open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Somerville koledž (Oxford)

**Somerville koledž** () je jedan od najpoznatijih koledža koji zajedno čine Univerzitet u Oksfordu. Koledž ima odličnu reputaciju i izvanredno zadovoljstvo studenata. Somerville je osnovan 1879 godine. Ima jednu od najvećih biblioteka u Oksfordu i veoma liberalnu i prijateljsku atmosferu. Margaret Thatcher je vjerovatno najpoznatiji bivši student Somerville koledža. Ostali alumni su Indira Gandhi, Dorothy Hodgkin, Iris Murdoch, Vera Brittain, Dorothy L. Sayers, Mary Midgley, Kathleen Kenyon i A. S. Byatt.

## Kampus

Image:Somerville_College,_Oxford_-_Library1.JPG|Perpustakaan
Image:Somerville_College.jpg|Hall
Image:Somerville_College_Oxford,_Park.jpg|Park
Image:Somerville College, Oxford UK - Darbishire quad.png|Darbishire


## Vanjske veze
* Somerville koledž
Grandson

**Grandson** je gradić i općina od 3280 stanovnika u kantonu Vaud na zapadu Švicarske.

## Geografija
Grandson leži na jugozapadnoj obali Neuchatelskog jezera.

## Historija
Zamak Grandson uz koji je izniklo naselje datira od 11. vijeka, a možda je i stariji. Grandson je postao slavan po bitci koja se vodila 2. marta 1476. između snaga Švicarske konfederacije i Burgundskog Vojvodstva, a pobjedu su odnjeli Švicarci i osvojili velik plijen. Kraj je 1554. zahvatila reformacija, pa je crkvena imovina podjeljena između Fribourga, Berna i Grandsona.

## Privreda
Stanovnici se uglavnom bave poljoprivredom i stočarstvom, naročito vinogradarstvom i uzgojem duhana.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Commune Grandson'' (službene stranice)
Juliana Donald

**Juliana Donald** (1. januar 1964 -) je amerićka filmska i televizijska glumica, najpoznatija po ulozi Jenny u filmu *[[The Muppets Take Manhattan]]*.

## Filmografija
**One More Round* (2005)
**[[A Civil Action]]* (1998)
**[[Babel II]]* (1995)
**[[Midnight Man (1995 film)|Midnight Man]]* (1995)
**[[Dirty Pair|Dirty Pair the Movie: Project Eden]]* (1994)
**[[The Castle of Cagliostro]]* (1992)
**[[Brain Donors]]* (1992)
**[[Dragnet (1987 film)|Dragnet]]* (1987)
**[[The Purple Rose of Cairo]]* (1985)
**[[The Muppets Take Manhattan]]* (1984)

## Izvori


## Vanjske veze
*
Bitka kod Grandsona

**Bitka kod Grandsona** vodila se 2. mart 1476. između snaga Švicarske konfederacije i Burgundskog Vojvodstva. Pobjedu su odnjeli Švicarci i osvojili velik plijen.

## Historija
Nakon smrti Guillauma 1475. godine, posljednjeg oranskog vlasnika zamka u Grandsonu, švicarske trupe iz Berna silom su ga zauzele. To je bila jedna od nekoliko akcija u nizu poduzetih radi odmazde zbog burgunsko-austrijskog napredovanja u Alsacu.

Charles Smjeli, koji je u januaru 1476. zauzeo grad Nancy, pokrenuo je svoju vojsku prema Grandsonu. Naselje je lako zauzeo, pa je počeo opsjedati zamak i razarati njegove bedeme teškom artiljerijskom paljbom. Zbunjeni švicarski branitelji koji su izgubili nadu da će im stići pomoć i predali su se. U jutro 28. februara nešto više od 400 preživjelih branitelja je obješeno.

Pomoć od nekih 20.000 ljudi ipak se probijala kroz šume na sjevernoj obali Neuchatelskog jezera. Dvije konfederalne predhodnice izbile su iz šume pred burgunsku konjicu i artiljeriju. Iako znatno slabiji, prihvatili su borbu, a Charles je svojim vojnicima naredio da se malo povuku prema ravnici, s ciljem da ih lakše dotuče. U taj čas je iz šume nagrnula glavnina švicarskih snaga i pomeli su Burgunđane koji su se dali u bijeg. Na bojnom polju ostalo je ležati 300 poginulih Burgunđana i oko 200 Švicaraca.

Stara Švicarska Konfederacija je zahvaljujući pobjedama kod Grandsona i Morata skršila ambicije Charlesa Smjelog i potpuno promijenila političku kartu Evrope. Nakon te bitke je i Fribourg uključen u Švicarsku Konfederaciju, pa je od tada zajednički sa Bernom sve do 1798. upravljao zamkom u Grandsonu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''The Battle of Grandson''
Ljudska sigurnost

**Ljudska sigurnost** je relativno novi pristup u sigurnosnim studijima i praksi koja kritički preispituje neke od tradicionalnih principa nacionalne sigurnosti. Zagovornici ljudske sigurnosti tvrde kako sigurnost treba da se ostvaruje na nivou čoveka kao individue, a ne na nacionalnom nivou. Kao pristup koji je usredsređen na čoveka ljudska sigurnost podrazumeva interdisciplinarni pristup sigurnosti i uključuje studije ekonomskog i društvenog razvoja, međunarodnih odnosa, strateških studija i ljudskih prava. Izveštaj Programa Ujedinjenih nacija za razvoj iz 1994. smatra se jednom od temeljih publikacija u domenu ljudske sigurnosti. Dokument navodi kako je "sloboda od oskudice" i "sloboda od straha" za sve najbolji put za rešavanje problema globalne nesigurnosti.

Kritičari koncepta ljudske sigurnosti zameraju mu (namernu) neodređenost što omogućuje da se koncept zloupotrebljava za ostvarivanje specifičnih ciljeva zagovornika.

## Povezano
*Red i zakon
Sarnersko jezero

**Sarnersko jezero** (njemački: *Sarnersee*, francuski: *Lac de Sarnen*) je dvadeseto po veličini jezero u Švicarskoj.

## Hidrografija

Ono leži na nadmorskoj visini od 469 metara, i ima površinu od 8 km².

Proteže se po Kantonu Obwalden, na njegovoj sjevernoj obali leži grad Sarnen.

