open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Cristoforo Moro

**Cristoforo Moro** (Venecija, 1390. – Venecija, 9. novembar 1471.) bio je 67. mletački dužd koji je vladao od 12. maja 1462. do svoje smrti.

## Biografija
Moro je prije nego što je izabran za dužda, obavljao brojne poslove u mletačkoj administraciji, između ostalog bio je podesta Belluna 1432, zatim kapetan (capitano) u Padovi 1442, a onda i državni tužitelj (avogadore di comune) u Veneciji 1447. godine. Na vrhuncu svoje karijere izabran je 1448. za prokuratora Bazilike sv. Marka, položaj koji je bio odskočna daska za dužda, na koji je izabran 1462. godine. Vrijeme njegove vladavine bilo je prilično nesretno razdoblje za Mletačku Republiku jer je upravo tad izgubila u ratu sa Osmanlijama Eubeju, a tad su i počele granične čarke sa habsburgškim Trstom. Čitavo vrijeme u vladanju su mu pomagalili rođaci Lorenzo i Giovanni Moro.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Mòro, Cristoforo'' na portalu Treccani
Niccolò Marcello

**Nicolò Marcello** (Venecija, oko 1398. - Venecija, 1. decembar 1474.) bio je 69 mletački dužd koji je vladao od 13. augusta 1473. do svoje smrti. 
## Biografija
*Marcello* je prije nego što je izabran za dužda, obavljao brojne poslove u mletačkoj administraciji, između ostalog bio je ambasador u osmanskom Trabzonu - 1441., zatim je od 1445. sudac u Veneciji, a nakon tog od 1448., podesta i kapetan (capitano) u Feltreu. Od 1450. izabran je za senatora u Savjetu umoljenih, od 1453. je i član Savjeta desetorice. U međuvremenu je bio podesta u Trevisu, Bresci i Veroni

Na vrhuncu svoje karijere izabran je za Prokuratora Bazilike sv. Marka - 1468., položaj koji je bio odskočna daska za dužda, na koji je izabran 1473.

Iako je bio sklon pompi, njegovi suvremenici imali su pozitivan stav prema njegovoj vladavini. On se koncentrirao na jačanje državne blagajne, pa je Zecchi dao nalog da iskuje i novu srebrnu kovanicu - koja je kasnije nazvana *marcella*. Ostao je zapamćen po velikoj darežljivosti i pobožnosti, kako nije imao izravnih potomaka, veći dio svoje imovine darovao je bratovštinama koje su se brinule o sirotinji.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Marcèllo, Niccolò, doge di Venezia'' na portalu Treccani
Pietro Polani

**Pietro Polani** (? - Caorle, 1148.) bio je 36. mletački dužd koji je vladao od 1130. do svoje smrti.

## Biografija
Polani se do položaja dužda, dokopao tako što je oženio Adelasu, kćer predhodnog dužda Domenica Michiela.

Za svoje vladavine pokušao je nekako izmiriti teško posvađane uticajne venecijanske porodice Dandolo i Badoer, isto tako pokušao je proširiti mletačke posjede po Jadranu, nudivši tadašnjim srednjovjekovnim komunama sporazume o trgovini i savezništvu. Uočivši agresivne namjere Normana po Epiru i Albaniji, još više se zbližio sa Bizantom sa kojim je sudjelovao u nekim uspješnim vojnim kampanjama, ali je na račun toga Presvijetla republika dobila važne trgovačke povlastice po Levantu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Polani, Pietro'' na portalu Treccani
Robert Hansen

**Robert Christian Hansen** (rođen u Esthervilleu, Iowa, 15. februara 1939) je američki serijski ubica. Između 1971. i 1983. Hansen je ubio između 17 i 21 žena blizu Anchoragea u državi Alaska. Osuđen je 1983. godine na zatvorsku kazne u trajanju od 461 godine. Umro je u zatvoru Spring Creek Correctional Center u Sewardu, Alaska.

## U popularnoj kulturi

Hansenovi zločini su 2013. godine postali temelj za igrani film *[[The Frozen Ground]]* u kome njegov lik tumači John Cusack.

## Vanjske veze
* 
* 
*
Westfalski mir

**Westfalski mir** (njemački: *Westfälischer Friede*) skupni je naziv za dva mirovna ugovora potpisana u oktobru 1648. u westfalskim gradovima Osnabrücku i Münsteru kojima su tadašnje evropske sile okončale seriju povezanih ratova poznatih kao Osamdesetgodišnji rat između Španjolske i Holandije kao i njemačku fazu Tridesetogodišnjeg rata. Mir je okončao jedno od najdestruktivnijih razdoblje europske povijesti kada je u sukobima stradalo približno osam milijuna ljudi. U tim su ratovima sudjelovale i hrvatske i srpske jedinice iz Kraljevine Hrvatske i Slavonije i Vojne krajine poznati pod opštim imenom *Krovaten*, *Krabaten* otuda je došao i naziv kravata.

