangemoutha bila je značajna porodica Dundas, odnosno Lawrence Dundas (1712. - 1781) koji se prihvatio posla da od dotadašnjeg sela po imenu **Sealock** napravi ulaznu luku za Kanal Forth - Clyde koji je pušten u pogon 1790. 
Kad je on umro posao na izgradnji grada i širenju luke nastavio je njegov sin - Thomas, novotvoreni kanal napravio je pravi bum u trgovini sa Glasgowom na zapadu.

Za Grangemouth je ispalo još bolje kad su 1867. Kanal Forth - Clyde i luku kupile Kaledonijske željeznice. Nakon tog je 1906. proširena luka čitavim kompleksom novih dokova, a 1924. otvoren je prvi duboki dok za prihvat velikih tankera. 
U aprilu 1966. otvorena je prva britanska potpuno kontejnerska luka za prihvat velikih prekooceanskih 
brodova.  
I dan danas je Grangemouth najveća škotska kontejnerska luka, ali i luka za transport nafte, drvne građe, ugljena, gline, pijeska, mineralne sode, boksita i ostalih rasutih tereta. 
Počeci kemijske industrije koja danas prevladava u gradu vezani su uz otvaranje velike tvornice sapuna 
i glicerina, koju je 1897. otvorila Škotska veletrgovačka zadruga (Scottish Cooperative Wholesale Society), koja je od 1919. počela proizvoditi i boje i vremenom postala dio ICI-a (Imperial Chemical Industries).  Od 1924. u Grangemouthu radi i Rafinerija nafte koja danas prerađuje sirovu naftu transportiranu naftovodima direktno iz bušotina 
Sjevernog mora.  
## Atrakcije i zanimljivosti
Gradski muzej posvećen je razvitku industrije u Grangemouthu, jer je ona jedan od prvih planski izgrađenih škotskih gradova namjenjen toj djelatnosti, pored tog tu je izložen prvi parobrod na svijetu - Charlotte Dundas iz 1802.

U Grangemouthu je sjedište dobrotvorne organizacije Međunarodnih spasilačkih snaga (International Rescue Corps) osnovane 1981. da pomaže kod katastrofa. 
## Gradovi prijatelji
* , La Porte, Indiana
* , Créteil
## Reference

## Vanjske veze

* ''Grangemouth'' na portalu The Gazetteer for Scotland
Moulins

**** je grad u Francuskoj u regionu Auvergne, u departmanu Allier.

Po podacima iz 2010. godine broj stanovnika u mestu je bio 0.

## Demografija

## Reference

## Vanjske veze

* Baza podataka: Insee
Albatrosi

**Albatrosi** (*Diomedeidae*) su najčešće ptice subpolarnih voda Antarktike, iako ih se može sresti u umjerenim, pa i u tropskim morima.

Najveći među njima je albatros lutalica, koji može imati raspon krila i do 3,60 m. Manje vrste mogu imati raspon krila do 2,50 m. Svi albatrosi grade gnijezda u obliku humaka od zemlje i trave, i to uglavnom na vjetrovitim padinama, jer su građeni poput savršenih jedrilica, pa pri polijetanju trebaju dovoljno vjetra u lice i/ili strmi zalet.

Na otvorenome moru je albatrose lako prepoznati po letu: brzo slijetaju niz vjetar među valove, naglo se okreću i strmo uzlijeću uz vjetar te kruže oko brodova, a da ni jednom ne zamahnu krilima. Albatrosi nisu jedine subantartičke morske ptice. Na južnim se otocima naveliko gnijezde burnice, pingvini, galebovi, vranci, čigre i pomorci itd.

## Razmnožavanje

Naročito je neobično udvaračko kočoperenje albatrosa lutalice, koje je popraćeno nevjerojatno raznolikim kričavim i blobotavim glasanjem te raznovrsnim pozama, a jedna od njih je i potpuno širenje krila. Pare se svake druge godine jer cijeli ciklus, počevši od dolaska roditelja na gnjezdište pa do odlaska ptića, može potrajati 380 dana. Neke se manje vrste ipak pare svake godine.

