Masakr u zatvoru Dubrava

**Masakr u zatvoru Dubrava** () je naziv za masovno ubistvo albanskih zatvorenika u zatvoru Dubrava na Kosovu koje se dogodilo za vreme NATO bombardiranja SRJ 1999.

Ovaj zločin se sastoji od nekoliko uzastopnih događaja u kojima je preko stotinu zatvorenika izgubilo život. Prvo je NATO u dva navrata bombardovao zatvorski kompleks, zbog navodnog prisustva vojnih aktivnosti, usled čega je bilo civilnih žrtava zatvorenicima i stražarima. U prvom udaru 19. maja 1999. prijavljena je pogibija tri zatvorenika i jednog stražara. U drugom udaru 21. maja poginulo je oko 19 zatvorenika.

Nakon toga, prema brojnim izveštajima i svedočanstvima, srpske vlasti su ubile veliki broj albanskih zatvorenika (između 70 i 100) i ranile još mnogo njih. Prema tvrdnjama preživelih, zatvorske vlasti su 22. maja naredile da se oko 1.000 zatvorenika postroji u zatvorskom dvorištu. Nakon nekoliko minuta, pucali su na njih i bacali bombe sa zidina zatvora i osmatračnica, ubivši tom prilikom najmanje sedamdeset ljudi. Tokom sledeća dvadeset četiri sata, čuvari zatvora, specijalna policija i, verovatno, paramilitarci, su lovili zatvorenike koji su se skrivali u zatvorskim zgradama, podrumima i kanalizaciji, ubivši još najmanje dvanaest ljudi.

NATO je priznao da je bombardovao zatvor, ali nikada nije priznao svoju vezu sa civilnim žrtvama. Srpske vlasti su takođe odbijale svaku vezu sa žrtvama, tvrdeći da su bombe NATO-a ubile 95 zatvorenika i ranile 196. Još uvek nije potpuno jasno koliko je tačno zatvorenika ubijeno bombama NATO-a, a koliko ih je nakon toga ubijeno od ruke stražara i policijskih snaga niti u kojoj meri su albanski zatvorenici pokušavali da beže ili pruže otpor.

## Zatvor Dubrava

Kazneno-popravni dom Istok, poznat kao zatvor Dubrava, je najveća kaznena ustanova na Kosovu i jedan od najvećih zatvora u Evropi. Nalazi se nekoliko kilometara istočno od Istoka, blizu granice s Crnom Gorom. Godine 1999. sastojao se od tri paviljona kapaciteta više od hiljadu zatvorenika. Ovaj zidom ograđeni kompleks imao je dom kulture, sportsku halu, zdravstveni centar i hotel za posetioce zatvorenika.

Strogo čuvani zatvor u Dubravi dugo je bio predmetom brige zbog nepoštovanja ljudskih prava. U početku sagrađen da primi samo već osuđene zatvorenike, u to vreme sukoba na Kosovu je bio korišćen i za zatvorenike u istražnom postupku, odnosno za stotine kosovskih Albanaca osumnjičenih za terorizam. Verovalo se da pored odraslih zatvorenika tamo drže i neke maloletnike (ispod 18 godina starosti), pošto nije bilo drugih raspoloživih ustanova.

Tokom kosovskog rata 1998. i početkom 1999. godine bilo je pouzdanih informacija o mučenju i zlostavljanju u zatvoru Dubrava, što je bio slučaj i sa svim ostalim kaznenim ustanovama na Kosovu. Prema izveštaju OEBS-a, najmanje četiri muška zatvorenika umrla su od posledica batinanja u Dubravi između oktobra 1998. i marta 1999. Zatvorenici su se preko advokata i članova porodica žalili na zlostavljanje i torturu od strane zatvorskog osoblja. Prijavljivane su razne povrede, od polomljenih kostiju do povređenih bubrega. Članovi porodica zatvorenika i advokati i iz Peći angažovani u oblasti ljudskih prava su tvrdili da se zatvorenici tamo redovno zlostavljaju. Kosovska verifikaciona misija (KVM) je pokušavala da dobije pristup u ovu ustanovu, ali zatvorske vlasti to nikada nisu dozvolile. Pravo na posetu je uskraćivano i braniocima i porodicama zatvorenika.

Kosovskoj verifikacionoj misiji je prijavljeno više slučajeva kada advokatima odbrane nije bio dozvoljen pristup njihovim klijentima u Dubravi. Više predstavki je podneseno sudu i nadležnim instancama, ali najviše što se odatle moglo dobiti bilo je prilično nejasno izvinjenje. KVM nikada nije dobila zadovoljavajuću informaciju o zatvoru u Dubravi.