Proces pregovora za postizanje Westfalskog mira bio je dugotrajan i složen, a razgovori su vođeni u dva grada jer je svaka strana htjela da se sastane na teritoriju pod svojom kontrolom. Preliminarni mir prije samih pregovora potpisan je u Hamburgu 1641. godine između Švedske, Francuske i Svetog Rimskog Carstva. Uvjeti Westfalskog mira mira su dogovarani i u Münsteru i u Osnabrücku osiguravši tako mogućnost svakoj sastana da pregovara na svom teritoriju. Ukupno je 109 delegacija zaraćenih strana u različitim trenutcima prisustvovalo pregovorima. Španjolsko-holandski sporazum potpisan je 30. januara 1648. Finalni sporazum potpisan je 24. oktobra 1648. od strane cara Svetog Rimskog Carstva Ferdinanda III, ostalih njemačkih kneževa, te predstavnika Francuske, Švedske Engleske i Poljske. Time je okončan tridesetogodišnji rat u Svetom Rimskom Carstvu u kojem su se na jednoj strani našli Habsburgovci i njihovi katolički saveznici, a na drugoj protestantske zemlje (Švedska i protestantske kneževine Svetog Rimskog carstva) u savezu s katoličkom ali izrazito antihabsburškom Francuskom Luja XIV.

Velika moskovska kneževina i Osmansko Carstvo bile su jedine evropske sile koje nisu bile zastupljene na tim pregovorima. Značajan broj stručnjaka za međunarodno pravo u Westfalskom miru pronalazi ishodište osnovnih načela o suverenitetu zemalja ključnih za moderne međunarodne odnose koji su u literaturi zajednički poznati kao načela Westfalskog suvereniteta. Međutim, neki povjesničari taj uvid smatraju anakronizmom sugerirajući da su se takva gledišta pojavila tijekom devetnaestog i dvadesetog stoljeća u odnosu na kasniju zabrinutost oko suvereniteta. Papa je odbio priznati rezultate mira jer je u pregovorima bio posve marginaliziran dok su neke od glavnih ishoda sporazuma bili teritorijalno proširenje Francuske, jačanje Švedske, ograničavanje autoriteta cara kao i širenje prihvaćenog opsega pojma slobode savjesti i vjerske snošljivosti.

## Povezano
* Sloboda vjeroispovijesti ili uvjerenja
* Augsburški mir (1555)
* Protestantska unija (1608-1621)
* Katolička liga (1609-1635)
* Praški mir (1635)
* Bečki kongres (1815)

## Reference

## Vanjske veze

* ''Peace of Westphalia'' na portalu Encyclopædia Britannica 
* Pax Westphalica
Opsada Rima

Grad Rim je tokom svoje historije bio nekoliko puta stavljen pod opsadu:

* Opsada Rima (410) - napad i pljačka Rima od strane vizigotskog kralja Alarika
* Opsada Rima (537–538) - uspješna obrana bizantskog vojskovođe Belizara protiv ostrogotskog kralja Totile za vrijeme Gotskog rata
* Opsada Rima (546) - opsada, pljačka i depopulacija Rima od strane ostrogotskog kralja Totile za vrijeme gotskog rata
* Opsada Rima (549–550) - treća i posljednja opsada Rima od strane Ostrogota za vrijeme gotskog rata
* Opsada Rima (756) - opsada od strane langobardskog princa Aistulfa
* Opsada Rima (1849) - opsada Rima tokom koje su francuske trupe na kapitulaciju natjerale kratkotrajnu Rimsku Republiku
* Osvajanje Rima od strane italijanskih kraljevskih trupa u septembru 1870. kojim je okončan Risorgimento

## Veze
* Pljačka Rima
Barn

**Barn** je mjerna jedinica za površinu. Iako ne spada u jedinice SI sistema, često se sa njima koristi. U upotrebi je obično u nuklearnoj fizici za izražavanje površine poprečnog presjeka jezgre ili nuklearne reakcije. Dalja primjena mu je u svim poljima fizike visokih energija, gdje služi za izražavanje poprečnog presjeka raznih procesa rasejanja.

Jedan barn je približno jednak površini poprečnog preseka uranijeve jezgre.

## Definicija
Jedan barn (b) = 10&minus;28 kvadratnih metara (m²) = 100 kvadratnih femtometara (fm²) = 10&minus;24 centimetara kvadratnih (cm²) (najčešće korišteno).

* 1 milibarn (**mb**) = 10&minus;31 m².
* 1 nanobarn (**nb**) = 10&minus;37 m².
* 1 pikobarn(**pb**) = 10&minus;40 m².
* 1 femtobarn (**fb**) = 10&minus;43 m².
Nuklearni udarni presjek

**Nuklearni udarni presjek** je vrlo važan pojam iz nuklearne fizike, kojim se određuje iskoristljivost neke nuklearne reakcije ili vjerojatnost da dođe do sudara između neke ulazne elementarne čestice i atomske jezgre nekog atoma. Mjerna jedinica za nuklearni udarni presjek je 1 barn, a to iznosi 1 x 10-28 m2. Tako je na primjer nuklearni udarni presjek za uranij-235 i spore (termičke) neutrone 700 x 10-28 m2 ili 700 barna. 