Tisuće albatrosa  svake se godine vraća, radi parenja, na sjeverni dio otoka Južna Georgia. Na jajetu leže oba roditelja, a mladi ptić se vali nakon otprilike 70 dana. Kako se hrani poluprobavljenom ribom iz roditeljskoga kljuna, ptić brzo raste. Nakon tri mjeseca roditelji ga više ne čuvaju i hrane ga samo povremeno. Zapadnji vjetrovi  u albatroskim krajevima južne polutke glavni su uzrok lutanju tih ptica. Neki albatrosi provode zimu čak više od 12000 km udaljeni od svojih gnjezdišta.

## Vanjske veze
*BirdLife International Kampanja za spašavanje albatrosa  
* Sporazum o očuvanju albatrosa i burnica (ACAP) 
* Albatrosi: Stranica porodice Don Robersona  
* Odabir videa s albatrosima  

## Drugi projekti
Charles Rennie Mackintosh

**Charles Rennie Mackintosh** (Glasgow, 7. jun 1868. - London, 10. decembar 1928.), bio je škotski
arhitekt i dizajner, pionir britanske primjenjene umjetnosti i dizajna..

## Biografija
Charles je rođen kao četvrto od jedanaest djece, pa se odmah nakon kratkog školovanja već sa 16 godina morao zaposliti, kao asistent kod lokalnog arhitekta Johna Hutchinsona.

On je paralelno pohađao večernju nastavu na Glazgovskoj umjetničkoj školi (Glasgow School of Art). Nakon tog je promjenio posao i 1889. pridružio se birou Honeyman i Keppie, u kom je 1904. postao partner.

U suradnji s još tri studenta iz umjetničke škole (Herbert McNair, Frances MacDonal i njenom sestrom Margaret Macdonald) počeo je oblikovati plakate, dekorativne predmete i namještaj. Oni su između 1896. - 1904. počeli kompletno opremati tada 
moderne ugostiteljske objekte - čajane po Glasgowu, a prihvatili su se opremanja i drugih enterijera tih godina.

Ti neortodoksni radovi, čistih linija i svijetli enterijeri, potpuno različiti od dotadašnje mode, skrenuli su pažnju na njega, pa je već do 1890. stekao i 
međunarodni ugled. Njegova grupa postala je slavna kao *The Four*, a sa jednom od članica - Margaret Macdonald se i oženio
1900. Te iste godine je zajedno sa ženom sudjelovao je na izložbi bečke Secesije.

Mackintoshev glavni arhitektonski projekt bila je Glasgow School of Art (Glazgovska umjetnička škola) koju je 
realizirao od 1896. - 1909. On ne samo da je napravio projekt, već ju je i kompletno opremio namještajem. Ta škola postala je obrazac za 
sve druge škole primjenjene umjetnosti koje su se tih godina počele otvarati po Evropi. Jasan i strogo funkcionalan volumen zgrade, čistih linija, velike svijetle prostorije i isto takav pomalo asketski namještaj bez puno dekoracija bili su prvi primjer Art nouveau u Britaniji.

Mackintosh nije uvijek doživljavao uspjeh dva njegova projekta za Međunarodnu izložbu u Glasgowu - 1901. kog je projektirao - 1898. i projekt za *Haus eines Kunstfreundes* iz 1901. nisu mu prošla, ali ga to nije obeshrabrilo.

Tih godina intenzivno radio i realizirao vile Windyhill u selu Kilmacolm (1899.-1901.), Hill House, u Helensburgh / Argyll i Bute (1902.1902.), čajanu Willow u Glasgowu (1904.) i Scotland Street School (1904.-1906.)
Iako svi njegovi radovi imaju još neke tradicionalne karakteristike, oni otkrivaju autora velike inventivnosti i estetske percepcije.

Od 1914. gotovo je prestao raditi bilo što u vezi arhitekture i dizajna i posvetio se slikanju akvarela.
### Djelo i uticaj
Iako nije izveo puno građevina, njegov utjecaj bio je puno veći na ukus čitave Evrope.