Još krajem posljednjeg ledenog doba, Sarnersko jezero bilo je povezano sa susjednim Lucernskim jezerom, u dolini koju su formirali glečeri. Vremenom su aluvijalni nanosi stvorili velike delte, pa se tako Sarnersko jezero razdvojilo od Lucernskog.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Lake Sarner''
Bitka kod Thouarsa (1793)

**Bitka kod Thouarsa** se odigrala 5. maja 1793. godine na zapadu Franuske za vrijeme Vandejskog rata između snaga kontrarevolucionarnih pobunjenika Katoličke i kraljevske vojske na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo kada su pobunjenici napali utvrđeni grad Thouars koji je branio republikanski garnizon pod zapovjedništvom Pierrea Quétineaua. Pobunjenici su bili relativno slabo naoružani i obučeni, ali su uživali uvjerljivu brojčanu nadmoć. Republikanci su ih pokušali zaustaviti na mostu preko rijeke Vrine, a za koga su se šest sati vodile žestoke borbe. Na kraju je pobunjenički vođa Louis de Lescure sam krenuo u juriš preko mosta, potakavši druge pobunjenike da ga prate i tako slome otpor branitelja koji su povukli iza zidina grada. Nakon što su se pobunjenici uspjeli probiti u grad, Quetineau je kapitulirao. Pobjednički pobunjenici su pristali zarobljenike pustiti pod uvjetom da se više ne bore u Vandeji; kako bi bili sigurni da će poštovati zadanu riječ, odnosno mogli prepoznati ako to ne učine, sve su ih ošišali.

## Vanjske veze
* Bataille de Thouars
Mliječna industrija

**Mliječna industrija**  ili **mljekarstvo** je jedna od grana prehrambene industrije, koja se bavi proizvodnjom, distribucijim i prodajom mlijeka i mliječnih proizvoda, sira, jogurta, maslaca i svih drugih artikala dobijenih od njega.

Mliječnim proizvodima se smatraju svi proizvodi koji se dobijaju od mlijeka (kravljeg, ovčjeg, kozjeg, bivoljeg, kobiljeg i jakova) i (ili) oni dobijeni od njihovih mješavina, ukoliko sadrže više od 50% mlijeka ili nekog drugoga mliječnog proizvoda.

## Karakteristike
Bazni proizvodni procesi u mljekarstvu su homogenizacija, pasterizacija i sterilizacija.

Homogenizacijom se smanjuje i ujednačava veličina masnih kapljica (globula), koja se u sirovom mlijeku kreće između 1 i 10 μm, na veličinu od 0,5 do 1 μm. Ona sprječava izdvajanje masti na površinu i poboljšava konzistenciju i okus mliječnih proizvoda.

Pasterizacija je metoda zagrijavanja mlijeka na temperature niže od 100 °C radi eliminacije svih patogenih i velikoga dijela ostalih mikroorganizama kojih ima u mlijeku te čuvanja svih prirodnih karakteristika sirovog mlijeka.

Sterilizacija je postupak kratkog zagrijavanja mlijeka na temperature više od 100 °C, a radi se da se produži rok trajanja proizvoda. Za razliku od pasterizacije, sterilizacija smanjuje kvalitet pojedinih prirodnih sastojaka i prerađivačke karakteristike mlijeka.

## Historija
Mljekarstvo je jedna od najstarijih industrija čija se geneza može pratiti još od neolita. Metode prerade i distribucije su se poboljšavale, da bi se došlo do današnjih relativno sigurnih po zdravlje, iako su u suštini ostale iste.

I pored visokog rasta mliječne industrije u Južnoj Americi i Novom Zelandu, Evropa je i dalje najveći izvoznik mliječnih proizvoda u svijetu, čak i kad se iz tog izuzme trgovina unutar same Evropske Unije. Prema Organizaciji za prehranu i poljoprivredu, potrošnja mlijeka u razvijenim zemljama je relativno stabilna. U EU je potrošnja mlijeka po glavi stanovnika 1990. iznosila je 363 litre, a 2007. 382 litara, dok je u Sjedinjenim Američkim Državama u istom periodu potrošnja po stanovniku iznosila 274 l. i 295 li..

Kompanije koje se bave tim poslom - mljekare postaju sve veće, a njihovi profiti sve veći.

Po mišljenju Evropskog ekonomskog i socijalnog komiteta iz 2010 samo se oko 8% svjetske mliječne proizvodnje trguje na svjetskom tržištu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Dairy product''
Akt o posredništvu

**Akt o posredništvu** (francuski: *Acte de médiation*) je zakon kojim je tadašnji prvi konzul Francuske Republike Napoleon Bonaparte 19. februara 1803. formirao Švicarsku kao konfederaciju od 19 kantona.

## Historija i karakteristike

Ustav Švicarske konfederacije iz 1789. bazirao se na nekoliko ugovora koji su definirali obaveze subjekata konfederacije, od orginalnog ugovora sklopljenog na livadi Rütli 1291. do dopuna izvršenih kod Sempacha (1393), Stansa (1481) i Aaraua (1712).

Westfalski mir definirao je međunarodni status Švicarske – nezavisnost i neutralnost. Historijske okolnosti okamenile su partikularizam]] unutar političkog ansambla koji je tada heterogen i kompleksan. Stara Švicarska Konfederacija imala je 13 kantona, sa različitim pravima i obavezama. Neki od njih bili su planinski, neki ruralni  a poneki urbani. Neki su bili demokratski neki aristokratski, neki katolički a neki protestanski a poneki mješoviti. U konfederaciji su bili i gradovi, neki kao samostalni subjekti, a neki kao vazali, uz to članovi su bili i 2 slobodne države, 3 pridružene i  8 savezničkih.

Nakon francuske ivazije Švicarske za revolucionarnih ratova Francuzi su anektirali Porrentruy, Mulhouse, Biel/Bienne i Ženevu, da bi 12. aprila 1798. formirali centraliziranu Helvetsku Republiku, koja se Švicarcima nije svidjela jer im je ukinula dotadašnje tradicijske slobode. Nezadovoljstvo i sukobi onemogućili su vladu da funkcionira ispravno, nakon nekoliko izmjena, donešen je novi ustav 2. jula 1802. No isti problemi tinjali su i nadalje, nakon političkog i vojničkog sloma Helvetske Republike.

Francuski senat ovlastio je Napoleona da pronađe rješenje. On je pozvao predstavnike kantona u Pariz i nakon konzultacija 19. februara 1803. donio Akt o posredništvu, zapravo novi švicarski ustav, koji je vratio u život dotadašnjeih 13 starih kantona i predvidio stvaranje 6 novih (St. Gallen, Graubünden, Aargau, Thurgau, Ticino i Vaud). Nakon Napoleonovog sloma, na Dijeti održanoj u Zürichu 4. decembra 1813. godine, Akt o posredništvu je ukinut, ali su brojni od njegovih 40 članaka praktički ostali nepromjenjeni, onakvi kakvima ih je osmislio Napoleon.

## Izvori

## Vanjske veze
 
* Suisse
Penny Marshall

**Carole Penny Marshall** (15. oktobar 1943 - 17. decembar 2018) bila je američka filmska i televizijska režiserka i producentica, najpoznatija po popularnim dfilmovima *[[Big (film, 1988)|Big]]* i *[[League of Her Own]]*. Prije bavljenja režijom je kao glumica stekla slavu tumačeći lik Laverne DiFazio u popularnom televizijskom sitkomu *[[Laverne & Shirley]]*. Odrasla je u zabavljačkoj porodici; njen brat je bio poznati režiser Gary Marshall, a ona sama je bila u braku sa poznatim režiserom Robom Reinerom.