## Vjerojatnost nuklearnih reakcija
Dimenzije atomske jezgre su vrlo male i iznose oko 10-14 metara. Na primjer, od ukupnog obujma atoma uranija, atomska jezgra i elektroni zauzimaju samo 1/10 000 000 000 dio. Zato je razumljivo da samo mali dio čestica (projektila) može pogoditi jezgru. Ili drugi primjer, samo jedna od 300 000 alfa-čestica može pogoditi jezgru dušika ili da prođe u njegovoj blizini i da skrene sa svoje putanje, što se može utvrditi u Wilsonovoj komori. Iz toga proizlazi da je vjerojatnost nuklearnih reakcija vrlo mala. 

Nuklearna reakcija nastaje sudarom raznih čestica s jezgrama atoma na koje nailaze. Treba imati u vidu da iz snopa čestica, samo jedan dio čestica se sudara s jezgrama atoma, a ostali dio se apsorbira (upija), rasprši ili samo prođe bez sudara. 

### Matematička definicija
Ako zamislimo kuglasti cilj (siva ispresječena linija) i snop elementarnih čestica (plave kuglice), koje lete brzinom *v* (crna strijelica) do cilja. Želimo znati koliko čestica udari u cilj u kratkom vremenu *dt*. Da bi se dogodilo, čestice trebaju biti u zelenom valjku, koji ima obujam = baza x visina. Baza ovog valjka je u stvari udarni presjek *σ* (crvena površina), a visina je put čestica u vremenu *dt* (*put = v x dt*):

: V = \sigma \, v \, dt 

Ako označimo *n* - broj čestica u jedinici obujma, onda ima *n V* čestica u obujmu *V*, koje vrše nuklearnu reakciju. Ako označimo *r* – iznos reakcija, onda dobivamo:

: r \, dt = n \, V = n \, \sigma \, v \, dt 

Ako znamo da protok neutrona iznosi *Φ* = *n v*:

: r = \sigma \, \Phi  

Ako znamo da nije samo jedan cilj nuklearnih reakcija, već ima *N* reakcija po jedinici obujma, onda dobivamo ukupan iznos reakcija:

: R = N \, r = N \, \Phi \, \sigma 

Ako je polumjer atomske jezgre reda veličine 10-14 m, onda je udarni presjek reda veličine 10-28 m2, od čega je i izašla definicija 1 barna. Pokusi su pokazali da veličina udarnog presjeka se znatno mijenja, pa tako za spore neutrone u nekim slučajevima je i preko 1000 barna, a udarni presjek gama-čestica može biti i 0,001 barna. 

### Ovisnost nuklearnog udarnog presjeka o temperaturi
Nuklearni udarni presjek se obično mjeri na 20 °C. Da bi se izračunao udarni presjek na nekoj temperaturi, treba upotrijebiti formulu:

: \sigma = \sigma_0 \, \left(\frac{T_0}{T} \right)^\frac{1}{2} 

gdje je: *σ* - nuklearni udarni presjek na temperaturi *T* i σ0 - nuklearni udarni presjek na temperaturi T0 (T i T0 u Kelvinima).

## Izvori
Draperova točka

**Draperova točka** je približna temperatura iznad koje gotovo svi kruti materijali zrače vidljivu svjetlost, kao posljedicu zračenja crnog tijela. Ustanovio ju je kao 798 K (525 ˚C), John William Draper 1847.

Tijela kod temperatura nešto ispod Draperove točke, zrače prije svega u infracrvenom području i emitiraju zanemarivu količinu vidljive svjetlosti. Vrijednost se može izračunati korištenjem Wienovog zakona pomaka:

:\nu_{peak} = { 2.821 \over h} kT 

Gdje je *ν<sub>peak</sub>* (u hercima) – vršna frekvencija Draperove točke, *k* - Boltzmannova konstanta, *h* - Planckova konstanta i *T* - termodinamička temperature u Kelvinima.

Računanjem dobijemo vrijednost od 46,9 teraherza, što je u infracrvenom području, uglavnom nevidljivo, osim tamno crvene boje koja neznatno svijetli.

## Izvori
Wienov zakon pomaka

**Wienov zakon pomaka** tvrdi da je rapored valnih duljina, kod toplinskog zračenja idealnog crnog tijela, vrlo sličnog oblika za sve temperature, osim što se vršna vrijednost pomiče sa povećanjem temperature, prema manjim valnim duljinama i ima veću vrijednost. Wienov zakon pomaka proizlazi iz Planckova zakona i tvrdi da je vršna vrijednost valne duljine zračenja obrnuto proporcionalna sa termodinamičkom temperaturom idealnog crnog tijela.

