Charles Pellat

**Charles Lucien Paul Pellat** (Souk Ahras, 28. 9. 1914. – Pariz, 28. 10. 1992), francuski historičar, orijentalist, arabist, islamolog, diplomat i profesor.

## Biografija
Punim imenom Charles Lucien Paul, Pellat je rođen 1914. u Souk Ahrasu, gradu kod Konstantina u tadašnjem Francuskom Alžiru. Otac mu je bio Paul Pellat, željeznički upravitelj u afričkim kolonijama, a majka Denise Gayon. Zbog očevog posla s porodicom se 1924. preselio u marokansku Casablancu gdje je završio osnovno obrazovanje i srednju školu Lyautey. Od 1933. do 1935. studirao je arapski i berberske jezike na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Bordeauxu, gdje mu je jedan od profesora bio istaknuti berberist A. Basset. Nakon studija vratio se u Maroko i predavao u matičnoj srednjoj školi Lyautey i na partnerskom Francuskom institutu. Krajem 1935. unovačen je u francusku vojsku i poslan na služenje u Alžir. Sljedeće četiri godine radio je u uredu za muslimanske odnose i istovremeno se bavio proučavanjem berberskih jezika. Dana 10. jula 1937. vjenčao se s Andrée Chabalier i par je kasnije dobio kćer Yvette.

Nakon odsluženog vojnog roka, upisao je Filozofski fakultet Univerziteta u Alžiru i diplomirao berberske jezike. Početkom Drugog svjetskog rata radio je kao izaslanik u Damasku, koristivši usvojeno znanje i stečene jezične vještine za jačanje odnosa s lokalnim stanovništvom. Tokom boravka u Siriji družio se s pjesnicima i književnicima, te pokrenuo mjesečni časopis *[[Al-Karmil (časopis)|al-Karmil]]* na arapskom jeziku. U ratno doba bio je stacioniran i u vojnom logoru Sainte-Marthe u Marseilleu gdje je ispitivao domaće vojnike vraćene iz zatočeništva, s ciljem razotkrivanja potencijalnih njemačkih špijuna. Poslije rata vratio se u Pariz i kratko vrijeme radio u francuskom Ministarstvu vanjskih poslova. Budući da mu berberistika nije otvarala mogućnosti, na savjet L. Massignona fokusirao se na arabistiku i 1946. položio agregaciju. Godine 1947. zaposlio kao predavač u prestižnoj srednjoj školi Louis-le-Grand, a istovremeno je predavao i na Institutu za islamistiku na Sorbonni.

Godine 1950. na Univerzitetu u Parizu obranio je doktorsku disertaciju "Basransko okruženje i formiranje al-Džahiza" () i ubrzo se profilirao kao autoritet za opus navedenog srednjovjekovnog pisca, stekavši u akademskim krugovima nadimak Džahizovog čovjeka (). Od 1951. predaje na Nacionalnom institutu za orijentalne jezike i civilizacije (INALCO), zamijenivši R. Blachèrea na katedri za arapski jezik. Sljedeće godine objavio je "Živi arapski" () i "Arapski jezik i književnost" (), dva djela iznimne erudicije i popularnosti koja su još decenijama kasnije korištena kod studenata. Za potonje djelo 1953. osvojio je nagradu Francuske akademije (). Akademske godine 1956/1957. postao je profesor Univerziteta u Parizu (Sorbonne), utemeljio je katedru za islamistiku i bio je na čelu iste (ujedno i biblioteke Henri Massé) sve do umirovljenja 1978. godine.