## Reference

## Vanjske veze

* 
* 
*
Juan Orlando Hernández

**Juan Orlando Hernández Alvarado** (; Gracias, 28. listopada 1968.) je honduraški političar i bivši predsjednik Hondurasa, koji je na toj funkciji bio od 27. siječnja 2014. godine do 27. siječnja 2022.] godine. Naslijedila ga je Xiomara Castro.

Hernández je član konzervativne i kontroverzne Nacionalne stranke, preko koje je 2010. godine došao do mjesta predsjednika Nacionalnog kongresa. U lipnju 2013. godine dobiva dozvolu Nacionalnog kongresa da se posveti predsjedničkoj kampanji; na izborima 2013. godine, pobijedio je na izborima s nešto više od 1,100,000 glasova, ostavivši iza sebe ljevičarsku kandidatkinju Xiomaru Castro. Njegovo predsjedništvo obilježeno je velikim kontroverzama, uključujući optužbe za korupciju i podršku narkokartelima, ali i očitom nepotizmu, kada je vlastitu sestru imenovao ministricom. 

Iako je tadašnji ustav zabranjivao reizbor predsjednika, Hernández je bio otvoreno najavio kako se 2017. godine ponovo namjerava kandidirati na izborima za predsjednika. Vrhovno izborno povjerenstvo dozvolilo mu je, unatoč ilegalnosti takvog postupka, kandidiranje na unutarstranačkim izborima, na kojima je i pobijedio. U međuvremenu je odobrena ustavna promjena temljem koje je Hernándezu omogućen reizbor; na izborima 2017. godine, tijesno je pobijedio ljevičarskog kandidata Salvadora Nasrallu u kampanji koja je globalno okarakterizirana kao ilegalna. Prisegnuo je 27. siječnja 2018. godine. Nakon niza kontroverzi, njegov je mandat završen 27. siječnja 2022. godine, kada ga je naslijedila Xiomara Castro.
Prva bitka kod Corona

**Prva bitka kod Corona** se odigrala od 9. do 11. aprila 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo kada je republikanska vojska pod komandom generala Leigoynera napala grupu pobunjenika pod vodstvom  Jean-Nicolasa Stoffleta kod mjesta Coron u blizini Choleta. Prvi napad je odbijen, ali su sutradan republikanci obnovili napad, potisnuvši pobunjenike prvo u sam grad, a potom natjeravši na povlačenje prema obližnjem Chemillé. Stofflet je, međutim, sljedeći dan organizirao kontranapad koji je odbijen i nakon čega su se pobunjenici povukli prema mjestu Mortagne-sur-Sèvre.

## Literatura
* 

## Izvori
Singapurski botanički vrt

**Singapurski botanički vrtovi** (malajski: *Taman Botanik Singapura* ili *Kebun Botani Singapura*) je 74 ha velik botanički vrt u samom središtu Singapura. Ovi vrtovi predstavljaju evoluciju britanskog kolonijalnog tropskog botaničkog vrta koji je postao moderna znanstvena institucija svjetske klase koja se koristi i za očuvanje i obrazovanje. Kulturni krajolik uključuje bogatu raznolikost povijesnih obilježja, biljaka i zgrada koje pokazuju razvoj vrta od njegova osnutka 1859. godine. Bili su važno središte za znanost, istraživanje i očuvanje biljaka, osobito u vezi s uzgojem gume na plantažama jugoistočne Azije od 1875. god. Zbog toga su upisani na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji 2015. godine.
To je jedini botanički vrt na svijetu koji je otvoren za javnost svaki dan od 5 ujutro do ponoći, cijele godine, i to besplatno, s iznimkom Nacionalnog muzeja orhideja. 

## Znamenitosti

**Nacionalni vrt [[orhideja]]** je glavna atrakcija botaničkih vrtova. Na brdovitih 3 ha u središtu vrtova nalazi se kolekcija s preko 1.000 vrsta i 2.000 hibrida orhideja. U samom vrtu orhideja nalaze se i druge atrakcije kao što je dvorana Burkill i VIP vrt orhideja je kolonijalni bungalov iz 1886. godine koji je nekada bio upraviteljev dom, a u kojemu su danas izloženi brojni hibridi nazvani po slavnim osobama koje su posjetile vrt. Orhidarij je sklonište za entuzijaste orhideja s tropskim okolišem.

**Kišna šuma** od oko 6 ha je starija od svih ostalih vrtova i jedna je od samo dvije kišne šume u jednom velikom gradu; drugu ima Rio de Janeiro.

**Vrt medenjaka** se nalazi uz Nacionalni vrt orhideja, a u njemu se nalaze razne vrste iz obitelji *[[Zingiberaceae]]*, Halia restoran, slap i vidikovac.

**Botanički centar** sadrži obnovljena Tanglin vrata, knjižnicu botanike i hortikulture, Singapurski herbarij, uzgajalište orhideja i obrazovne radionice. Zeleni paviljon je prva zgrada sa „zelenim krovom” u Singapuru.

**Dječji vrt Jacob Ballas**, nazvan po singapurskom filantropu koji je umro 2004. god. On sadrži prostore za vodene igre, malo igralište, kućice na drveću sa toboganima i labirint.


Slika:Singapore_Botanic_Gardens,_Evolution_Garden_22,_Sep_06.JPG|Replika drevnih divova vrste Lepidodendrons u evoulucijskom vrtu
Slika:Singapore_Botanic_Gardens_Palm_Valley.jpg|Travnjaci doline palmi su popularno izletište
Slika:Singapore_Botanic_Gardens_waterfall.jpg|Slap u Vrtu medenjaka
Slika:GreenRoof-SingaporeBotanicGardens.jpg|Zeleni paviljon
Slika:2016 Singapur, Ogrody botaniczne (255).jpg|Skulptura Frédérica Chopina


## Izvori

## Vanjske veze

* Službene stranice  + fotografije  
* My Destination Singapore Video & VT of Botanic Gardens
Bitka kod Chemilléa

**Bitka kod Chemilléa**, također poznata i kao **Chemilléski šok** () se odigrala 11. aprila 1793. na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani.Do bitke je došlo mjesec dana nakon početka pobune u Vandeji, odnosno nakon što su republikanske snage pokrenule prvu veću ofanzivu sa ciljem njenog gušenja. Tom prilikom je general Jean-François Berruyer, zapovjednik republikanskih snaga u oblasti Anjoua, formirao kolonu i iz Angersa 10. aprila započeo marš prema mjestu Chemillé. Tamo ih je sljedeći dan dočekala seljačka vojska pod zapovijedništvom Mauricea Gigosta d'Elbéea i Jacquesa Cathelineaua. Seljaci su imali neznatnu premoć u ljudstvu, ali su u odnosu na republikanske vojnike bili slabo naoružani, opremljeni i obučeni. Zbog toga su se pobunjenici utvrdili u samom mjestu gdje je tokom dana došlo do prilično duge i konfuzne borbe. Do kraja dana se činilo da će republikanci nadvdladati, ali je predvečer došlo do incidenta kada je grupa u prethodnim borbama zarobljenih republikanskih vojnika, iskoristivši mrak, počela trčati prema republikanskim linijama. General Berruyer je zbog toga zapovijedio da se prekine paljba, a što je, pak, odmah zapazio d'Elbée i odmah zapovijedio napad na republikansko lijevo krilo. Berruyer je zbog toga zapovijedio povlačenje prema Saint-Lambert-du-Lattayu, a zbog čega je bitka završila pobunjeničkom pobjedom. Ona je bila kratkotrajna, s obzirom da su se pobunjenici, isrcrpljeni i ostavši bez municije, pred novim republikanskim napadom povukli bez borbe, omogućivši Berruyeru da zauzme Chemillé.

