Ingmar Bergman

**Ernst Ingmar Bergman** (Uppsala, 14. jul 1918 – Fårö, 30. jul 2007) bio je švedski pozorišni i filmski režiser i scenarista. Smatra se jednim od najvećih i najuticajnijih režisera moderne kinematografije.

Režirao je 62 filma, od kojih je većinu napisao, a režirao je preko 170 pozorišnih komada. Neki od njegovih najpoznatijih filmova su ''Det sjunde inseglet'' (1957), *[[Smultronstället]]* (1957), *[[Persona (film)|Persona]]* (1966) i *[[Fanny och Alexander]]* (1982). Ova četiri filma se nalaze na listi Britanskog filmskog instituta „100 najboljih filmova svih vremena“ iz 2012. godine. Bergman je takođe bio rangiran kao 8. na listi „Najboljih reditelja svih vremena“ 2002. godine.

Većina njegovih filmova je smeštena u krajolike njegove rodne Švedske. Teme su uglavnom sumornost, bolest, izdaja i ludilo. Mnogi od njegovih filmova od 1961. nadalje snimani su na ostrvu Fårö. Među poznatim glumcima sa kojima je sarađivao su Harriet Andersson, Max von Sydow, Bibi Andersson, Liv Ullmann, Gunnar Björnstrand, Erland Josephson, Ingrid Thulin i Gunnel Lindblom.

Bergman je bio aktivan više od 60 godina, ali karijera mu je došla u pitanje 1976. kad je otkazao nekoliko nezavršenih produkcija, zatvorio svoje studije i otišao u samovoljni egzil u Nemačku na osam godina nakon kriminalističke istrage za navodnu utaju poreza.

## Biografija

### Rane godine
Ingmar Bergman rođen je 14. jula 1918. godine u Uppsali, Švedska, kao sin Erika Bergmana, luteranskog sveštenika i kasnijeg kapelana Kraljevine Švedske, i njegove žene, Karin (devojački Åkerblom). Njegova majka je bila valonskog porekla. Porodica Bergman je poreklom iz Järvsö pokrajine.

Bergman je odrastao sa svojim starijim bratom Dagom i mlađom sestrom Margaretom okružen religioznom umetnošću i debatama. Njegov otac je bio strog konzervativac i porodični patrijarh: Ingmar je bio zaključavan u mračne ormare zbog prekršaja kao što je mokrenje u krevet.

Bergman je napisao u svojoj autobiografiji *Laterna Magica*: 

Iako je odrastao u pobožnoj luteranskoj porodici, Bergman je kasnije izjavio da je izgubio veru sa osam godina i pomirio se sa tom činjenicom dok je snimao film *[[Nattvardsgästerna]]* 1962. godine

Njegovo interesovanje za pozorište i film počelo je rano; sa devet godina zamenio je komplet limenih vojnika za čarobnu lampu. U roku od godinu dana, igrajući se ovom igračkom stvorio je privatni svet u kome se osećao kao kod kuće. Oblikovao je sopstvene scene, marionete i svetlosne efekte i pravio lutkarske produkcije Strindbergovih predstava u kojima je imitirao sve uloge.

Bergman je kao tinejdžer pohađao školu Palmgren. Školske dane je proveo u nesreći. U pismu iz 1944. godine u vezi sa filmom *[[Hets]]* (poznatom kao *Mučenje*), koje je izazvalo debatu o stanju u švedskim srednjim školama (koju je Bergman predvodio), direktor škole Henning Håkanson napisao je, između ostalog, da je Bergman bio „problematično dete“. Bergman je u odgovoru napisao da nije voleo forsiranje domaćih zadataka i testove u njegovom formalnom školovanju.

Godine 1934, sa 16 godina, poslat je u Nemačku da provede letnji raspust sa porodičnim prijateljima. Prisustvovao je nacističkom skupu u Vajmaru, gde je video Adolfa Hitlera. Kasnije je pisao u autobiografiji o poseti Nemačkoj, opisujući kako je nemačka porodica postavila Hitlerov portret na zid pored njegovog kreveta, i da je i on sam „dugi niz godina bio na Hitlerovoj strani, oduševljen svakim njegovim uspehom i tužan zbog svakog njegovog poraza“. Bergman je prokomentarisao da je "Hitler bio neverovatno harizmatičan. Naelektrisao je masu... Nacizam koji sam video delovao je zabavno i mladalački." Odslužio je dva petomesečna mandata u vojsci. Kasnije je ipak odbacio Nacizam: „Kada su se vrata logora smrti otvorila... iznenada je i moja nevinist nestala“.