Pellat sveukupno potpisuje desetine monografija, prijevoda, recenzija, poglavlja knjiga i stručnih članaka o arapskom jeziku, književnosti, islamskoj historiji i srednjovjekovnoj civilizaciji. Na francuski jezik preveo je "Opis muslimanskog Zapada 10. vijeka" () od al-Mukadasija, "Sferni astrolab" () od al-Rudanija, zatim "Knjigu bijednika" (), "Knjigu kruna" (), "Knjigu kvadriranja i kruženja" () i "Knjigu mazgi" () od al-Džahiza, te "Kalifovog savjetnika" () od ibn al-Mukafe. S italijanskog jezika preveo je predavanja o arapskoj književnosti omejadskog perioda koja je C. A. Nallino držao na Univerzitetu u Kairu. Uredio je reizdanje "Kordopskog kalendara" () od R. Dozyja, te revidirao al-Masudijeve "Zlatne livade" (), prvotno prevedene od strane C. Barbiera de Meynarda i A. Paveta de Courteillea.

Nakon smrti É. Lévi-Provençala 1956. godine, preuzeo je jedno od uredničkih mjesta drugog izdanja *[[Encyclopaedia of Islam]]* (EI2) i sljedećih godina uređivao prvih sedam tomova, sve do svoje smrti. S približno 250 sastavljenih enciklopedijskih članaka ujedno je bio i jedan od najaktivnijih autora. Osim za EI2, doprinosio je člancima i za iranističku enciklopediju *[[Encyclopædia Iranica]]*, a također je pisao za naučne časopise kao što su *[[Hamdard Islamicus]]*, *[[Hespéris (časopis)|Hespéris]]*, *[[Arabica (časopis)|Arabica]]*, *[[Oriens (časopis)|Oriens]]*, *[[Journal asiatique]]* (JA), *[[Bulletin d'études orientales]]* (BEO) i *[[Annales islamologiques]]* (AIsl). Godine 1984. postao je članom Akademije pisama i književnosti (), zamijenivši mjesto H. Laousta koji je umro godinu ranije. Pojedini suvremeni historičari zamjeraju mu pasivnost tokom Alžirskog rata za nezavisnost, ali istovremeno ističu i njegove zasluge u vidu obrazovanja studenata iz Magreba, posebno obuci arabista na Univerzitetu u Tunisu. Pellat je umro 28. oktobra 1992. u Bourg-la-Reineu, predgrađu Pariza.

## Opus
;Monografije

* *Langue et littérature arabes*, Pariz: Armand Colin, 1952
* *L'arabe vivant: mots arabes groupés d'après le sens et vocabulaire fondamental de l'arabe moderne*, Pariz: Adrien Maisonneuve, 1952
* *Le milieu baṣrien et la formation de Ğāḥiẓ* (doktorska disertacija), Pariz: Adrien Maisonneuve, 1953 [1950]
* *Textes berbères dans le parler des Aït Seghrouchen de la Moulouya*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1955
* *Introduction à l'arabe moderne*, Pariz: Adrien Maisonneuve, 1956
* *Recueil de textes tirés de la presse arabe, précédés d’une introduction*, Pariz: Adrien Maisonneuve, 1958
* *Aṣālaẗ al-Ǧāḥiẓ* (koautor: M. A. Lahbabi), Casablanca: Dar al-kitab, 1962
* *Ibn Shuhayd al-Andalusī: ḥayātuhu wa-āthāruhu*, Aman: Džamija al-Urdunija, 1965
* *L'idée de Dieu chez les "Sarrasins" des Chansons de geste*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1965
* *Risālah fi al-hilm 'inda al-'Arab*, Bejrut: Dar al-kitab al-džadid, 1973
* *Dictionnaire arabe-français-anglais*, 3. tom (kourednici: R. Blachère, M. Chouémi i C. Denizeau), Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1974
* *Études arabes et islamiques* (kourednik: C. Cahen), Pariz: L'Asiathèque, 1975
* *Cheherazade, personnage littéraire* (koautor: H. Abul-Husein), Alžir: Société nationale d'édition et de diffusion, 1976
* *Etudes sur l'histoire socio-culturelle de l'Islam, VIIe-XVe siècles*, London: Variorum Reprints, 1976, 
* *Textes arabes relatifs à la dactylonomie*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1977, 
* *Cinq calendriers égyptiens*, Kairo: Institut Français d'Archéologie Orientale, 1986, 