Sama bitka je postala manje poznata po ishodu, nego po događaju koji se zbio neposredno nakon nje. Usprkos pobjede, pobunjenici su pretrpjeli znatno veće gubitke od republikanaca - poginulo ih je oko 200; sa druge strane se nakon bitke kod njih našlo oko 400 zarobljenih republikanaca. Mnogi od seljaka su se nakon bitke zbog toga željeli osvetiti tako što masakriraju zarboljenike. D'Elbée ih je u tome spriječio nastojeći apelirati na njihovu katoličku vjeru te je, kada su pokušali doći do zarobljenika, stao pred njih i stao recitirati Očenaš. Seljaci su počeli recitirati Očenaš zajedno sa njim, a kada su došli do "i otpusti nam duge naše, kako i mi otpuštamo dužnicima našim" d'Elbée je dodao "Nemojte lagati Bogu". Seljaci su nakon toga zarobljenike ostavili na životu. D'Elbéeva gesta je kasnije ovjekovječena na vitražu u lokalnoj crkvi te godine 1993. rekontsrurirana na 200. obljetnicu događaja.

## Literatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;31-32.
Bitka kod Aubiersa (1793)

**Bitka kod Aubiersa** se dogodila 13. aprila 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme rata u Vandeji između snaga republikanske vlade na jednoj, i kontrarevolucionarnih vandejskih pobunjenika na drugoj strani, postavši poznata kao prva u kojoj je pobunjenike vodio njihov mladi vođa Henri de La Rochejaquelein. Do nje je došlo mjesec dana nakon što su protesti seljaka protiv regrutacije za Rat Prve koalicije u susjednoj oblasti Anjou eskalirali u sveopći ustanak protiv omražene republikanske vlasti. U oblasti Poitou se u aprilu u mjestu Gatine okupila seljačka vojska koja je za svog zapovjednika izabrala de La Rochejaqueleina, mladog plemića i bivšeg oficira kraljevske Ustavne garde, veterana sukoba u Tuilleriesu. Seljačka vojska je brojala oko 3000 ljudi, i bila je loše opremljena - smatra se da je samo oko 300 seljaka raspolagalo lovačkim puškama, dok su ostali bili naoružani kosama i drugim poljoprivrednim alatom. Usprkos toga, seljaci su odlučili napsati gradić Les Aubiers, koji je branio republikanski garnizon pod vodstvom Pierrea Quétineaua. Nedostatak oružja su seljaci nadoknadili izuzetnim entuzijazmom koji je de La Rochejaquelein potaknuo znamenitim riječima: "Ako krenem naprijed, pratite me; ako se povučem, ubijte me; ako me ubiju, osvetite me". Republikanci su doživjeli potpuno iznenađenje te su se u konfuziji povukli iz grada, ostavivši pobunjenicima dragocjen plijen od 3 topa i preko 12000 pušaka. Iako mu je bio otvoren put za obližnji Bressuire, de La Rochejaquelein se umjesto toga odlučio zajedno sa svojom vojskom priključiti drugim pobunjeničkim grupama u Anjouu.

## Literatura
* Charles-Louis Chassin, *La Vendée Patriote (1793-1800)*, Tome I, édition Paul Dupont, 1893-1895, p.&nbsp;284.
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;33-34.
* Auguste Billaud, (1903-1970), *La Guerre de Vendée*, Fontenay-Le-Comte, 1972, impr. Lussaud, p.&nbsp;51.
Bitka kod Challansa (1793)

**Bitka kod Challansa** se odigrala 13. aprila 1793. na zapadu Francuske za vrijeme Vandejskog rata između snaga republikanske vlade pod vodstvom generala Henrija de Boularda na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo nakon bitke kod Pont-Charraulta u kojoj su pobunjenici porazili republikansku vojsku pod vodstvom generala Louisa de Marcéa koji je nakon tog fijaska smijenen. Marcéovi vojnici, pretežno dobrovoljci iz oblasti Gironde, su za novog zapovjednika izabrali de Marcéovog zamjenika, potpukovnika de Boularda, a što su naknadno potvrdili politički komesari vlade u Parizu. Boulard je 7. aprila iz grada Sables-d'Olonne pokrenuo ofanzivu čiji je cilj bio odbaciti pobunjeničke snage što dalje od atlantske obale i tako spriječiti da pobunjenici eventualno prime pomoć od Britanaca koji su tada sa republikanskom Francuskom bili u ratu. De Boulard je podijelio svoje snage u dvije kolone - jedna je 8. aprila zauzela sjedište pobunjeničkog vođe Jean-Baptistea Jolyja, a druga 9. aprila nakon manje čarke zauzela mjesto Saint-Gilles-sur-Vie. 12. aprila je de Boulard odlučio nastaviti napredovanje i zauzeti mjesto Challans na sjeveru; u tome ga je ispočetka zaustavila Jolyjeva pobunjenička vojska, koja je oslanjanala na neprohodnu rijeku Vie; grupa od oko 80 Boulardovih husara je, međutim, uspjela prijeći rijeku i zaobići pobunjeničke redove, potakavši Jolyja na povlačenje prema sjeveru, gdje mu je trebalo stići pojačanje pod komandom Françoisa de Charettea. Boulard je zauzeo grad, ali je sljedeći dana morao odbiti napad od oko 3000-4000 pobunjenika, uključujući Charetteovo pojačanje. Tokom bitke se iskazala prednost republikanaca u artiljeriji te su pobunjenici razbijeni i prisiljeni na još jedno povlačenje. De Boulard ih, međutim, nije nastojao goniti, držeći se unaprijed postavljenih isntrukcija, te je sa svojom vojskom nastavio prema sjeverozapadu i zauzeo otok Île de Noirmoutier.

## Literatura
* , p.&nbsp;151-152.
Državni udar u Hondurasu 1827.

**Državni udar** iz **[[1827.]]** godine bio je uspješni puč u **[[Honduras]]u** što ga je, uz podrušku centralne vlasti Savezne Republike Centralne Amerke, izveo časnik José Justo Milla, koji je svrgnuo tadašnjeg državnog poglavara, Dionisija de Herreru.