Bergman se upisao na Univerzitet u Stockholmu 1937. godine gde je studirao umetnost i književnost. Većinu vremena provodio je u studentskom pozorištu i postao je „pravi kinofil“. Istovremeno, Bergmanova romantična veza dovela je do fizičkog obračuna sa njegovim ocem koji je rezultirao prekidom njihovog odnosa koji je trajao dugi niz godina. Iako nije diplomirao na univerzitetu, napisao je niz drama i jednu operu, a postao je i asistent režije u lokalnom pozorištu. Godine 1942. dobio je priliku da režira jedan od svojih scenarija, *Kasparovu smrt*. Predstavu su videli članovi Svensk Filmindustrija, koji je tada Bergmanu ponudio poziciju scenariste. Oženio je Else Fisher 1943. godine.

### Filmska karijera do 1975. godine

Bergmanova filmska karijera počela je 1941. godine njegovim radom na prepravljanju scenarija, ali njegovo prvo veliko dostignuće bilo je 1944. kada je napisao scenario za *[[Hets]]*, film koji je režirao Alf Sjöberg. Uporedo sa pisanjem scenarija, radio je na filmu i kao asistent režisera. U svojoj drugoj autobiografskoj knjizi *Slike: Moj život na filmu*, Bergman navodi snimanje eksterijera ovog filma kao svoj pravi rediteljski debi. Film je izazvao debatu o švedskom formalnom obrazovanju. Kada je Henning Håkanson (direktor srednje škole koju je Bergman pohađao) napisao pismo nakon objavljivanja filma, Bergman je, prema akademiku Franku Gadou, omalovažavao u odgovoru ono što je smatrao Hakansonovom implikacijom da učenici „koji ne odgovaraju nekom proizvoljnom receptu dostojnosti zaslužuju da ih sistem zanemari“. Bergman je u pismu takođe naveo da je „mrzeo školu kao princip, sistem i instituciju. I kao takav definitivno nisam želeo da kritikujem sopstvenu školu, već sve škole“. Uspeh ovog filma doveo je do prve Bergmanove prilike da režira sopstveni film godinu dana kasnije. Tokom narednih deset godina napisao je i režirao više od deset filmova, uključujući *[[Fängelse]]* 1949. godine, kao i *[[Gycklarnas afton]]* i *[[Sommaren med Monika]]*, oba objavljena 1953. godine.

Bergman je prvi put postigao svetski uspeh sa *[[Sommarnattens leende]]* (1955), koji je pobedio za „Najbolji poetski humor“ i bio nominovan za Zlatnu palmu u Kanu sledeće godine. Zatim su usledili *[[Sedmi pečat|Det sjunde inseglet]]* i *[[Smultronstället|Smultronstallet]]*, objavljeni u Švedskoj u razmaku od deset meseci 1957. godine. *Det sjunde inseglet* osvojio je specijalnu nagradu žirija i nominovan je za Zlatnu palmu, a *Smultronstället* je osvojio brojne nagrade za Bergmana i njegovu zvezdu Victora Sjöströma. Od ranih 1960-ih, veći deo svog života proveo je na ostrvu Fårö, gde je snimio nekoliko filmova.

Početkom 1960-ih režirao je tri filma koji su istraživali temu vere i sumnje u Boga, *[[Såsom i en spegel|Såsom i en Spegel]],* (1961), *[[Nattvardsgästerna]]* (1962) i *[[Tystnaden]]* (1963). Kritičari smatraju da zajedničke teme u ova tri filma impliciraju da su filmovi deo triptiha. Bergman je u početku odgovorio da nije planirao ova tri filma kao trilogiju i da u njima nije mogao da vidi nikakve zajedničke motive, ali je kasnije usvojio tu ideju, uz izvesnu nedoumicu. Njegova parodija na filmove Federica Fellinija *[[För att inte tala om alla dessa kvinnor]]* objavljena je 1964. godine.