;Prijevodi

* *Description de l'Occident musulman au IVe-Xe siècle*, Alžir: Éditions Jules Carbonel, 1950
* *La littérature arabe des origines à l'époque de la dynastie umayyade: leçons professées en arabe à l'Université du Caire*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1950
* *Le livre des avares*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1951
* *Le livre de la couronne: Kitāb at-tāǧ (fī ạḫlāq al-mulūk)*, Pariz: Les Belles Lettres, 1954
* *Le Kitab al-tarbi' wa-al-tadwir*, Damask: Institut français de Damas, 1955
* *Livre des mulets (Kitāb al-qawl fī l-Bigrāl)*, Kairo: Mustafa al-Babi al-Halabi, 1955
* *Le calendrier de Cordoue* (urednik, orig. R. Dozy), Leiden: Brill, 1961 [1873]
* *Les prairies d'or* (urednik, orig. C. Barbier de Meynard i A. Pavet de Courteille), Pariz: Société asiatique, 1962–1997 [1861–1877]
* *L'Astrolabe sphérique d'Ar-Rūdānī*, Bulletin d'études orientales **28**, str. 83-165, Damask: Institut français de Damas, 1975, 
* *Conseilleur du calife*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, 1976, 

;Članci

* "Sur deux emprunts au berbère par l'arabe dialectal nord-africain", u: *Mélanges William Marçais*, Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, str. 277-288, 1950
* "Nemrod et Abraham dans le parler arabe des juifs de Debdou", Hespéris **39**, str. 121-145, 1952, 
* "Ğāhiẓiana, I: Le Kitāb al-Tabaṣṣur bi-l-tiǧāra attribué à Ǧāḥiẓ", Arabica **1** (2), str. 153-165, 1954, 
* "Dictons rimés, anwā' et mansions lunaires chez les Arabes", Arabica **2** (1), str. 17-41, 1955, 
* "Ğāhiẓiana, II: Le Dernier chapitre des Avares de Ǧāḥiẓ", Arabica **2** (3), str. 322-352, 1955, 
* "Ğāhiẓiana, III: Essai d'inventaire de l'oeuvre Ğāhiẓienne", Arabica **3** (2), str. 147-180, 1956, 
* "Une charge contre les secrétaires d’état attribué à Ğāḥiz", Hespéris **43**, str. 29-50, 1956, 
* "Un fait d'expressivité en arabe: l'Itba'", Arabica **4** (2), str. 131-149, 1957, 
* "Les emprunts arabes dans le parler Ahaggar", u: *Les Études d'orientalisme dédiées à la mémoire de Lévi-Provençal* **1** (ur. E. García Gómez), Pariz: G. P. Maisonneuve et Larose, str. 239-259, 1962
* "Les esclaves-chanteuses de Ǧāḥiẓ", Arabica **10** (2), str. 121-147, 1963, 
* "Essai de reconstitution d'un poème de Ma'dān aš-Šumayṭī", Oriens **16**, str. 99-109, 1963, 
* "Al-Ǧāḥiẓ, les nations civilisées et les croyances religieuses", Journal asiatique **255**, str. 65-105, 1967, 
* "Sur la formation de quelques expressions proverbiales en arabe", Arabica **23** (1), str. 1-12, 1976, 
* "Coup d'oeil sur l'histoire de l'islam", u: *Communauté musulmane* (ur. G. Lévitte), Pariz: Presses Universitaires de France, str. 13-24, 1978, 
* "Al-ǧāḥiẓ, hérésiographe", Bulletin d'études orientales **30**, str. 147-158, 1978, 
* "Le Calendrier agricole de Qalqašandī", Annales islamologiques **15**, str. 165-185, 1979, 
* "Quelques graffiti arabes du Moyen Âge", Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres **133** (1), str. 213-227, 1989, 

## Reference

## Literatura

*  
*  
*  
*  

## Vanjske veze
*  Charles Pellat, Académie française
*  Charles Pellat, Persée