Mackintosh je bio gotovo zaboravljen nekoliko dekada u svojoj domovini, krajem 20. vijeka oživljen je interes za njegov rad. Stroga jednostavnost njegovog 
namještaja, odgovara današnjem ukusu, pa se ponovno izrađuju stolice i ostali komadi namještaja po njegovim nacrtima.
Njegova kuća u Glasgowu je obnovljena i otvorena za javnost kao muzej u krajem 1970-ih.
## Izvori

## Vanjske veze

* Charles Rennie Mackintosh Society
* Charles Rennie Mackintosh (na portalu Encyclopædia Britannica)
Rodez

**Rodez** je grad i općina od 47,891 stanovnika> na jugu Francuske u Regiji Oksitanija u Departmanu Aveyron u kom je administrativni centar.

## Geografija

Rodez se nalazi u ušću potoka Auterne u rijeku Aveyron, udaljen 156 km sjeveroistočno od Toulousa.

## Historija

Niknuo je za rimskih vremena kao galski oppidum *Segodunum*, koji je pri kraju Rimskog Carstva (235.-476.) postao *Civitas Rutenorum*.

Nakon Raspada Rimskog Carstva pao je pod vlast Vizigota, nakon tog Franaka, pa čak i Maura, koji su ga napali 725. i razorili staru crkvu.

Teško je prošao i za Stogodišnjeg rata pod Englezima, ali je na njegov život najveći utjecaj imao sukob izmeđugrofova od Rodeza, svjetovnih gospodara i biskupa Rodeza (vjerskih gospodara). Njihova netpeljivost bila je tolika da su podigli bedem između dva dijela kojima su vladali.

U biskupskom dijelu - *Cite*, podignuta je impresivna gotička katedrala (13.-16. vijek), a u svjetovnom - *Bourg*, romanička crkva 
sv. Armanda (12.-16. vijek).

## Privreda

Rodez je do 20. vijeka bio grad tekstilne industrije (vuna), koja je bankrotirala, danas je grad prehrambene, mašinske 
(automobili), avio i drvoprerađivačke industrije.

Pored tog on je administrativno-trgovački centar svog departmana i turistička destinacija.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Rodez''
Laval

**** je grad u Francuskoj u regionu Pays de la Loire, u departmanu Mayenne.

Po podacima iz 2021. godine broj stanovnika u gradu je bio 49 657.
Bobigny

**Bobigny** je grad u Francuskoj u regionu Île-de-France, u departmanu Seine-Saint-Denis.

Po podacima iz 2011. godine broj stanovnika u mestu je bio 47224.

## Demografija

## Reference

## Vanjske veze

* Baza podataka: Insee
Vesoul

**Vesoul** je grad i općina od 14,914 stanovnika i aglomeracija 28,394 stanovnika na istoku Francuske u Deparmanu Haute-Saône.

Pored samog Vesoula u sastavu te aglomeracije su i naselja (općine); Andelarre,  Andelarrot, Chariez, Charmoille, Colombier, Comberjon, Coulevon, Echenoz-la-Méline, Frotey-lès-Vesoul, Montcey, Montigny-lès-Vesoul, Mont-le-Vernois, Navenne, Noidans-lès-Vesoul, Pusey, Pusy Epenoux, Quincey, Vaivre et Montoille i Villeparois

Vesoul je i administrativni centar departmana Haute-Saône i istoimene prefekture.

## Geografija
Smješten je ispod brda “Motte” visokog 384 metra i duž rijeke Durgeon, udaljen oko pedesetak km sjeverno od Besançona.
Na brdu je 1854. podignuta je kapela u zahvalu Bogorodici što je  poštedjela grad od kolere.

Nalazi se na raskršću dviju državnih cesta (RN57 i RN19), i na trasi željezničke pruge Mulhouse - Pariz.

## Historija

Za rimskih vremena na terenu grada nalazio se kastrum.

Prvi put je dokumentiran u 9. vijeku. 
U srednjem vijeku na brdu Motte podignut je zamak koji je tad imao veliku stratešku važnost. U podnožju brda niknule su prve kuće i nastalo naselje, koje je kasnije izraslo u trgovište okruženo bedemom.

Poprilično je stradao u vjerskim ratovima krajem 16. vijeka i za Tridesetogodišnjeg rata u 17. vijeku. Vesoul je nakon tog nekoliko puta mijenjao vlasnike sve do 1678. kad ga je nakon završetka Francusko-holandskog rata i potpisivanja Nijmegenskog mira anektirala Kraljevina Francuska Louisa XIV.