:\lambda_{\mathrm{max}} = \frac{b}{T} 

gdje je *λ<sub>max</sub>* - valna duljina sa vršnom vrijednosti intenziteta zračenja, *T* - termodinamička temperatura idealnog crnog tijela, i *b* – Wienova konstanta pomaka i jednaka je 2,897768551 × 10−3 m•K.

Wienov zakon pomaka u ovisnosti od frekvencije:

:\nu_{max} = { \alpha \over h} kT  \approx  (5.879 \times 10^{10} \ \mathrm{Hz/K}) \cdot T  

gdje je *α* ≈ 2,821439, *k* - Boltzmannova konstanta, *h* - Planckova konstanta, a *T* - termodinamička temperatura idealnog crnog tijela. Drugi način je korištenjem formule:

:\lambda = { c \over \nu }.

gdje je *c* – brzina svjetlosti u vakuumu.

## Primjeri primjene

* Svjetlo sa Sunca i Mjeseca: temperatura na površini Sunca je 5 778 K. Koristeći Wienov zakon pomaka, valna duljina sa vršnom vrijednosti intenziteta zračenja je 502 nm. To je valna duljina na koju je oštrina vida većine životinja najosjetljivija. Čak i noćne zivotinje, koje često koriste svjetlost sa mjeseca, imaju sličnu osjetljivost vida, jer mjesec ustvari odbija Sunčevu svjetlost.
* Svjetlo sa električne žarulje i vatre: temperatura žarne niti kod električne žarulje je oko 3 700 K; valna duljina sa vršnom vrijednosti je u žutoj svjetlosti, a 90% zračenja je izvan vidljivog djela spektra, u infracrvenom području spektra. Vatra koja gori na drva ima temperaturu oko 1 500 K i valna duljina sa vršnom vrijednosti je 2 000 nm, tako da je daleko najviše zračenja u infracrvenom području, a mi vidimo samo manji dio zračenja.
* Zračenje sisavaca i ljudi: sisavci i ljudi imaju temperaturu oko 310 K, pa je valna duljina sa vršnom vrijednosti intenziteta oko 10 000 nm, što je daleko u infracrvenom području. To je područje koje mogu vidjeti infracrvene kamere i zmije.
* Veliki prasak: temperatura kozmičkog mikrovalnog pozadinskog zračenja je 2,7 K, tako da je valna duljina sa vršnom vrijednosti intenziteta oko 1,06 mm, a to je u području mikrovalnog zračenja, pa i instrumenti za praćenje moraju biti podešeni na tu vrijednost.

## Izvori
Stefan–Boltzmannova konstanta

**Stefan–Boltzmannova konstanta** je fizikalna konstanta, obično označena s grčkim slovom *[[Sigma|σ]]*, koja je konstanta proporcionalnosti u Stefan-Boltzmannovom zakonu: ukupna količina energije *j**, koje idealno crno tijelo zrači, po jedinici površine i u nekoj jedinici vremena, je direktno proporcionalna s četvtom potencijom termodinamičke temperature *T*.

Vrijednost Stefan–Boltzmannove konstante u SI sustavu iznosi: 

:\sigma = 5,670 400(40) \times 10^{-8}\ \textrm{W}\,\textrm{m}^{-2}\,\textrm{K}^{-4}

Vrijednost Stefan–Boltzmannove konstante se može teoretski izvesti iz Stefan-Boltzmannovog zakona, ali je i potvrđena pokusima. Može se i izraziti s drugim fizikalnim konstantama:

:\sigma = \frac{2\pi^5k_{\rm B}^4}{15h^3c^2} = \frac{\pi^2k_{\rm B}^4}{60\hbar^3c^2}

gdje je *k<sub>B</sub>* - Boltzmannova konstanta, *h* - Planckova konstanta, *<math>\hbar\!</math>* - reducirana Planckova konstanta i *c* – brzina svjetlosti u vakuumu.

## Izvori
Wilhelm Wien

**Wilhelm Carl Werner Otto Fritz Franz Wien** (Fischhausen, 13. 1. 1864. - München, 30. 8. 1928.), njemački fizičar.

* 1911. - Nobelova nagrada za fiziku
Broj e

Broj **<math>e</math>**, kao matematička konstanta, još nazvan i Eulerov broj ili Napierova konstanta, je baza prirodnog logaritma i jedan je od najznačajnijih brojeva u suvremenoj matematici, pored neutralnih elemenata za zbrajanje i množenje, 0 i 1, imaginarne jedinice ''i'' i broja pi. Osim što je iracionalan i realan, ovaj broj je još i transcendentan. Do tridesetog decimalnog mjesta, ovaj broj iznosi:

e ≈ 2.71828 18284 59045 23536 02874 71352 34678 2376732 6727 267 274728 3 39^˘654... 