Zatvorske i sudske vlasti su izjavljivale kako mnogi zatvorenici žive u boljim uslovima u zatvoru, nego kod kuće u svojim selima.

Početkom NATO bombardovanja SRJ 24. marta 1999. godine, u zatvoru bilo između 900 i 1.100 zatvorenika, među kojima i tridesetak Srba. Zatvorske vlasti su tvrdile da su mnogi albanski zatvorenici u Dubravi bili pripadnici OVK i da je među njima bilo najmanje jedanaest komandanata. HRW je potvrdio da je među zatvorenicima bilo članova OVK. Pored njih, u zatvoru se nalazio i veliki broj političkih zatvorenika. Od ukupno 46 političkih zatvorenika na Kosovu, 41 se nalazilo u zatvoru u Istoku. U zatvoru Dubrava se nalazio i istaknuti kosovski politički zatvorenik profesor Ukšin Hoti.

Nakon početka NATO intervencije tretman zatvorenika se drastično pogoršao. Više svedoka navodi da su stražari nakon početka bombardovanja počeli da tuku zatvorenike svaki dan.

Prema tvrdnjama bivših zatvorenika, vojne i policijske snage su bile smeštene u neposrednoj blizini zatvora.

## Bombardovanje zatvora

Avioni NATO-a su prvi put bombardovali zatvor u Dubravi 19. maja ujutro, bez upozorenja. Prema izveštajima, četiri bombe su pale na zatvor, dve su pogodile paviljon C, jedna susedni paviljon, a četvrta zgradu uprave zatvora. Prema izjavi ministarstva inostranih poslova SRJ, bombe su usmrtile dva zatvorenika i jednog stražara. Prema izjavama svedoka, četiri ili pet zatvorenika je poginulo u paviljonima B i C, a neke su pogodili šrapneli dok su trčali u zatvorsko dvorište.

Jedan od bivših zatvorenika opisuje situaciju na sledeći način:

Zatvorenici su se okupili u dvorištu i pokušali da kontaktiraju s avionima NATO-a koji su leteli iznad tako što su dugim neonskim sijalicama ispisali reč “U POMOĆ”. Zatvorenici su proveli naredne dve noći spavajući napolju, ali unutar zatvorskih zidina.

21. maja su zatvorski stražari naredili zatvorenicima da se postroje u dvorištu. Međutim, dok su se okupljali, počeo je drugi talas bombardovanja NATO-a. B. K. je rekao istraživačima HRW-a:

21. maja zatvor Dubrava su posetili strani novinari koje su srpske vlasti pozvale da vide posledice bombardovanja od 19. maja. Novinari koji su posetili zatvor neposredno posle drugog bombardovanja, izvestili su da su videli između deset i dvadeset leševa. Pol Votson iz lista Los Angeles Times, opisuje stanje u Dubravi tog dana:

U vesti novinske agencije Associated Press o bombardovanju 21. maja je potvrđeno da su novinari “videli sedam krvavih leševa, pokrivenih ćebadima u travnatom dvorištu zatvora, zgrade izrešetane šrapnelima, kao i nervozne stražare s automatskim oružjem koji su pokušavali da zadrže zatvorenike na odstojanju.” 

Kao i u slučaju prethodnog napada, NATO je vazdušne napade u Istoku pravdao time što su meta bili vojni ciljevi u blizini zatvora. Glasnogovornik NATO-a Džejmi Šej je izjavio da su snage NATO-a napale kasarnu u Istoku koju VJ i specijalne jedinice MUP-a koriste kao zborno mesto u operacijama protiv OVK i kosovskih civila. On je rekao da je gađan veći vojni objekat, čiji je zatvor deo. Novinari koji su posetili zatvor nisu pronašli tragove vojnih vozila ili opreme među ruševinama, “iako je bilo teško utvrditi šta se tu nalazilo tokom ranijih napada”. Prema tvrdnjama zatvorenika, sistem za protivvazdušnu odbranu se nalazio blizu zatvora.

Istog dana, 21. maja, novinska agencija Beta javlja da je najmanje deset osoba poginulo je u bombardiranju zatvora, ali da broj nastradalih sigurno nije konačan. Iste večeri, 21. maja, državna agencija Tanjug je javila da je najmanje 19 zatvorenika poginulo a deset ranjeno u drugom napadu, uključujući i zamenika upravnika, Nedžmedina Kalicanaja. Narednog dana, Tanjug je ponovio da je devetnaest zatvorenika i stražara poginulo, a da ih je više od deset ranjeno. Međutim, u drugoj vesti Tanjuga, objavljenoj istog dana 22. maja, tvrdi se da su “poginule desetine zatvorenika i stražara”.