Vesoul je doživio snažnu ekspanziju između 1950-ih - 60-ih, dolaskom vornice automobilskih dijelova *Stellantis* i izgradnjom novih kvartova.

U uspomenu na veze koje je Jacques Brel imao sa gradom u oktobru se održava muzički festival.

## Pobratimski grad

*  Gerlingen, Njemačka od 1964.

## Reference

## Vanjske veze

*''Vesoul'' (službene stranice)
Saint-Malo

**Saint-Malo**  je lučki grad i općina od 47,323 stanovnika, na sjeverozapadu Francuske u Regiji Bretanja u Departmanu Ille-et-Vilaine

## Geografija

Saint-Malo se nalazi na obali La Mancha, prostire se duž desne obale estuarija rijeke Rance, udaljen 235 od km od Bresta.

historijski centar grada leži isturen na granitnom otočiću koji je danas sa kopnom povezan nasipom i avenijom koja koja premošćuje unutarašnju luku.
## Historija

Saint-Malo je dobio ime po * Maclou*  (ili Malou), veškom redovniku koji je u 6. vijeku pobjegao u Bretanju, i naselio se na otočiću On je vjerojatno postao prvi biskup nedalekog Saint-Servana. Otočić nije bio bog zna kako naseljen sve do 8. vijeka, kad su se stanovnici iz okolice bježeći od Normana sklonili i naselili na njemu. Zbog tog je biskupija je prebačena na otočić 1144. i djelovala na njemu sve do 1790. kad je ukinuta.

Veliki impuls za njegov razvoj desio se 1664. kad je postao središte Francuske istočnoindijske kompanije.
Nakon tog je prosperirao tokom 17 i 18. vijeka, zahvaljujući svojim pomorcima, trgovcima i piratima. 
U to vrijeme je ministar financija kralja Louisa XIV Colbert osnovao pomorsku školu koja djeluje do danas.

Za Drugog svjetskog rata oko 3/4 grada je razoreno u Savezničkog bombardiranja. 

Nakon rata jugozapadno od grada u estuariju rijeke Rance, je 1967.izgrađena prva plimna hidroelektrana na svijet]]u, kapaciteta 240 MW, koja je sve do 2011. bila i najveća, 
Od 1994.grad ima Tehnološki institut , koji je dio univerziteta u Rennesa.

## Znamenitosti
Najimpresivnija je Utvrda na sjeveroistočnom uglu bedema, građena je od 14 do 17. vijeka. Ona ima četiri velike okrugle kule, od kojih se u jednoj nalazi muzej posvećen slavnim građanima rođenim u gradu, od kojih su većina bili pomorci, među njima i 16. vijeka Jacques Cartier. 
Znamenitost je i katedrala Saint-Vincent 12.-17. vijek) teško oštećena za Drugog svjetskog rata, ali je do danas obnovljena.

## Privreda

Pored luke iz koje svakodnevo isplovljavaju trajekti za Englesku, Irsku i Kanalske otoke
za privredu Saint-Maloa je danas značajna brodogradnja, mašinogradnja, prehrambena, kemijska industrija i turizam, zbog pješčanih plaža i velike marine.

## Poznati sugrađani
* Jacques Cartier (1491. - 1557., pomorac
* François-René de Chateaubriand (1768. - 1848.), književnik

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Saint-Malo'' (službene stranice) 
* ''Saint-Malo''
Saint-Laurent-du-Maroni

**Saint-Laurent-du-Maroni** je lučki grad od 47,621 stanovnika na sjeverozapadu Francuske Gvajane.
On je i administrativni centar Istoimenog arondismana koji ima 96,757 stan.

## Geografija
Saint Laurent se prostire duž desne (istočne) obale rijeke Rijeke Maroni, pored granice sa Surinamom, preko puta surinamskog grada Albine, udaljen 253 km sjeverozapadno od Cayenna.

I njega zovu *Mali Pariz* zbog pravilnog ortogonalnog rasporeda ulica.