Broj *e* se može definirati kao :

# Limes niza brojeva 
#: e = \lim_{n\to\infty} \left( 1 + \frac{1}{n} \right)^n
#:
# Suma beskonačnog niza:
#: e = \sum_{n = 0}^\infty \frac{1}{n!} = \frac{1}{0!} + \frac{1}{1!} + \frac{1}{2!} + \frac{1}{3!} + \frac{1}{4!} + \cdots
#:: gdje je *n*! faktorijela *n*.
#:
# Pozitivna vrijednost koja zadovoljava sljedeću jednadžbu :
#: \int_{1}^{e} \frac{1}{t} \, dt = {1} 
#:
#: istovjetnost između ova tri slučaja dokazanа.
#:
# Ovaj broj se sreće i kao dio Eulerovog identitetа:
#: e^{\mathrm i\cdot\pi} = -1
Jerry Rawlings

**Jerry John Rawlings** (Accra, 22. lipnja 1947. – Accra, 12. studenog 2020.) bio je ganski zrakoplovni časnik i političar, izaslanik Afričke unije pri Somaliji te raniji vođa Gane u tri navrata. Rawlingsov prvi dolazak na vlast u Gani povezan je s vojnim pučem 1979. godine, a trajao je nešto više od tri mjeseca, nakon čega je Rawlings vlast predao građanskim institucijama. Samo dvije godine kasnije, 31. prosinca 1981., Rawlings je ponovo došao na čelo zemlje kao predsjednik Provizionalnog vijeća. U tom je svojstvu na vlasti bio do 1992. godine, kada se povukao iz Oružanih snaga, osnovao Nacionalni demokratski kongres i pobijedio na izborima te tako postao prvi predsjednik Četvrte Republike. Godine 1996. ponovo je izabran na novi četverogodišnji mandat.

Rawlingsov prvi pokušaj puča organiziran je 15. svibnja 1979. godine protiv diktatora, generala Freda Akuffoa. Neuspjeh tog puča doveo je do Rawlingsova hapšenja, zatvaranja i osude na smrtnu kaznu. U lipnju, skupina njemu nastrojenih vojnih časnika pomogla mu je pri bijedu iz zatvora nakon čega je ovaj podigao opći, vojni i narodni, ustanak protiv generala Akuffoa i Vrhovnog vojnog vijeća. Po svrgavanju Akuffoa, Rawlings je *de facto* postao vođa Gane kao šef Revolucionarnog vijeća oružanih snaga. Vijeće je provelo "generalno čišćenje" s ciljem eliminiranja korupcije i socijalne nepravde iz ganskog društva. To se navodio kao glavni motiv državnog udara.

Revolucionarno vijeće iste godine organizira izbore na kojima pobjeđuje Hilla Limann iz PNP-a. Ipak, ni Limann nije dugo izdržao. Već 31. prosinca 1981., Rawlings i Revolucionarno vijeće svrgavaju Limanna, navodeći lošu gospodarsku politiku kao posljedicu. Formirano je Provizionalno nacionalno vijeće obrane s Rawlingsom na čelu.

Godine 1992., Rawlings se povukao iz vojne službe i uspostavio Nacionalni demokratski kongres, legalizirao političke stranke te organizirao predsjedničke i parlamentarne izbore. Bila je to posljedica rastućih zahtjeva za demokratizaciju političkog života u Gani. Rawlings i njegova stranka osvojili su 58.3% glasova na izborima. Vanjski promatrači proglasili su izbore "slobodnima i poštenima". Godine 1996., Rawlings je osvojio i svoj drugi mandat.

Nakon što je, prema vlastitom Ustavu, izgubio pravo reizbora nakon dva uzastopna mandata, Rawlings je na izborima 2000. podržao svog potpredsjednika Johna Attu Millsa. Ipak, na izborima je pobijedio John Kufuor, koji će također odslužiti dva mandata na čelu Gane.

Umro je 12. studenog 2020. u Accri od kratke bolesti.
Hilla Limann

**Hilla Limann** (Gwolu, 12. prosinca 1934. - Accra, 23. siječnja 1998.) je bio ganski političar koji je od 24. rujna 1979. do 31. prosinca 1981. obnašao dužnost jedinog (ukupno osmog) predsjednika Treće Republike. Tokom karijere je mnogo radio na polju vanjske politike te je jedno vrijeme boravio kao diplomat u Švicarskoj. 

Limann, čije je pravo prezime **Babini**, rođen je u sjevernoganskom gradu Gwolu. Srednju školu završio je u Tamaleu, a kasnije uspijeva ostvariti briljantnu akademsku karijeru, stekavši diplome sa Sorbonne, Sveučilišta u Londonu te Sveučilišta u Parizu. Od sredine 60-ih do sredine 70-ih radio je na polju vanjske politike, boraveći jedno vrijeme u Togou i Ženevi, a 1967. bio je i član komisije koja je donijela ustav Gane 1969. godine. 