## Masakr zatvorenika

Ubrzo nakon drugog NATO udara, do OEBS-a je stigla informacija da su srpske snage ubile oko 100 zatvorenika, što OEBS u vreme pisanja izveštaja nije stigao da potvrdi. S obzirom na to da su preživeli albanski zatvorenici prebačeni u zatvore u Srbiji, tek nakon rata su se pojavili pouzdaniji izveštaji o ubistvima. Istraživači Human Rights Watch-a su razgovarali odvojeno s dvojicom preživelih, koji su prisustvovali ubijanju. Njihove priče se poklapaju sa ostalim svedočenjima preživelih koja su se pojavila u srpskoj, albanskoj i međunarodnoj štampi.

Prema iskazima svih svedoka, 22. maja, dan posle drugog talasa bombardovanja, zatvorski stražari su naredili svim zatvorenicima da se okupe u glavnom dvorištu zatvora. Jedan od preživelih svedoči šta se dalje desilo:

Drugi preživeli je ispričao sličnu priču:

Nakon toga je nastao haos, zatvorenici su trčali da se sklone u okolne zgrade zatvora, podrume ili zatvorski kanalizacioni sistem.

Preživeli zatvorenici su se posakrivali u raznim zgradama unutar zatvorskog kompleksa. Neki od njih su se zabarikadirali. Te večeri je grupa specijalne policije ili paravojske ušla u zatvor i pokušala da ponovo uspostavi kontrolu. Napad je trajao oko dvadeset minuta, i tokom njega su bacali ručne bombe u školsku zgradu i, prema izjavama, ubili bar dvoje ljudi. Jedan od bivših zatvorenika priča o tim događajima:

Zatvorenici su ostali skriveni tokom noći, neki od njih pripremajući odbranu improvizovanim oružjem napravljenim od polomljenog nameštaja ili baštenskog alata. Sledećeg jutra, oko šest sati, je grupa specijalaca ponovo ušla u zatvor. Jedan od preživelih je rekao je istraživačima HRW-a:

Naser Husaj, zatvorenik iz Dubrave koji je svoju priču ispričao listu New York Times, rekao je da je proveo noć skrivajući se sa grupom zatvorenika u vešernici ispod kantine. On kaže da je policija napala zgradu ujutro s ručnim minobacačima i pucali su kroz prozore pravo u podrum. Novinarka lista New York Times Karlota Gal je s Husajem obišla to mesto 7. decembra, i videla da je “zeleni linoleum na podu još bio lepljiv od krvi”.

Ujutro 23. maja snage bezbednosti povratile su delimičnu kontrolu nad zatvorom i dale zatvorenicima ultimatum da izađu iz svojih skrovišta u roku od petnaest minuta. Nemajući izbora, zatvorenici su izašli a snage bezbednosti su ih zatim okupile u zatvorskoj sportskoj sali, koja je još uvek bila neoštećena. Svedoci kažu da su tada bili prisutni vojnici Vojske Jugoslavije koji su bili blaži prema preživelim zatvorenicima, i davali su im cigarete. Ranjenike su odveli kamionom, dok su ostale zatvorenike transportovali s približno deset autobusa u zatvor u Lipljanu. Bivši zatvorenici tvrde da su ih u Lipljanu tukli i da su novopristigli zatvorenici morali da prođu između dva kordona policije koja ih je udarala pendrecima i metalnim šipkama dok su prolazili.

Srpske vlasti su 24. maja ponovo pozvale strane novinare u zatvor Dubrava, pokazujući im leševe zatvorenika i tvrdeći da su svi oni poginuli od NATO bombi. Izveštavajući za BBC, Džeki Roulend (Jacky Rowland) je bila začuđena da se tri dana nakon prvog obilaska novinara broj mrtvih popeo na četrdeset i četiri. Stanje u kom su se nalazili leševi zatvorenika nije bilo u skladu s tvrdnjom vlasti da su oni poginuli od bombardovanja:

Još jedan ratni reporter koji je posetio zatvor toga dana, Daniel Vilijams iz lista Washington Post, takođe je doveo u pitanje vladinu verziju događaja:

Human Rights Watch zaključuje da konzistentnost raznih svedoka, s preciznim pojedinostima o vremenu i mestima, ne ostavlja mesta sumnji da su srpske vladine snage namerno i bespotrebno ubile veliki broj, verovatno preko sedamdeset, Albanaca u ovom zatvoru, i ranile još mnogo njih.