Stanovništvo je konglomerat različitih etničkih grupa, od Kreola, Hindusa, Idijanaca do Haićana, Brazilaca i Surinamaca, koji su izbjegli za Građanskog rata Hindusa 1990-ih.
## Historija
Saint-Laurent je osnovan na početku Francuskog kolonijalizma - 1792, kao kažnjenička kolonija. 
Ona je ubrzo napuštena zbog napoleonskih ratova.
Obnovljena je 1858. zajedno sa manjim garnizonom. Uz nju je niklo naselje sa lukom i lokalnom administracijom, koje je do 1914. izraslo u grad od 5,000 stanovnika 1914.

Gaston Monnerville koji je izabran za poslanika Gvajane 1932. poveo je borbu za zatvaranje kažnjeničke kolonije. Ona je ukinuta dekretom iz juna 1938. i definitivno zatvorena 1946. Umjesto nje nastavio je raditi zatvor do augusta 1953. kad ga je napustila posljednja grupa od 132 zatvorenika.

Današnji Saint-Laurent je grad sa manjim aerodromom (IATA: LDX, ICAO: SOOM) bolnicom, dvije srednje škole i pet fakulteta.
I nadalje je garnizon, u njemu je stacioniran dio 9. puka mornaričke pješadije.

Na mjestu nekadašnje kažnjeničke kolonije je zoološki vrt i park, a zatvor je proglašen zaštićenim spomenikom 

Zahvaljući ponešto i tom postao je turistička destinacija, koju godišnje posjeti 30,000 turista.

## Privreda
Pored luke, jedine dvije firme su pilana i destilerija ruma Saint-Maurice, koja ima i vlastitu plantažu šećerne trske površine146 hektara.

## Tivija
U Saint Laurentu boravio je kao osuđenik Henri Charrière, koji je napisao knjigu o tom iskustvu, ona je poslužila kao scenarij za Film Papillon.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville Saint-Laurent du Maroni''
Bagneux

* Bagneux (Alije)
* Bagneux (Gornja Sena)
* Bagneux (En)
* Bagneux (Endr)
* Bagneux (Marna)
* Bagneux (Mert i Mozel)
Anglet

**** je grad u Francuskoj u regionu Aquitaine, u departmanu Pyrénées-Atlantiques.

Po podacima iz 2010. godine broj stanovnika u mestu je bio 38.032.

## Demografija

## Reference

## Vanjske veze

* Baza podataka: Insee
Villefranche-sur-Saône

**Villefranche-sur-Saône** je grad i općina od 35,913 stanovnika na istoku Francuske u Regiji Auvergne-Rhône-Alpesr u Departmanu Rhône.

## Geografija

Villefranche se nalazi kako mu ime govori (sur-Saône) na rijeci Saôni, udaljen tridesetak km sjeverno od Liona, pa je danas dio njegove aglomeracije.

## Historija
Villefranche je nastao početkom 12. vijeku, kad je tadašnji grof od Beaujea Humbert III, podigao na jugu svoje domene Beaujolais 
utvrdu da parira agresivnim grofovima-nadbiskupima od Liona, koji su već imali utvrdu u dolini Saône-Anse.

On je oko 1140. da bi privuče stanovnike u svoj grad, ponudio brojne privilegije, koje je svojom poveljem potvrdio 1260. njegov nasljednik Guichard IV. Tako je nastao 
slobodni grad, koji je ubrzo preuzeo ulogu prijestolnice Beaujolaisa.

Iz tih vremena ima renesansnu vijećnicu i crkvu Notre-Dame-des-Marais (14.-16. vijek).

Nakon tri opsade u 15 i 16. vijeku, bedemi grada su konačno srušeni početkom 19. vijeka. 
## Privreda i transport
Villefranche-sur-Saône je danas važan centar za trgovinu vinima (beaujolais) i grad razvijene tekstilne, mašinske i kemijske industrije.

Kako se nalazi na trasi autoputa A6 (Autoroute du Soleil), odlično je povezan sa svim važnijim gradovima.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Villefranche-sur-Saône'' (službene stranice) 
* ''Ville de Villefranche-sur-Saône''
Matoury

**Matoury** je drugi po veličini grad u Francuskoj Gvajani od 34,474 stanovnika koji se nalazi na sjeveru zemlje u Arondismanu Cayenne.