*[[Persona (film)|Persona]]* (1966), sa Bibi Andersson i Liv Ullmann u glavnim ulogama, je film koji Bergman smatra jednim od svojih najvažnijih dela. Iako je ovaj eksperimentalni film osvojio mali broj nagrada, smatran je njegovim remek-delom. Ostali filmovi iz tog perioda uključuju *[[Jungfrukällan]]* (1960), *[[Vargtimmen]]* (1968), *[[Skammen]]* (1968) i *[[En Passion]]* (1969). Sa svojim direktorom fotografije Svenom Nykvistom, Bergman je iskoristio paletu nijansi crvene za film *[[Krici i šaputanja|Viskningar och Rop]]* (1972), koji je bio nominovan za Oskara za najbolji film. U to vreme je takođe intenzivno producirao filmove za švedsku televiziju. Dva zapažena dela bila su *[[Scener ur ett äktenskap]]* (1973) i *[[Trollflöjten]]* (1975).

### Optužbe za utaju poreza i egzil
Dana 30. januara 1976. godine, dok je u Kraljevskom dramskom pozorištu u Stokholmu držao probu predstave *Ples smrti* Augusta Strindberga, uhapsila su ga dva policajca u civilu i optužila ga za utaju poreza na dohodak. Uticaj događaja na Bergmana bio je poražavajući. Usled poniženja je doživeo nervni slom i hospitalizovan je u stanju duboke depresije.

Istraga je bila fokusirana na navodnu transakciju od 500 000 švedskih kruna (SEK) iz 1970. između Bergmanove švedske kompanije *Cinematograf* i njene švajcarske podružnice *Person*e, entiteta koji je uglavnom korišćen za isplatu plata stranim glumcima. Bergman je raspustio Personu 1974. nakon što ga je obavestila Švedska centralna banka i naknadno prijavio prihod. Dana 23. marta 1976, specijalni tužilac Anders Nordenadler je odustao od optužbe protiv Bergmana, rekavši da navodni zločin nema pravnu osnovu, rekavši da bi to bilo kao podizanje „optužbe protiv osobe koja je ukrala sopstveni automobil, misleći da je tuđi“. Generalni direktor Gösta S Ekman, šef švedske poreske službe, branio je neuspelu istragu, rekavši da se istraga bavila važnim pravnim materijalom i da je Bergman tretiran kao i svaki drugi osumnjičeni. On je izrazio žaljenje što je Bergman napustio zemlju, nadajući se da je Bergman sada „jača“ osoba nakon što je istraga pokazala da nije učinio ništa pogrešno.

Iako su optužbe odbačene, Bergman je postao neutešan, plašeći se da se više nikada neće vratiti režiji. Uprkos molbama švedskog premijera Olofa Palmea, više javnih ličnosti i lidera filmske industrije, obećao je da više nikada neće raditi u Švedskoj. Zatvorio je svoj studio na ostrvu Fårö, suspendovao dva najavljena filmska projekta i otišao u samonametnuto izgnanstvo u Minhen, Zapadna Nemačka. Harry Schein, direktor Švedskog filmskog instituta, procenio je neposrednu štetu na deset miliona kruna i stotine izgubljenih radnih mesta.

### Dalji rad
Bergman je zatim razmotrio mogućnost rada u Americi; njegov sledeći film, *[[The Serpent's Egg]]* (1977) bio je zapadnonemačko-američka produkcija i njegov drugi film na engleskom jeziku (prvi je *[[Beröringen]]*, 1971). Usledila je britansko-norveška koprodukcija *[[Höstsonaten]]* (1978) sa Ingrid Bergman (bez srodstva) i Liv Ullmann, i *[[Aus dem Leben der Marionetten]]* (1980) koja je bila britansko-zapadnonemačka koprodukcija.

Privremeno se vratio u Švedsku da režira *[[Fanni och Alekander]]* (1982). Bergman je izjavio da će mu taj film biti poslednji, a da će se potom fokusirati na pozorišnu režiju. Nakon toga napisao je nekoliko filmskih scenarija i režirao niz televizijskih specijala. Kao i sa prethodnim radom za televiziju, neke od ovih produkcija su kasnije bile puštene u bioskop. Poslednje takvo delo je *[[Saraband]]* (2003), nastavak *Scener ur ett äktenskap* u režiji Bergmana kada je imao 84 godine.