U pozadini ovog sukoba stajale su autonomaške tendencije u Hondurasu, kojima se otvoreno usprotivio Manuel José Arce, tadašnji predsjednik Savezne Republike Centralne Amerke, dio koje je bio i Honduras. Nakon što je Arce ukinuo hondurašku autonomiju, tamošnji državni poglavar, Dionisio de Herrera, otvoreno mu se usprotivio, a ubrzo mu se pridružio i državni poglavar Salvadora, Mariano Prado. Početkom studenog 1826., oružani napadači pucali su na Herreru u njegovom domu, međutim Herrera je preživio; početkom sljedećeg mjeseca, konzervativni svećenik José Nicolás Irías Midence ekskomunicirao je Herreru, napavši ga da je pod utjecajem masona i heretika.

Početkom sljedeće godine, Arce je otvoreno pozvao hondurašku vojsku i njezina čelnika, ujedno i Herrerina zamjenika, Joséa Justa Millu, da podrže Iríasa. Dana 4. travnja 1827., Milla je započeo opsadu Comayague, koja je bila rotirajući glavni grad Hondurasa, uz Tegucigalpu. Državni udar je započeo. Herrera je uhapšen 9. svibnja, nakon čega je odveden u Gvatemalu, gdje je dvije godine bip zatvoren, prije nego ga je general Francisco Morazán konačno oslobodio 1829. godine. Dan nakon tog hapšenja, 10. svibnja, Milline trupe preuzele su kontrolu nad glavnim gradom. Puč je završen.

José Justo Milla postao je *[[de facto]]* državni poglavar Hondurasa, međutim na toj se poziciji zadržao samo do 11. studenog 1827. godine, nakon čega je od strane Mille sazvana skupština imenovala Anacleta Bendañu vršiteljem dužnosti državnog poglavara.
Bitka kod Saint-Gervaisa

**Bitka kod Saint-Gervaisa** se odigrala 15. aprila 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme vandejskog rata između snaga republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo dva dana nakon bitke kod Challansa u kojoj je republikanski general Henri de Boulard razbio pobunjenike pod Françoisom de Charetteom i Jean-Baptisetom Jolyjem; nakon nje je nastavio ofanzivu čiji je cilj bio zsuzeti atlantsku obalu Vandeje i tako spriječiti da pobunjenici prime eventualnu pomoć od Britanaca sa kojima je republikanska Francuska tada bila u Ratu Prve koalicije. Nastojeći izvšiti zadani cilj, de Boulard nije gonio poraženog neprijatelja, nego je nastavio napredovanje prema otoku Île de Noirmoutier. Reorganizirani pobunjenici su stoga republikance pokušali zaustaviti izenadnim napadom kod mjesta Saint-Gervais. U bitci je ponovno došla do izražaja republikanska prednost u artiljeriji, te su se pobunjenici povukli u pravcu Challansa. De Boulard je zbog toga odlučio odustati od daljeg napredovanj i konsolidirati svoje položaje u Challansu.

## Literatura
* , p.&nbsp;153.
Gstaad

**Gstaad** je naselje u općini Saanen koja ukupno ima 6,901 stanovnika, od tog sam Gstaad kao najveće ima nekih 3,600

Po nekim procjenama Gstaad zajedno sa susjednim naseljima ima 7600 stanovnika i gotovo isto toliko (7,000) krava koje se čuvaju na 200 farmi. Iako je naizgled još uvijek pravo selo - on je poznati turistički 
resort kako zimi tako i ljeti kog rado posjećuju bogati i slavni, filmske zvijezde i monarsi.

## Geografija

Gstaad leži na na sjeverozapadnim obroncima Bernskih Alpi u kotlini rijeke Saane (Sarine).  
Pored samog Gstaada u neposrednoj blizini leži još devet alpskih sela smještenih na nadmorskoj visini između 1.000 - 1.400 metara; Saanen, Schönried, Saanenmöser, Zweisimmen, Lauenen, Turbach, Feutersoey, Gsteig, Abländschen.

U svakom od tih povezanih mjestašca ima razbacanih vila, malih 
luksuznih hotela i eksluzivnih restorana, a u okolici jezera, glečera, šuma i visokih planina. 
Pored toga tu su brojni objekti za sport i rekreaciju, od skijališta teniskih - golf terena, bazena, hipodroma...do brojne manifestacije sportske i 
kulturne.

## Historija
Gstaad je veći dio svoje historije bio malo alpsko selo poznato jedino po kapeli sv. Nikole podignutoj 1402.

Prvi putnici namjernici koji su bili oduševljeni ljepotama Gstaada pojavili su se krajem 18. vijeka, ali je izrastao u ljetovalište tek krajem 19. vijeka. Završetak 
željezničke pruge Montreux-Bern 1905. osigurao je vezu Gstaada s vanjskim svijetom. Odmah nakon tog 1906. osnovano je 
prvo turističko udruženje.

Nakon tog je uslijedila dekada izgradnje hotela, najeksluzivniji *Gstaad Palace* otvoren je u decembru 1913. on je i danas zaštitni znak Gstaada. U 
zlatnim dvadesetim radilo se puno na infrastrukturi, prva uspinjača izgrađena je Wispileu 1934., a prva žičara sedežnica za 
skijaše 1946. u Wasserngratu.

Reputaciji Gstaada kao idealnog mjesta za elitu, pomogle su i privatne internacionalne škole za djecu bogataša, - *Institut le Rosey* još od 1917. svake zime seli svoju školu
na deset sedmica u Gstaad, pored njega tu je i škola *John F Kennedy* iz Saanena i *Gstaad International School*. 
Učenici tih škola, zajedno sa roditeljima, rođacima i prijateljima postali su najbolji ambasadori i propagandisti Gstaada.

Današnji Gstaad je cestom i željeznicom povezan je sa Lausannom i Thunom , pored toga ima i aerodrom u Saanenu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Gstaad''
Davos

**Davos** (retoromanski *Tavau*) je grad od 10,937 stanovnika, na istoku Švicarske u Kantonu Graubünden.

Davos je poznat kao mondeno skijalište i domaćin Svjetskog ekonomskog foruma.
Većina stanovnika su evangelici koji govore njemački.

## Geografija

Davos se sastoji od dva naselja Davos-Platz i Davos-Dorf, koja se prostiru u kotlini rijeke Landwasser, na nadmorskoj visini od 1,560 metara. 
## Historija
 
Davos se spominje u historijskim dokumentima iz 1160. i 1213. kao naselje Retoromana. Nešto kasnije tokom 13. vijeka u Davos doseljavaju ljudi iz gornjeg Valaisa - govornici njemačkog. 
Od 1436. je prijestolnica prohabsburške Lige deset jurisdikcija (Zehngerichtenbund), tako da između 1477. - 1649. i formalno pripada Austrijskom nadvojvodstvu. 
Krajem 19. vijeka (od 1860e) počinje se profilirati kao lječilište, a tokom 20. vijeka izrasta u skijalište i centar zimskih sportova.

Davos je danas poznat kao domaćin Svjetskog ekonomskog foruma, koji se održava svake zime od 1971. Na njemu se okuplja plutokratska elita i diskutira o aktualnim političkim, ekonomskim i socijalnim problemima koji tište svijet i načinu da se uklone.