## Geografija
Matoury se nalazi 12 km jugozapadno od glavnog grada Cayenna, pa je zapravo samo njegovo predgrađe. 
Prostire se pored estuarija rijeke Cayenne.

Danas je poznat kao mjesto u kom se nalazi *Internacionalni [[aerodrom]] Félix Éboué* (IATA: **CAY**, IATA : **SOCA**).

## Historija
Nakon neuspjele francuske kolonizacije 1643., tu se naselili iz nizozemski Židovi, koji su pobjegli iz Brazila. Kad su Francuzi ponovno kolonizirali Gvajanu podigli su kulu, pa se odtad to naselje zvalo *Tour de l'Île*, sve do 1891. kad mu je dekretom ime promjenjeno u *Matoury*,

Matoury se počeo intenzivnije razvijati, kad je 1927. *Société Sucrière et Agricole de la Guyane* podiglo šećeranu i destileriju ruma (radila je do 1964.)

Vojska Sjedinjenih Američkih Država je za Drugog svjetskog rata izgradila aerodrom *Rochambeau*, kako bi bombarderri mogli preletiti Atlantik i stići do Afrike.

I pored tog je Matoury ostao mali 1952. imao je samo 250 stanovnika.
Francuska je 1949. kupila aerodrom i promijenila mu ime 2012. u Internacionalni aerodrom Félix Éboué.

Pravi impuls za njegov skokoviti rast bila je izgradnja *Gvajanskog svemirskog centra*. Tad je izgrađen prvi most preko rijeke, ceste i ribarska luka *Larivot*, tako da je 1974. imao 1,133 stanovnika.
Nakon tog su podignute raznolike tvornice i brojne firme i grad je narastao do današnje veličine.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Matoury'' (službene stranice)
Kourou

**Kourou** je grad od 24,805 stanovnika na sjeveru Francuske Gvajane u Arondismanu Cayenne.

## Geografija
Kourou se prostire duž lijeve (zapadne) obale Istoimene rijeke, pored njena ušća u Atlanski ocean, udaljen 60 km sjeverozapadno od Cayenna sa kojim je povezan autoputom N° 1.

Danas je poznat kao kozmodrom Gvajanskog svemirskog centra (francuski: *Centre Spatial Guyanais*-akronim CSG) i 
Evropske svemirske agencije.
## Historija

Kourou je u 17. vijeku bio selo domorodačkih Kariba.
Oko 15,000 kolonista iz Francuske i Njemačke se 1660-ih naselilo se u tom selu, nadajući se da je El Dorado. Nakon dvije godine kolonija se raspala, jer su mnogi pomrli od boleština i gladi u tom močvarnom kraju, a preživjeli se vratili u Evropu

Jezuiti su 1714. osnovali misiju da evangeliziraju Indijance, ona je djelovala do 1762. kad je Louis XV raspustio Jezuite, tad su Indijanci otišli u Surinam.

Kourou je od 1854. bio kažnjenička kolonija u njoj je na Đavoljem otok kaznu služio Alfred Dreyfus.
Kolonija je 1947. zatvorena, zatvorske zgrade su srušene, jedini podsjetnik na taj period je Dreyfusov spomenik.

Francuska vlada je 1964. donijela odluku da u Kourou izgradi Svemirski centar koji je postao operativan 1968.
Kourou je izabran u konkurenciji 14 lokaliteta diljem svijeta, jer je pored ekvatora i nema ciklona i potresa.

U vrijeme kad je izabran bio je selo sa dvije ulice, okruženo močvarama. Izgradnja centra i priliv novca iz metropole pretvorili su ga u jedan od najuzornijih gradova u Francuskoj Gvajani. Močvare su isušene i zatrpane,- 1968. podignuta je bolnica, 1989. bazen i stadion, brojne škole, vrtići i aerodrom (ICAO: SOOK) .

Izgradnja centra privukla je brojne radnike iz Surinama, Brazila, Haitia, Perua, Kolumbije, Francuske i italije, pa je samo 18% stanovnika (1999) bilo iz Francuske Gvajane.