Iako je nastavio da deluje iz Minhena, do sredine 1978. Bergman je prevazišao deo svoje gorčine prema švedskoj vladi. U julu te godine posetio je Švedsku, proslavljajući svoj šezdeseti rođendan na Fåru, i delimično nastavio da radi kao reditelj u Kraljevskom dramskom pozorištu. U čast njegovog povratka, Švedski filmski institut pokrenuo je novu nagradu *Ingmar Bergman* koja se dodeljuje svake godine za izvrsnost u stvaranju filmova. Ipak, ostao je u Minhenu do 1984. godine. U jednom od poslednjih velikih intervjua sa Bergmanom, snimljenom 2005. na ostrvu Fårö, Bergman je rekao da je, uprkos tome što je bio aktivan tokom egzila, praktično izgubio osam godina svog profesionalnog života.
### Odlazak u penziju i smrt
Bergman se povukao iz filmskog stvaralaštva u decembru 2003. Imao je operaciju kuka u oktobru 2006. i teško se oporavljao. Umro je u snu u 89. godini; njegovo telo je pronađeno u njegovoj kući na ostrvu Fårö 30. jula 2007. To je bio isti dan kada je umro još jedan poznati egzistencijalistički filmski režiser, Michelangelo Antonioni. Sahrana je bila privatna, u crkvi Fårö 18. avgusta 2007. Pod strogom tajnošću za njega je pripremljeno mesto u porti crkve. Iako je sahranjen na ostrvu , njegovo ime i datum rođenja upisani su ispod imena njegove supruge na grobnici u crkvenom dvorištu Roslagsbro, opština Norrtälje, nekoliko godina pre njegove smrti.

## Filmski rad
Mnogi režiseri širom sveta, uključujući Amerikance Woodyja Allena, Davida Lyncha, Stanleyja Kubricka i Roberta Altmana, danskog režisera Larsa Von Triera, poljskog režisera Krzysztofa Kieślowskog, ruskog režisera Andreja Tarkovskog i južnokorejskog režisera Chan-wook Parka, naveli su Bergmanov rad kao najveći uticaj na njihov. Woody Allen je rekao da je Bergman "verojatno najveći filmski umetnik kad se sve uzme u obzir, od izuma filmske kamere."

### Repertoarna filmska ekipa
Bergman je okupio osobnu „repertoarnu ekipu“ švedskih glumaca koje je često angažiovao u filmovima, uključujući Maxa Von Sydowa, Bibi Andersson, Erlanda Josephsona, Ingrid Thulin i Gunnara Björnstranda, od kojih su svi nastupili u bar pet Bergmanovih filmova. Norveška glumica Liv Ullmann, koja se pojavila u devet Bergmanovih filmova i jednom TV filmu (*Saraband*), bila je poslednja koja se pridružila (1966. u filmu *Persona*), a posle je postala najbliža Bergmanova saradnica, umjetnički i osobno. Zajedno su dobili kćer, Linn Ullmann (rođenu 1966. godine).

Bergman je 1953. počeo saradnju sa svojim direktorom fotografije, Svenom Nykvistom. Dvojica su razvila i zadržala odličan radni odnos zbog čega Bergman nije morao da brine oko kompozicije kadra sve do dana pre nego se on snimi. Na jutro snimanja, kratko bi se obratio Nykvistu oko rasporeda i kompozicije, te ostavio Nykvistu da radi bez ometanja ili komentariše.

### Finansiranje
Prema Bergmanovim rečima, nikada nije imao problema s prikupljanjem sredstava. Naveo je dva razloga: prvi, to što nije živio u Sjedinjenim Državama, koje je vedio kao opsednute zaradom; i drugo, to što su njegovi filmovi bili niskobudžetni. (*[[Krici i šaputanja|Viskningar och Rop]]*, na primer, je imao budžet od oko 450 000 dolara, dok je *Scener ur ett äktenskap* - šestodelni televizijski film - imao budžet od samo 200 000 dolara.)

### Tehnika
Kao režiser, Bergman je preferirao intuiciju prie razuma i odlučio biti neagresivan u odnosu s glumcima. Bergman je smatrao da ima veliku odgovornost prema njima, videći ih kao saradnike često u psihološki ranjivom položaju. Izjavio je da režiser mora biti iskren i oslonac drugima kako bi oni dali najbolje od sebe. Savetovao je mladim režiserima da radije ne snimaju filmove koji nemaju „poruku“, nego da čekaju da je pronađu, iako je priznao da on sam nekad nije bio siguran o poruci nekih svojih filmova.