Protivnici globalizacije i ljevičari optužuju taj Forum da je kriv za loše stanje u svijetu, čiji je krajnji rezultat - Kultura Davosa, i gotovo svake godine protestiraju na dan otvorenja skupa.

## Gradovi pobratimi

*  Aspen, Sjedinjene Američke Države 
*  Chamonix-Mont-Blanc, Francuska 
*  Sanada, Nagano, Japan 
*  Queenstown, Novi Zeland

## Reference
 
## Vanjske veze

* ''Gemeinde Davos'' (službene stranice)
Sitter

**Sitter** je rijeka na istoku Švicarske duga 49 km, jedna od većih pritoka rijeke Thur.

## Karakteristike

Sitter se formira južno od sela Weissbad u Kantonu Appenzell Innerrhoden, sutokom triju potoka Brüel, Schwendi i Wissbach. Od tamo isprva teče prema sjeveru, a zatim skreće na zapad do ušća u Thur, kod sela Bischofszell u Kantonu Thurgau.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Sitter''
Seyon

**Seyon** je rijeka na sjeverozapadu Švicarske duga 14 km, pritoka Neuchatelskog jezera.

## Karakteristike

Rijeka izvire kod sela Villiers u Regiji Val-de-Ruz (Kanton Neuchâtel), od tamo teče prema jugozapadu, prema ušću u Neuchatelsko jezero.

Sliv rijeke velik je 29  km² i proteže se preko Regije Val-de-Ruz, u kraju u kom rijeka više puta ponire.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Seyon''
Saanen

**Saanen** je općina od 6,901 stanovnika na zapadu Švicarske u Kantonu Bern.

## Geografija

Saanen leži u kotlini rijeke Saane (Sarine), nedaleko od puno poznatijeg Gstaada, koji je jedno od devet alpskih naselja te općine, ostala su; Schönried, Saanenmöser, Zweisimmen, Lauenen, Turbach, Feutersoey, Gsteig, Abländschen.

## Općine pobratimi

*  Cannes, Francuska 
*  Darmstadt, Njemačka 
*  Ordino, Andora

## Reference
 
## Vanjske veze

* ''Gemeindeverwaltung Saanen''
Bad Cat

***Bad Cat*** je turski animirani film iz 2016. godine režisera Mehmet Kurtulus i Ayse Unal snimljen po istoimenom stripu Bulent Ustun. Radnja prikazuje zgode i nezgode raspojasanog kućnog mačka kojem u posjet dolazi vanbračni sin, a njegov gospodar istovremeno bude u opasnosti izbacivanja na ulicu. Film je u Srbiji prikazan pod naslovom ***Zao mačor***, a u Hrvatskoj pod naslovom ***Zli mačakl Serafettin***.

## Priznanja
### Nominacije
* 2017. godine **Tokyo Anime Award** – *Nagrada za najbolji animrani film*
* 2017. godine **Brussels International Fantastic Film Festival** – Silver Méliès
* 2016. godine **Istanbul International Film Festival** - *Nagrada za najbolji debitantski film*
* 2016. godine **Absurde Séance Nantes International Film Festival** – *Nagrada za najbolji film*
* 2016. godine **Sitges Film Festival** - *Nagrada za najbolji animrani film*
* 2016. godine **Neuchâtel International Fantastic Film Festival** – Silver Méliès

### Nagrade
* 2017. godine **SIYAD nagradu udruženja turska filmski kritičara** - Nagrada za najbolji fantazije film
*2016. godine **Absurde Séance Nantes International Film Festival** – *Specijalna nagrada "Prix Couillu"*

## Izvori

## Vanjske veze
* 
*
Francisco Morazán

**José Francisco Morazán Quezada** (; Tegucigalpa, 3. listopada 1792. – San José, 15. rujna 1842.) bio je izrazito utjecajni honduraški i centralnoamerički političar i vojni zapovjednik, koji je od 1827. do svoje smrti 1842. godine obnašao niz izvršnih funkcija diljem Centralne Amerike.

Rodio se u relativno imućnoj obitelji u Tegucigalpi, a školovao se samostalno i po privatnim školama. Kasnije je dobio i obrazovanje iz osnovnih pravnih disciplina te se upoznao s liberalnim nazorima prosvjetitelja i Francuske revolucije, koji su značajno utjecali na njegovo ideološko formiranje. Značajan utjecaj na njega imao je i njegov ujak, Dionisio de Herrera, koji mu je u jednoj fazi bio i mentor.

Početkom 1820-ih godina pridružio se vojsci, a 1824. godine je postao generalni tajnik u administraciji svog ujaka, Herrere, koji je iste godine postao prvi državni poglavar Hondurasa. Morazán je slavu stekao nakon značajne pobjede u bitci kod La Trinidada u studenom 1827. godine, gdje je porazio pučista Joséa Justa Millu, koji je nekoliko mjeseci ranije svrgnuo Herreru i dao ga zatvoriti u Gvatemali. U narednom je periodu započeo ponovnu uspostavu liberalne vlasti u Hondurasu te je 1829. godine oslobodio svog ujaka iz zatvora; od 1827. do 1830. je u nekoliko navrata, što kao vršitelj dužnosti što kao redovni dužnosnik, bio državni poglavar Hondurasa.

Godine 1830., Morazán se aktivirao na političkoj sceni Savezne Republike Centralne Amerike, čiji je predsjednik prvi put postao upravo te godine. Slavljen kao vizionar i veliki mislioc (između ostalih, o njemu je pozitivnio govorio u kubanski revolucionar José Martí), Morazán je liberalnim reformama (sloboda medija, sloboda govora, sloboda vjeroispovijesti) nastojao pretvoriti Centralnu Ameriku u progresivnu državu. Uz to je i ograničio utjecaj klera te proveo sekularne reforme.

U svom drugom mandatu, od 1835. do 1839. godine, nastavio je s reformama, koje su mu, dakako, donijele brojne neprijatelje. Uz to, Savezna Republika postepeno je propadala, a nakon neuspješnog pokušaja obnove unije 1840. godine, otišao je u egzil u Južnu Ameriku; vratio se 1842. godine te je sudjelovao u vojnim kampanjama u tada već samostalnim srednjoameričkim republikama. U travnju iste godine postao je državni poglavar Kostarike, međutim je svrgnut u rujnu iste godine nakon narodnog ustanka što ga je poveo portugalski general Antonio Pinto Soares. Morazán je uhapšen i osuđen na smrt; presudu je nazvao "ubojstvom". Pogubljen je 15. rujna 1842. godine u San Joséu.
Dionisio de Herrera

**José Dionisio de la Trinidad de Herrera y Díaz del Valle** (Choluteca, 9. listopada 1781. – San Vicente, 13. lipnja 1850.) bio je honduraški političar i prvi državni poglavar Hondurasa u razdoblju od 1824. do 1827. godine. Od 1830. do 1833. godine je bio i državni poglavar Nikaragve. Za vrijeme njegovih mandata, Honduras i Nikaragva bili su dio Savezne Republike Centralne Amerike. 