## Broj žrtava

Ne zna se tačno koliko zatvorenika iz Dubrave je poginulo u dva vazdušna napada NATO-a, a koji je broj onih koje su ubili stražari i specijalci. Prve službene informacije su glasile da je u NATO napadu od 21. maja u zatvoru Dubrava ubijeno devetnaest ljudi. U izveštajima jugoslovenske vlade četiri dana kasnije broj poginulih naglo raste. U izveštaju Tanjuga od 25. maja 1999. kaže se da je:

Vladan Bojić, istražni sudija u pećkom Okružnom sudu, je 25. maja izjavio da je 96 leševa izvučeno ispod ruševina i da je 40 ranjenika u kritičnom stanju. On zaključuje:

i najavljuje da će sud početi da istražuje zločin. Jugoslovenska vlada 29. maja izjavljuje da se “broj žrtava u kaznenopopravnoj instituciji u Istoku povećava. Od 196 ranjenih u vandalskom bombardovanju ove institucije umrle su još tri osobe, a još sedam je izvučeno ispod ruševina, dok se potraga za stradalima nastavlja.” 30. maja Tanjug izveštava da je pronađeno još sedam leševa, čime je ukupan broj žrtava porastao na 93. Konačni podaci koje je dala jugoslovenska vlada u julu glase da su bombe NATO-a ubile 95 i ranile 196 zatvorenika.

Tokom potonjih suđenja u Hagu, i tužilaštvo i odbrana su se složili da je preko stotinu albanskih zatvorenika poginulo u Dubravi, ali je ostala nesuglasica oko načina na koji su umrli.

## Posle rata

Novinar Daniel Williams je posetio Dubravu ponovo 12. juna, nakon što su NATO trupe ušle na Kosovo. Napisao je:

Reporterka lista New York Times, Karlota Gol, koja je s bivšim zatvorenikom Naserom Husajem posetila zatvor 7. novembra 1999, videla je dokaze koji ukazuju na to da je mnogo ljudi poginulo u zatvorskim zgradama i podrumima. Napisala je:

Po okončanju rata, svi albanski zatvoreni sa Kosova su prebačeni u druge zatvore u Srbiji, kao što su Sremska Mitrovica, Niš, Prokuplje ili Požarevac. Prema podacima beogradskog Fonda za humanitarno pravo, od oktobra 1999, ranjeni zatvorenici iz Dubrave bili su u zatvorima u Sremskoj Mitrovici, Zabeli i Nišu. Mnogi preživeli iz Dubrave su pušteni na slobodu do sredine 2000. godine. U septembru 2000, sedamdeset devetoro ih je štrajkovalo glađu ispred zatvora Dubrava da daju podršku albanskim zatvorenicima koji su još uvek bili u zatvorima po Srbiji. U aprilu 2001. u zatvorima u Srbiji bilo je i dalje najmanje 70 kosovskih Albanaca, među njima i neki koji su preživeli masakr u Dubravi.

## Ekshumacije

Veruje se da su ubijeni zatvorenici sahranjeni u masovnoj grobnici kod sela Rakoš, blizu zatvora Dubrava. Na tom groblju se nalazi devedeset sedam grobova sa oznakama NN i KND. “NN” znači da je ime nepoznato, a “KND” je skraćenica za Kazneno-popravni dom. Španski tim za sudsku medicinu 13. avgusta 1999 počeo je ekshumaciju grobova. 10. novembra 1999, glavni tužilac Tribunala Karla del Ponte rekla je da je u Rakošu pronađeno devedeset sedam leševa. Pravni savetnik Međunarodnog krivičnog suda bivšu Jugoslaviju Karl Kenig tvrdio je da su leševi izgleda tamo bili od 26. ili 27. maja.

## Počinioci zločina

Ostaje nejasno ko je zapovedao u vreme kad su se desila ubistva u zatvoru u Dubravi. Tadašnji ministar pravde Dragoljub Janković tvrdio je da “njegovi ljudi” nisu bili nadležni u Dubravi između 19. i 20. maja. On kaže da “ne zna šta se dešavalo za vreme bombardovanja”, i nagoveštava da, “ako su se bilo kakva zverstva dogodila, počinili su ih drugi – specijalci, paravojska – koji su odgovorni za to”. Novinar Pol Votson, koji je posetio Dubravu 19. i 21. maja, citira u svom članku Aleksandra Rakočevića, za koga kaže da je upravnik. Bivši zatvorenici su rekli istraživačima HRW-a da je upravnik zatvora, poznat kao “Miki”, bio tamnoputi čovek koji je perfektno govorio albanski. Prema svedočenju, zamenik upravnika bio je “Ace”, i on je bio taj koji je 22. maja, navodno, naredio da se puca na okupljene zatvorenike. Prema zvaničnim srpskim izvorima, upravnik KPD "Dubrava" je u vreme NATO udara bio Aleksandar Rakočević.