Bergman je često sam pisao svoje scenarije, razmišljajući o njima mesecima ili godinama pre početka procesa pisanja, koji je smatrao dosadnim. Njegovi rani filmovi su pažljivo strukturisani, te su temeljeni na njegovim pozorišnim komadima ili scenarijima koje je napisao u saradnji s drugim autorima. Bergman je izjavio da je u svojim kasnijim radovima dopuštao svojim glumcima da ostvare svoje vizije koje nisu bile u skladu s njegovim, naglasivši da su rezultati često bili „katastrofalni“ kad to ne bi učinio. Kako je njegova karijera napredovala, Bergman je sve više dopuštao glumcima da improviziraju u svojim dijalozima. U svojim poslednjim filmovima je napisao samo ideje informirajući o sceni i dopuštao glumcima da odluče o konačnim dijalozima.

Nakon što bi pregledao inicijalne snimke, Bergman je naglašavao važnost da se bude kritičan, ali neemocionalan, tvrdeći da se pitao ne da li je njegov rad sjajan ili grozan, nego je li dostojan ili mora da bude sniman ponovo.

### Teme

Bergmanovi filmovi često govore o egzistencijalnim pitanjima smrtnosti, usamljenosti i veri i nisu previše stilizirani. *Persona*, jedan od Bergmanovih najslavnijih filmova, neobičan je među njegovim radovima jer je i egzistencijalan i avangardan.

Iako su njegove teme misaone, seksualna želja se često nalazila na istaknutom mestu, bilo da je okruženje bilo srednjovekovna kuga (*[[Sedmi pečat|Det sjunde inseglet]]*), život imućne poeoridce početkom 20. veka (*[[Fanny och Alexander]]*) ili savremeno otuđenje (*[[Tystnaden]]*). Njegovi ženski likovi obično su svesniji svoje seksualnosti nego muški, te ju se ne boje izraziti. U intervjuu za *[[Playboy]]* 1964. Bergman je rekao: „... manifestacija seksualnosti je jako važna, te posebno meni, iznad svega, ne želim snimati isključivo intelektuale filmove. Želim da publika oseti moje filmove. To je za mene mnogo važnije nego da ih razume.“ Film, kaže Bergman, je bila njegova zahtevna ljubavnica.

### Bergmanovi pogledi na sopstvenu karijeru
Kad su ga pitali o njegovim filmovima, Bergman je rekao da *[[Nattvardsgästerna]]* i ''Viskningar och Rop'' smatra najboljim filmovima, iako je u intervjuu 2004. rekao kako je bio  „deprimiran“ svojim filmovima te da ih više nije mogao posmatrati. U ovim filmovima, rekao je, uspeo je dovesti medij do njegovih granica.

Bergman je u više prilika da je *Tystnaden* označio kraj ere kad su religijska pitanja zauzimala istaknuto mesto u njegovim filmovima.

## Pozorišni rad
Iako je Bergman opšte poznat po svom doprinosu filmu, ceo život bio je aktivan i kao pozorišni režiser. Tokom studija u Stockholmu postao je aktivan u svom studentskom pozorištu, gde je ubrzo stekao popularnost. Nakon diplome je prvo radio kao asistent režije u Stockholmskom pozorištu. S 26 godina je postao najmlađi upravitelj pozorišta u Europi u pozorištu u Helsingborgu. Tamo je ostao 3 godine, a nakon toga postao režiser u pozorištu u Gothenburgu od 1946. do 1949.

Godine 1953. je postao režiser gradskog pozorišta u Malmöu i tamo ostao sledećih sedam godina. Mnogi od njegovih slavnih glumaca bili su ljudi s kojima je počeo raditi u pozorištu, a dobar deo ljudi iz „Bergmanove trupe“ iz filmova iz šezdesetih došlo je iz gradskog pozorišta u Malmöu (npr. Max von Sydow). Od 1960. do 1966. je radio kao režiser Kraljevskog dramskog pozorišta u Stockholmu.