Rodom iz obitelji zemljoposjednika, Herrera je studirao na Univerzitetu San Carlos u Gvatemali, gdje je diplomirao pravo i došao u doticaj s liberalnim nazorima Francuske revolucije. Ubrzo je ušao u politiku te je 1820. godine postao tajnik u gradskoj upravi Tegucigalpe, što mu je bila prva javna funkcija. Četiri godine kasnije, postao je prvi državni poglavar Hondurasa te se zalagao za potpunu autonomiju svoje matične zemlje. Njegov zamjenik bio je general José Justo Milla. Herrera je uspostavio prvu administrativnu podjelu Hondurasa te je 11. prosinca 1825. godine donio prvi honduraški ustav. 

Zbog svojih autonomaških nazora, Herrera se našao u nemilosti centralne vlasti Savezne Republike te je u konačnici svrgnut u puču u svibnju 1827. godine; zamijenio ga je vojni vođa puča i njegov zamjenik, José Justo Milla. Herrera je uhapšen te je odveden u Gvatemalu, gdje je dvije godine bio zatvoren, prije nego ga je njegov nećak, general Francisco Morazán, oslobodio. 

U svibnju 1830. godine izabran je za državnog poglavara Nikaragve; uz Morazánovu podršku, Herrera je ostao na vlasti do 1833. godine. U tom je svojstvu pokušao provesti niz liberalnih reformi, mada je otpor nikaragvanskog klera onemogućio njihovo provođenje. Godine 1835. izabran je za državnog poglavara Salvadora, međutim je odbio imenovanje. 

Povukao se iz politike te se zaposlio kao profesor u salvadorskom gradu San Vicente, gdje je radio do svoje smrti, 13. lipnja 1850. godine.
José Francisco Zelaya

**José Francisco Zelaya y Ayes** (Juticalpa, 1798. – Lepaguare, 20. listopada 1848.) je bio liberalni honduraški političar, najpoznatiji po tome što je od 21. rujna 1839. do 31. prosinca 1840. godine bio vršitelj dužnosti predsjednika Hondurasa. Zelaya je *de facto* bio prvi predsjednik Hondurasa, međutim u jeku ostvarivanja nezavisnosti zemlje, on je bio tek vršitelj dužnosti dok nisu organizirani prvi ustavni izbori, na kojima je za prvog ustavnog predsjednika izabran Francisco Ferrera. Zelaya je dužnost preuzeo od Vijeća ministara, na čijem su čelu bili Mónico Bueso Soto i Francisco de Aguilar.
José María Medina

**José María Medina Castejón** (Sensenti, 19. ožujka 1826. – Santa Rosa de Copán, 23. siječnja 1878.) bio je honduraški časnik i političar, koji je u nekoliko navrata obnašao dužnost predsjednika Hondurasa. Medina je rekorder po broju mandata na čelu Hondurasa – odradio je čak osam mandatnih razdoblja, s tim da se u različitim periodima radilo o vršenju dužnosti ili pak nastavcima prekinutih mandata.

Rođen je u Sensentiju 1826. godine; s 18 godina pridružio se honduraškoj vojsci te je sudjelovao u odbijanju Walkerovog pokušaja osvajanja Srednje Amerike.

Godine 1863. godine, uz pomoć zajedničke gvatemalske, salvadorske i honduraške vojske svrgnuo je predsjednika te postao *[[de facto]]* predsjednik, međutim odstupio je nakon nekoliko mjeseci. Godine 1864. je, doduše, izabran za predsjednika na izborima prema tada važećem ustavu iz 1848. godine. U rujnu 1865., Medina je sazvao konstituantu, koja je izradila novi ustav, donešen 18. rujna 1865. godine. Najznačajnije promjene bile su ograničenje predsjedničkog mandata na samo jedan mandatni period, odnosno pretvaranje Nacionalnog kongresa u jednodomni parlament. Na sljedećim izborima, Medina se ponovo kandidirao te je osvojio novi mandat; prisegnuo je 1. veljače 1866. godine.

Njegov trogodišnji mandat prekidan je dva puta, a kada je shvatio da se po novom ustavu ne može ponovo kandidirati za mandat nakon 1870. godine, Medina je ponovo promijenio ustav i tako si omogućio reizbor. Nakon javnog negodovanja, čak je održao i referendum o tom pitanju, na kojem je dobio podršku od 95% glasova. Na izborima je, dakako, osvojio novi mandat, međutim 1872. godine je svrgnut u pobuni liberala, međutim ostao je politički aktivan.

Tokom 1876. godine je ponovo, mada kratko bio vršitelj dužnosti predsjednika. Njegova prisutnost u honduraškoj polici predstavljala je opasnost za tadašnju vlast, tako da je tokom 1878. godine skovana zavjera protiv njega. Medina je uhapšen i u konačnici strijeljan 23. siječnja 1878. godine. Njegovo tijelo preneseno je u grad Gracias.
Rütli

**Rütli** (francuski: *Grütli*) je planinska livada iznad Lucernskog jezera u kantonu Uri, važno mjesto u Švicarskoj historiji koju zovu *Kolijevkom Švicarske Konfederacije*.

## Historija
Prema narodnoj predaji na livadi su se okupila tri lidara Stare Švicarske Konfederacije *Walter Fürst* iz Urija, *Werner Stauffacher* iz Schwyza i *Arnold von Melchtal* iz Unterwaldena i zakleli (*Rütlischwur*) se jedan drugom na vječni savez.

Tu livadu okruženu šumom, koja leži na 502 metara visine, kupilo je Švicarsko dobrotvorno društvo (*Schweizerische Gemeinnützige Gesellschaft*, SGG) 1859. da spriječi gradnju nekih turističkih objekata na njoj.

Nakon tog je 2. augusta 1891. na livadi održana velika svečanost u povodu 600. godina osnivanja Švicarske Konfederacije, izvedena je kantata koju je otpjevao Pevački hor od 600 pjevača.

Švicarsko dobrotvorno društvo od 1860. na livadi svakog 1. augusta održava proslavu kojom obilježava taj događaj, on je od 1994. postao švicarski nacionalni praznik.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Rütli''
Bitka kod Anghiarija

**Bitka kod Anghiarija** vodila se 29. jun 1440. između snaga Milanskog Vojvodstva i snaga Republike Firence pomogutim papinskim i mletačkim vojnicima, pobjedu su odnjeli Firentinci.

## Historija
Poprište bitke bila je dolina ispod gradića Anghiarija u današnjoj provinciji Arezzo.
Vojska Milanskog vojvodstva je netom prije Bitke zauzela Sansepolcro, pa je u svom napredovanju željela zauzeti što više teritorija Toskane. Bitka je bila kratka, i ne baš nasilna, tako da je Niccolò Machiavelli ironično komentirao da je toga dana samo jedan borac poginuo i to zato jer pao sa konja. Bitka kod Anghiarija bila je presudna za historiju donje Toskane jer je nakon nje Milansko Vojvodstvo odustalo od pretenzija na Toskanu, pa je Firenca učvrstila svoju poziciju u tom dijelu Apenina.

