Karađoz

**Karađoz** (turski: *Karagöz*, što znači „crno oko“) je oblik kazališta sjena u Turskoj u kojoj su likovi, poznati kao *tasvirs* izrađenih od devine ili volovske kože u obliku ljudi ili stvari, a koje se drže na šipkama ispred izvora svjetla tako da bacaju svoje sjene na zaslonu od pamuka. Lutkama upravlja samo jedan vodeći umjetnik, *Hayali*, a može imati jednog ili više šegrta pomoćnika koji uče zanat i pomažu napraviti *tasvirse* i prate akciju s glazbom. Ove vrsta kazališta je bila veoma popularna u vrijeme Osmanskog carstva i naširoko se izvodila u kavanama, vrtovima i javnim trgovima, pogotovo tokom svetog mjeseca Ramazana, kao i tokom blagdana obrezivanja. Karađoz se danas danas uglavnom izvodi u dvoranama, školama i centrima u većim gradovima gdje još uvijek privlači veliku publiku, iako su uglavnom pojednostavljene za djecu. Ovo tradicionalno kazalište jača osjećaj kulturnog identiteta i povezuje ljude kroz zabavu, zbog čega je upisano na UNESCO-v popis nematerijalne svjetske baštine u Europi 2009. godine. 

## Predstave

Tema kazališnih komada se temelji na kontrastu između dva glavna lika: Karađoz simbolizira nepismenog čovjeka iz naroda, dok Hadživat (tur. *Hacivat*, što je složenica od *Hacı İvaz*, tj. „Ivaz hadžija”) pripada obrazovanoj klasi koja koristi književni i poetski jezik. Karađozova duhovita naivnost uvek pobijedi Hadživatovu učenost, premda svi njegovi poslovni planovi propadnu.

Postoji legenda kako su Karađoz i Hadživat dva zidara koja su radila na izgradnji džamije u Bursi u prvoj polovici 14. stoljeća. Njihovi verbalni dueli su veselili ostale radnike, ali su usporavali rad. Zbog toga su pogubljeni, ali su ovjekovječeni u narodnim pričama.

Predstava započinje s projekcijom uvodnog lika koji predstavlja prizor i daje nagovijestiti temu drame, prije nego što nestane s prodornim zvukom zviždaljke ustupajući glavnoj izvedbi koja može uključivati pjevanje, glazbu tamburina, poeziju, mitove, jezične dosjetke i zagonetke. Predstave obiluju igrama riječi i imitacijama regionalnih naglasaka.

Kazališne predstave o Karađozu i Hadživatu tipično imaju 4 dijela. U prvom (*Mukaddime*) Hadživat poziva svoga prijatelja Karađoza, koji se na kraju pojavljuje. Drugi dio (*Muhavere*) je dijalog među njima, dok se u trećem dijelu (*Fasil*) stvara zaplet. Najzad, u četvrtom dijelu (*Bitiş*), dolazi do kratke prepirke između Karađoza i Hadživata koja redovito završava tako što Hadživat viče na Karađoza da je sve upropastio, tj. „doveo do krajnjeg zastora”. Karađoz odgovara frazom: „Neka mi bude oprošteno“.

Pored glavnih likova, Karađoza i Hacivata, može se naći i niz drugih likova, kao što su kabaretska pjevačica *Kantocu* i iluzionist-akrobat *Hokkabaz*, ali i pijanica, ovisnik o opijumu, ekscentrični patuljak, škrtac, namiguša i drugi. Pojavljuju se i stranci u tipiziranim ulogama: crna sluškinja, albanski stražar, grčki doktor, židovski zlatar, i dr.

Ova vrsta kazališta je postala popularna među Armencima, Albancima, Arapima, ali i u Grčkoj pod imenom *Karađozis*.

## Izvori

* Cevdet Kudret, *Karagöz*, İstanbul: Yapı Kredi Yayınları 119., Sanat, 2111., 2004.  

## Vanjske veze

* Traditional Turkish Shadow Theatre Karagoz