Nakon što je napustio Švedsku zbog incidenta s utajom poreza, bio je režiser minhenskog *Pozorišta Residenz* od 1977. do 1984. godine. Ostao je aktivan u pozorištu tokom celih devedesetih, a poslednja produkcija bila mu je Ibsenova *Divlja patka* u Kraljevskom dramskom pozorištu 2002. godine.

## Lični život
Bergman se ženio pet puta:
* 1943 - 1945, s Else Fischer, koreografkinjom i plesačicom (razvod). Deca:
** Lena Bergman, glumica, rođena 1943.
* 1945 - 1950, s Ellen Lunström, koreografkinjom i filmskim režiserom (razvod). Deca:
** Eva Bergman, filmski režiser, rođena 1945.
** Jan Bergman, filmski režiser, (1946 -2000 )
** blizanci Mats i Anna Bergman, oboje glumci i filmski režiseri, rođeni 1948.
* 1951 - 1959, s Gun Grut, novinarkom (razvod). Deca:
** Ingmar Bergman mlađi, pilot, rođen 1951.
* 1959 - 1969, s Käbi Laratei, koncertnom pijanistkinjom (razvod). Deca:
** Daniel Bergman, filmski režiser, rođen 1962.
* 1971 - 1995., s Ingrid von Rosen (umrla). Deca:
** Maria von Rosen, spisateljica, rođena 1959.

Prva četiri braka završila su razvodom, dok se poslednji završio kad je njegova žena umrla od raka želuca. On je i otac spisateljice Linn Ullmann, koju je dobio s glumicom Liv Ullmann. Ukupno, Bergman je imao devetero dece za koje se zna da su njegova. Bio je oženjen svim osim jednom majkom svoje dece. Njegova poslednja supruga bila je majka Marie von Rosen, koja se rodila dvanaest godina pre njihovog braka. Osim ovih brakova, Bergman je bio u ozbiljnim vezama s Harriet Andersson od 1952. do 1955., Bibi Andersson od 1955. do 1959. i Liv Ullmann od 1965. do 1970. godine. Imao je desetine ljubavnica tokom svog života i opravdavao je afere svojim raznim ženama govoreći im: "Imam toliko života."

Iako je Bergman sebe jednom opisao kao nekoga ko je izgubio veru u zagrobni život, 2000. je izjavio da mu je razgovor koji je vodio sa Erlandom Josephsonom pomogao da poveruje u ideju da će ponovo videti Ingrid. Rekao je: „Ja se zapravo ne plašim smrti. Naprotiv, zaista. Mislim da će biti zanimljivo.“ Max von Sydow je 2012. godine izjavio u intervjuu da je imao mnogo razgovora sa Bergmanom o religiji koji su, čini se, ukazivalo na to da Bergman veruje u zagrobni život.

U ranom nacrtu svoje autobiografije, Bergman je priznao da je silovao svoju tadašnju devojku Karin Lannbi. Odlomak je izbačen u finalnoj verziji.

### Zdravlje
Bergman je patio od fizičkih tegoba kao što su nesanica i teški stomačni problemi još iz detinjstva. On je svoj nervozni stomak nazvao „nesrećom koja je glupa koliko i ponižavajuća” i našalio se da su privatni toaleti koje je obezbeđivao u pozorištima u kojima je radio predstavljaju njegov „najtrajniji doprinos istoriji pozorišta”.

## Nagrade za životno delo
Bergman je 1971. primio Nagradu *Irving G. Thalberg* za životno delo na dodeli Oscara. Godine 1997. je na Filmskom festivalu u Cannesu dobio nagradu *Palma svih palmi*, a 1998. godine *Nagradu za životno delo*.

## Filmografija i nagrade

### Dugometražni filmovi u Bergmanovoj režiji

### Televizija

### Ostalo

## Izvori

## Vanjske veze

;Pregledi
* 
* Ingmar Bergman Face to Face
* Fondacija Ingmar Bergman 
;Intervjui
* The Guardian/NFT interview with Liv Ullmann by Shane Danielson, January 23, 2001
* Playboy interview with Bergman in 1964 
;Bibliografija
* Ingmar Bergman Bibliography (via UC Berkeley) 
;Nekrolozi
* Remembering Ingmar Bergman  Obituary by Daniel Peleschuk, Culture Editor for Blast Magazine