### Bitka i [[freska]] Leonarda da Vincija
Firentincima je ta pobjeda bila toliko važna (naročito Medicijima), da su je 70 godina nakon nje 1503. odlučili ovjekovječiti monumentalnom freskom koja je trebala krasiti desni zid dvorane u kojoj se sastajala signoria u Palazzo Vecchio (nekadašnji *Palazzo della Signoria*). Nakon natječaja odlučili su da je naslika Leonardo da Vinci. Inspiriran nekim djelima Plinija Starijeg, Leonardo (koji je bio sklon eksperimentu) odlučio je naslikati fresku koristeći tehniku enkaustike. Ta davno zaboravljena tehnika nanošenja pigmenata boje vrućim voskom ispala je suviše komplicirana za tako veliku površinu, jer se freska ubrzo počela ljuštiti. Ipak je bila dovoljno vidljiva da bi je neki slikari, kao Rubens mogli precrtati. Zahvaljujući tim kopijama danas znamo kakvo je to remek djelo bilo. Kad se gotovo potpuno oljuštila Giorgio Vasari je između 1555. i 1572. izveo potpunu rekonstrukciju tog salona, tako su nestali njeni posljednji tragovi.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Battle of Anghiari''
James Mattis

**Džejms N. Matis** (rođ. 8. septembra 1950.) je penzionisani general Američke vojske i trenutni Ministar odbrane Sjedinjenih Američkih Država u administraciji predsednika Donalda Trampa. Prethodno je služio kao komandant Centralne komande SAD, Udružene borbene komande zadužene za vojne operacije na bliskom istoku, severnoj Africi i centralnoj Aziji, od 2010. do 2013.

Na mestu komandanta centralne komande SAD zamenio je Dejvida Petreusa, kasnijeg direktora Centralno obaveštajne agencije. Bio je i na mestu komandanta združenih oružanih snaga SAD, od 2007. do 2010. i kao generalni komandant NATO savezničke transformacione komande, od 2007. do 2009.

Poznat je po svom učešću u ratu u Iraku, gde je služio kao komandant prvog marinskog ekspedicionog korpusa, centralne komande marinskih snaga i prve marinske divizije.

Matis je prvi zvaničnik Trampove administracije čiji je izbor zvanično potvrdio Američki senat i prvi koji je zvanično stupio na funkciju.

## Porodica i obrazovanje

Matis je rođen 8. septembra 1950. godine u Pulmanu, američkoj državi Vašington. Oba roditelja radila su mu pri američkoj vojsci. Odgajan je u Ričlandu, završio je srednju školu "Kolumbija" (eng. *Columbia High School*) 1968. Diplomirao je istoriju na Univerzitetu Centralnog Vašingtona 1971.

## Vojna karijera

Učestvovao je u Zalivskom ratu, ratu u Avganistanu i Iraku. 
Matis je poznat pod nadimkom "Besan Pas" (eng. *Mad Dog*) i "Monah Rata" zbog svoje posvećenosti vojnom pozivu.

## Povezano

* Ministarstvo odbrane SAD
* Pentagon

## Reference

## Vanjske veze

* Ministarstvo odbrane SAD (zvaničan vebsajt)
Lempira (vođa Lenka)

**Lempira** (? – 1537.) je bio vođa (poglavica) indijanskog naroda Lenka, koji su obitavali u zapadnom Hondurasu. Iako historijski izvori o Lempiri uvelike variraju, poznato je da je 1537. godine uspio ujediniti više od 200 neprijateljskih plemena u zajedničku vojsku od oko 30,000 ljudi, kojom se suprostavio španjolskom pokušaju kolonizacije što ga je predvodio konkvistador Francisco de Montejo. 

Znak za početak Lempirine pobune bilo je ubojstvo trojice Španjolaca koji su se nalazili u regiji; Španjolci su zatim krenuli u akciju protiv vojske Lenka ali bez uspjeha. Kolonizatori su bili prisiljeni na povlačenje, a gubitak dotad osvojenog teritorija bio je izvjestan. Iako se Lempira bio povukao i utvrdio, Španjolci su ga uspjeli namamiti na pregogore, tokom kojih ga je jedan španjolski arkebuzir ubio. Saznavši za smrt svog vođe, Lenke su se predali. Španjolci su, navodno, nakon incidenta pojeli Lempiru u znak nepoštivanja. Ovo je službena verzija priče koja se uči u honduraškim školama; postoji i verzija među modernim Lenkama koja se prenosi usmenom predajom, međutim ona se u većini bitnih elemenata ne razlikuje od službene. 

Neovisno o nejasnim historijskim izvorima i jednostranoj službenoj verziji, Lempira se i među Lenkama, i u Hondurasu slavi kao junak i borac za nezavisnost, odnosno slobodu. Današnja valuta u Hondurasu nazvana je upravo u njegovu čast.
Bitka kod Vezinsa

**Bitka kod Vezinsa** se odigrala 19. aprila 1793. na zapadu Francuske za vrijeme Vandjeskog rata između snaga francuske republikanske vlade na jednoj, i vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na drugoj strani. Do nje je došlo mjesec dana nakon početka ustanka u Vandeji, odnosno za vrijeme ofanzive koju su vladine snage pod generalom Françoisom Leigonyerom poduzele da ga uguše. Iako je prethodnih dana imao određenih uspjeha u borbi sa pobunjenicima, Leignoyer se na kraju našao relativno izoliran, sa oko 5000 ljudi smještenim u mjestu Vezins. U međuvremenu su pobunjeničkim vojskama, kojima su zapovijedali Charles de Bonchamps i Maurice Gigost d'Elbée, stigla pojačanja pod zapovjedništvom mladog Henrija de La Rochejaqueleina, koji je nekoliko dana ranije kod Aubiersa bio porazio republikanski garnizon i zaplijenio preko hiljadu mušketa. Time su pobunjenici, koji su u pravilu uživali brojčanu nadmoć nad republikancima, ali uglavnom bili naoružani kosama i drugim poljoprivrednim alatom, stekli dodatnu prednost pred Leignoyerom. Do same borbe je došlo kada je Leignoyer uputio diviziju od oko 2000 ljudi da pokuša deblokirati manju grupu republikanskih grenadira koja se bila našla opkoljena u dvorcu Bois-Grolleau sjeverno od Choleta. Ona je naletjela na glavninu pobunjeničkih snaga i u panici se povukla prema Saumuru. Republikanski general Jean-François Berruyer, koji se sa svojim trupama nalazio u obližnjem Chemilléu, odbio je intervenirati i umjesto toga je poslao depešu vladi u Parizu tražeći pojačanja.

## Literatura
* Yves Gras, *La Guerre de Vendée*, éditions Economica, 1994, p.&nbsp;34.