Nakon puča Jerryja Rawlingsa iz 1979., Limann, mada gotovo anonimna ličnost u ganskoj politici, izabran je za predsjednika kao kandidat PNP-a sa ukupno 62% glasova. Predsjednik je službeno postao 24. rujna 1979., a njegovu vladavinu obilježile su umjerena ekonomska politika, demokratske vrijednosti i panafrikanizam. No, već 31. prosinca 1981. sam je Limann svrgnut u puču kojega je, ponovo, predvodio Rawlings. Limann je tako bio jedini predsjednik kratkotrajne Treće Republike. 

Nakon ukidanja vojne diktature 1992. godine, Limann je ponovo bio predsjednički kandidat, ali je završio na trećem mjestu s 6.7% glasova. 

Tokom života, Limann je bolovao od kroničnih srčanih problema te je umro od posljedica dijabetesa 23. siječnja 1998. u Accri. Bio je oženjen i imao je sedmero djece.
Ignatius Kutu Acheampong

General **Ignatius Kutu Acheampong** (Kumasi, 23. rjna 1931. - Accra, 16. lipnja 1979.) je bio ganski general i diktator koji je od 13. siječnja 1972. do 5. srpnja 1978. obnašao dužnost vođe Gane. Iako je na vlast došao pučem, Acheampong je i sam svrgnut u dvorskom udaru kojeg je predvodio Fred Akuffo. Kada je i Akuffo svrgnut u puču pod vodstvom Jerryja Rawlingsa, Acheampong je pogubljen zajedno s ostalim predstavnicima vojnog režima.

Acheampong je rođen u Kumasiju u katoličkoj obitelji. Prije nego je 1959. godine regrutiran u vojsku, školovao se na Središnjem trgovačkom koledžu. Kao vojnik, bio je dio mirovnih snaga Ujedinjenih nacija tokom krize u Kongu. 

Acheampong je 13. siječnja 1972. izvršio uspješan državni udar protiv demokratske vlade premijera Busije i došao na čelo zemlje kao predsjednik Vrhovnog vojnog vijeća. Acheampongova diktatura dovela je do niza opsežnih reformi u svakodnevnom životu Gane, među kojima se ističu uvođenje vožnje desnom stranom, pokretanje programa autarkije gospodarstva i renoviranje stadiona kako bi udovoljavali međunarodnim standardima. No, istovremeno su dolazile glasne optužbe za korupciju upućene Acheampongovoj glavi. 

Acheampongov glavni plan bilo je objedinjenje vojske i civilne vlasti u takozvanu "Unificiranu vladu", što je koncept koji je naišao na glasne kritike i postao jedno od najvažnijih nacionalnih pitanja. Dana 30. ožujka 1978. održan je i referendum na kojemu je Acheampongov plan prošao glasovanje, ali se smatra kako su rezultati namješteni. Ipak, Acheampong nije imao vremena provesti svoj plan jer je 5. srpnja 1978. svrgnut u dvorskom puču kojeg je predvodio general Fred Akuffo. Acheampong je stavljen pod kućni pritvor. 

Nakon Četvrtojunske revolucije Jerryja Rawlingsa, Acheampong je pogbljen zajedno s ostalim predstavnicima vojnog režima, među kojima su bili Akwasi Afrifa i Fred Akuffo.
Pljačka Rima (546)

**Opsada Rima 546. godine** je predstavljala drugi pokušaj Ostrogota da od Bizantinaca preotmu Rim, glavni grad Italije, koga su bili izgubili na samom početku gotskog rata. Do nje je došlo osam godina nakon prve neuspješne opsade. Ostrogotima je ovaj put komandirao novi i sposobni kralj Totila, dok je komandant gradskog garnizona bio Besas. Prema navodima Prokopija, Besas je uskladištio žito za dugu opsadu, ali je, za razliku od Belizara u prethodnoj opsadi, odbio dozvoliti civilima da napuste grad, zbog čega je zavladala masovna glad i kanibalizam. Pokušaj pape Vigilija, sklonjenog u Sirakuzu, da gradu dostavi žito iz Sicilije, spriječila je ostrogotska mornarica, isto kao i pokušaj pojačanja pod Belizarom da razbiju opsadu. Na kraju je grad pao 17. decembra 546. godine, a što se tumači izdajom izaurijskih vojnika, koji su pustili Ostrogote kroz kapiju *Porta Asinaria*. Većina branitelja i građana se uspjela izvući; 500 je pronašlo sigurno utočište u crkvama, dok su Ostrogoti, po Prokopiju, ubili 26 vojnika i 60 civila. Totila je nakon toga odlučio potpuno uništiti grad i "pretvoriti ga u pašnjak". Međutim, umjesto toga se zadovoljio time da sruši oko trećine bedema, te je sa vojskom krenuo na bizantske posjede u Apuliji. U proljeće 547. je Belizar ponovno zauzeo grad. Totila će Rim zauzeti tek nakon nešto duže opsade 550. godine.