Iz lansirnih rampi Svemirskog centra ne lansiraju se samo rakete Ariene, već i ruske Sojuz.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Ville de Kourou'' (službene stranice)
Hovhannes Tumanyan

**Hovhannes Tumanan** (Jermenski: Հովհաննես Թումանյան) (19. februar [OS februara 7] 1869 - 23. mart 1923) je bio jermenski pisac i javna aktivista. On se smatra nacionalnom pesnik Jermenije.

Tumanan pisao pesme, katrenima, balade, romane, basne, kritične i novinarske članke. Njegov rad je uglavnom napisan u realnoj formi, često centriranje na svakodnevni život njegovog vremena. Rođen je u istorijskom selu Dsegh u lori regija, u mladosti Tumanan preselila u Tbilisi, koja je bila centar jermenske kulture pod Ruskog carstva tokom 19. i početkom 20. veka. Uskoro je postao poznat široj jermenskom društvu zbog svojih jednostavnih, ali vrlo poetskih radova .

Mnogi filmovi i animirani filmovi su prilagođeni od Tumanan radova. Dve opere: Anush (1912) bi Armen Tigranian i Almast (1930) od strane Aleksandra Spendiarian, napisani su na osnovu njegovih dela.

## Vanjske veze

* Hovhannes Tumanyan poems 
*  Many of his stories can be found here 
* Translated works
* Full collection of Hovhannes Tumanyan's works in Armenian at EANC e-library
Bitka za Wytyczno

**Bitka za Wytyczno** (poljski *Bitwa pod Wytycznem*) odigrala se 1.10. 1939. kraj sela Wytyczno, okolica Włodawe, Poljska. Sukobljena strane bile su poljske snage koje je vodio general Wilhelm Orlik-Rückemann i sovjetska Crvena armija tijekom invazije Poljske. Nakon bitke za Šack 28.9., poljski zapovjednik je odlučio prijeći rijeku Bug i nastaviti se tamo boriti. Zbog bitaka, poljska jedinica je imala tek oko 3.000 vojnika te im je manjkalo teške opreme i municije, te su bili iscrpljeni. Prilikom bitke sa Crvenom armijom, poljski vojnici su stoga brzo gubili sposobnost te su morali povući se u šumu. Većina ih se pridružila drugim poljskim jedinicama, dok je Orlik-Rückemann preko Litvanije i Švedske pobjegao u Veliku Britaniju.

1989. u Wytycznu je sagrađen spomenik kako bi se odala počast poljskim vojnicima koji su branili državu.

## Vanjske veze
*Sažetak bitaka u gradovima Šack, Włodawa, Nujno, Wytyczno (poljski)
Bitka kod Šacka

**Bitka za Šack** (poljski *Bitwa pod Szackiem*) odigrala se 28.9. 1939. kraj Šacka. Sukobljene strane bile su poljske snage koje je vodio general Wilhelm Orlik-Rückemann i sovjetska Crvena armija tijekom invazije Poljske. Bila je to jedna od najvećih izravnih konfrontacija između poljskih i sovjetskih snaga tijekom invazije Poljske.

U 8 ujutro, sovjetski tenkovi su započeli napad na poljske položaje. Poljske snage nisu otvorile vatru sve dok tenkovi nisu došli vrlo blizu. Kada su tenkovi bili samo 500 metara udaljeni od njih, poljske snage su otvorile vatru i uništile sve tenkove. Tada su krenuli na grad Šack, kojeg su držali sovjetski vojnici. Iznenađeni prepadom, sovjetske snage su iskorijenjene te su se dale u bijeg, ali su ostavili velik dio kamiona, municije i tenkova. Poljaci su zauzeli i središte sovjetskog generalštaba u Štacku.

Nakon dojavi o porazu u Šacku, Crvena armija je hitno pozvala pojačanje i naredila čišćenje terena. Ipak, Orlik-Rückemann je odlučio povlačenje svoje vojske u šumu kako bi se pripremili za drugi napad, bitku za Wytycznu.

## Vanjske veze
*Sažetak bitaka u gradovima Šack, Włodawa, Nujno, Wytyczno (poljski)