Nepotvrđeni izveštaji navode da je zloglasna Jedinica za specijalne operacije (JSO) za vreme NATO napada bila smeštena u zatvoru Dubrava. Prema svedočenjima zatvorenika, stražari su oslobodili i naoružali nekoliko srpskih zatvorenika posle prvog napada NATO-a 19. maja. Neki od njih su takođe učestvovali u napadima na Albance.

Human Rights Watch zaključuje da NATO nije primenio odgovarajuće mere predostrožnosti tokom ovih vazdušnih akcija i stoga se mora smatrati odgovornim za civilne žrtve koje su direktna posledica ovih napada. Ali, jugoslovenske snage se moraju smatrati u potpunosti odgovornim za sve zatvorenike ubijene protivpravno, neko vreme posle napada NATO-a.

## Suđenja

Kasnije je Međunarodni krivični sud za bivšu Jugoslaviju, na osnovu izjava nekoliko svedoka, ubistva zatvorenika okarakterisao kao ratni zločin, odnosno odgovornost za njihovu smrt pripisao srpskim stražarima:

Nakon toga su, navodi se u optužnici, bombama i hicima ubijani pritvorenici koji su preživeli i pokušali da se sakriju u šahtovima i podrumima. Procenjuje se da su pri tome srpski stražari ubili preko 70 albanskih zatvorenika.

Koristeći izvještaj SUP-a Peć, Milošević je nastojao dokazati da su svi zatvorenici u KPZ Dubrava poginuli od NATO bombi te pobiti optužbe da su policajci, nakon zračnih napada NATO, ubili više od stotinu zatvorenika. Miloševiću je tada predočen službeni policijski dokument koji je upravnik zatvora Aleksandar Rakočević uputio Ministarstvu pravde u Beogradu, u kojem između ostalog stoji sledeće:

Kao dokazni predmet je pušten video snimak koji je načinio danski sudsko-medicinski tim, avgusta 1999. Prvo se na snimku iz vazduha vidi koji su objekti pogođeni bombama. Zatim se na snimku iznutra vide rupe na podu i oštećenja
na zidu, koja izgledaju kao šrapnel od ručne bombe. Takođe je priložena fotografija koju je snimio tim danskih kriminalista u avgustu 1999, na kojoj se vidi da na mestu gde su nađeni zatvorenici nema kratera avionskih bombi, već tragova puščane vatre na tlu.

Milošević je odbijao sve dokaze, osim službenog uviđaja srpske policije, izjavljujući da forenzički tragovi od avgusta nemaju nikakav značaj, jer je u međuvremenu mogao da ih napravi bilo ko. Tužilac Džefri Najs je konstatovao da ni jedan zatvorenik srpske nacionalnosti iz zatvora Dubrava nije poginuo jer su bili odvojeni i izneo je svoj zaključak da je postojao "ciničan plan da se ubiju svi albanski zatvorenici u tom zatvoru, a da se onda za to okrivi bombardovanje NATO".

11. jula 2006. godine Pretresno vijeće je odlučilo - do daljnjeg - da dokaze u vezi sa slučajima u Račku, Padalištu i zatvoru u Dubravi ne treba izvoditi da bi se “pospješila ekspeditivnost postupka”. Veće je ukazalo da ubistva u tim mestima, za razliku od ostalih mesta zločina navedenih u optužnici, nisu povezana sa deportacijama i prisilnim premeštanjem stanovništva i ne potpadaju pod "prirodu" tužiočevog slučaja. U istoj odluci Vijeće je zaključilo da “Odluku nipošto ne bi trebalo shvatiti kao zaključak … da su događaji na navedene tri lokacije manje značajni ili da uopšte nisu reprezentativni u odnosu na tužiočevu tezu protiv optuženih”.

## Izvori

## Povezano
* Kosovski rat 
* NATO bombardovanje SRJ
* Ratni zločini u Kosovskom ratu

## Vanjske veze
* Masakr u zatvoru Dubrava 
* Milica Jovanović, Dubrava (1) – Rat u zatvoru
* Milica Jovanović, Dubrava (2) – Strategija odmazde
* Zatvor Dubrava – mesto državnog masakra
* TKO JE UBIO ZATVORENIKE U DUBRAVI
* Novinarka BBC-a potvrdila da zatvorenici iz zatvora Dubrava nisu poginuli od bombardiranja (28/8/02)
* Intervju s Jacky Rowland u časopisu Nacional (2002) 
* Slike masakra u zatvoru Dubrava (sadrže uznemirujuće prizore)