## Izvori
Opsada Rima (549–550)

**Opsada Rima 549. godine** predstavljala je treći pokušaj Ostrogota da od Bizantinaca preotmu Rim, koga su bili izgubili na početku Gotskog rata. Na čelu Ostrogota je bio kralj Totila, koji je uspio zauzeti Rim tri godine ranije, ali je 547. prisiljen na povlačenje zbog bizantske protivofenzive pod Belizarom. Za treću opsadu se Totila daleko bolje pripremio, kao i iskoristio odsutstvo Belizara, koga je car Justinijan bio povukao u Carigrad. Totila je strpljivo čekao da branitelji, na čijem je čelu bio Diogen, potroše svoje zalihe, te je nakon skoro godinu dana vojnicima garnizona ponudio da mu u zamjenu za hranu otvore gradske kapije. Dio garnizona je to poslušao, te su Ostrogoti ušli u grad. Totila je naredio masakr bizantskih oficira i plemstva, ali je izričito naredio da se poštede žene. Dio gradskih plemića koji su izbjegli je pohvatao u unaprijed pripremljenim zasjedama, ali ne i Diogena. Za Totilu je ovaj uspjeh predstavljao Pirovu pobjedu, jer je Rim u prethodne dvije opsade bio razoren, opustošen i lišen najvećeg dijela stanovništva. Toga je i sam Totila bio svjestan, te je naredio da se u grad ponovno dovedu izbjegli stanovnici. Te je planove spriječio nastavak rata, u kome su Bizantinci nekoliko godina kasnije odnijeli konačnu pobjedu.

## Izvori
* Bury, J.B. "History of the Later Roman Empire." Reconquest of Italy (2011): n.pag. Web. 19 Nov 2012. http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/secondary/BURLAT/19B*.html
* Morris, Charles. "Fall of the Ostrogoths." Wars of the Ostrogoths (2007): n.pag. Web. 19 Nov 2012. http://www.heritage-history.com/www/heritage.php?Dir=wars&FileName=wars_ostrogoths.php 
* Tisi, Claudio. "Vandalic and Gothis Wars." Sardinia(2002): n.pag. Web. 19 Nov 2012. http://www.tomysardinia.com/filen/storia-bizantini.html
Pljačka Rima (1084)

**Pljačka Rima 1084. godine** () je bio incident koji se zbio u Rimu za vrijeme Borbe za investituru, odnosno sukoba pape Grgura VII sa rimsko-njemačkim carem Heinrichom IV. Heinrich je prethodne godine, nakon što je u Njemačkoj bio porazio protivkralja i papinog pristašu Rudolfa od Rheinfeldena, odlučio sukob okončati vojnim putem. Sa svojim je trupama ušao u Rim i instalirao vlastitog antipapu Klementa III. Grgur se povukao u Anđeosku tvrđavu, što je dovelo do višemjesečne opsade i pregovora. U međuvremenu je, na Grgurov poziv, na Rim krenuo normanski vođa Robert Guiscard sa svojim vitezovima. To je Heinricha prisililo na povlačenje. Ulazak normanskih trupa u grad je 21. maja 1084. godine doveo do trodnevne pljačke, prilikom koje su opustošeni mnogi dijelovi grada. Nakon što su se Normani povukli, građani Rima su bili toliko bijesni na Grgura da su ga prisilili da pobjegne u Salerno, gdje je umro sljedeće godine.

## Povezano
* Normansko osvajanje Južne Italije
Pljačka Rima (1527)

**Pljačka Rima** () je događaje koji su se zbili za vrijeme i neposredno nakon što je 6. maja 1527. godine vojska rimsko-njemačkog cara i španskog kralja Karla V zauzela Rim tokom sukoba sa Papskom Državom u Ratu Cognačke lige. Do njega je došlo u kontekstu Italijanskih ratova, odnosno zbog odluke pape Klementa VII da prethodne godine stvori Cognačku ligu sa ciljem da okonča habsburšku dominaciju nad Italijom poslije pobjede Karla V nad Francuzima kod Pavije 1525. godine. Habsburška vojska, sastavljena od najamnika je uspjela poraziti Klementove francuske saveznike u sjevernoj Italiji, ali su se njeni pripadnici na proljeće 1527. zbog neisplate plaća pobunili i natjerali svog komandanta Charlesa de Bourbona da maršira na Rim. Carska vojska je pred zidine Rima došla 5. maja, a sljedeći dan ih uspjela probiti na juriš. Tada je, međutim, poginuo Charles i više nitko nije imao autoriteta da kontrolira vojnike koji su se odali strahovitoj pljački, ubistvima i silovanjima. Klement se uspio skloniti u Anđeosku tvrđavu, ali je gotovo cijela Švicarska garda izginula braneći mu odstupnicu. Klement je iz Anđeoske tvrđave izašao nakon plaćanja otkupnine carskim trupama, koje su u gradu ostale još nekoliko mjeseci, bez prestanka ga pljačkajući. Grad su napustile tek na proljeće sljedeće godine, a na što ih je potakla epidemija izazvana hiljadama nesahranjenih leševa. Iako je Klement formano postao slobodan, više se nije usudio suprotstavljati Karlu V, a što je za posljedicu imalo odbijanje da engleskom kralju Henryju VIII dozvoli razvod od Katarine Aragonske, a što će dovesti do Engleske reformacije. Vjeruje se da je pljačka dovela do strahovite depopulacije, odnosno da je od prethodnih 55.000 stanovnika nakon odlaska carskih trupa ostalo tek 10.000 ljudi. Za suvremenike je pljačka Rima - prvi takav događaj nakon gotovo pola milenijuma - predstavljala izuzetnu traumu; kasniji historičari su ga smatrali simboličkim krajem renesanse u Italiji.

## Vanjske veze

* Pope's guards celebrate 500 years, BBC News Online; dated and retrieved 22 January 2006
* Vatican's honour to Swiss Guards, BBC News Online; dated and retrieved 6 May 2006
Opsada Rima (1849)

**Opsada Rima 1849. godine** () je predstavljao kratkotrajni oružani sukob između Francuske s jedne, i novoosnovane Rimske Republike do koga je došlo 1849. godine za vrijeme Italijanskih ratova za ujedinjenje. Do njega je došlo nekoliko mjeseci nakon što su početkom 1849. u Rimu liberalni revolucionari svjetovnu vlast Papinske Države i osnovali Republiku. Papa Pio IX je prije toga izbjegao iz grada i pozvao strane sile da ga vrate na vlast. Pomoć je stigla od Francuske, koja je godinu dana ranije i sama prošla kroz revoluciju tokom koje je proglašena republika. Na prvim izborima je, međutim, za predsjednika izabran Louis Napoleon Bonaparte, koji je bio pod snažnim uticajem katoličkih ultramontaca. On je na obale Lazija poslao trupe pod generalom Oudinotom koje su se iskrcale 25. aprila, a nakon nekoliko mjeseci pregovora pokrenule prema Rimu. Iako iznenađene potezom države koje su smatrali ideološkim blizancem i prirodnim saveznikom, vlasti Republike su mjesec dana pružale oružani otpor, sve dok 1. jula nije potpisano primirje, temeljem koga se dio republikanskih snaga sklonio u San Marino. Francuske trupe su dva dana kasnije ušle u grad i uspostavile bivšu vlast, a papa se vratio početkom 1850. Francuski garnizon je u Rimu ostao sljedećih dvadeset godina uspješno priječio pokušaje italijanskih nacionalista da obnove Republiku ili grad pripoje novoujedinjenoj Italiji. Njihov odlazak zbog francusko-pruskog rata 1870. je omogućio osvajanje Rima kojim je formalno završeno ujedinjenje Italije.

## Izvori


## Literatura
* Stefano Tomassini, *Storia avventurosa della rivoluzione romana*, Milano, il Saggiatore s.p.a., 2008
* 
* Gustav von Hoffstetter, Storia della repubblica di Roma del 1849, Torino, 1855
* Giuseppe Garibaldi, *Vita e memorie*, Livorno, 1860
* Francesco Domenico Guerrazzi, *Lo assedio di Roma*, Livorno, Tipografia A. B. Zecchini, 1864 (Testo completo, 1ª ed. elettronica, 29 marzo 2006) su Liber Liber
* *Siége de Rome en 1849 par l'Armée Française. Journal des opérations de l'Artillerie et du Génie*, Paris, Imprimerie Nationale, 1851
* Pompilio De Cuppis, *Atlante generale dell'assedio di Roma avvenuto nel giugno 1849*, Roma, Giuseppe Ferrini, 1849
* Mario Laurini, ''Dalla Svizzera alla difesa di Roma'', «La camicia rossa», 2008, 5

## Vanjske veze
* Materiale sull'assedio di Roma  sul sito www.comitatogianicolo.it
Fred Akuffo

General-pukovnik **Frederick William Kwasi Akuffo** (Akropong, 21. ožujka 1937. - Accra, 26. lipnja 1979.) je bio ganski vojni zapovjednik i političar. Akuffo je bio visikorangirani član Oružanih snaga Gane, a od 1978. do 1979., kao predsjednik Vrhovnog vojnog vijeća, bio je i vođa Gane. Na vlast je došao vojnim udarom, a na isti način je i svrgnut te nakon tri tjedna i smaknut. 

Akuffo je rođen u Akropongu 1937. godine, a školovan je u prezbiterijanskoj školi u Gani. Godine 1957. primljen je u vojsku, a vojno obrazovanje stekao je u Ujedinjenom Kraljevstvu i Indiji. U tom se periodu i oženio za Emily Akuffo. Kao aktivni član vojske, Akuffo je jedno vrijeme bio stacioniran u Tamaleu te je do sredine 70-ih godina postao zapovjednik u vojsci. Početkom 70-ih, Akuffo je nadzirao implementaciju vožnje desnom stranom ceste koja je konačno ostvarena 4. kolovoza 1974. godine. 

Dana 9. listopada 1975., Akuffo je postao član Vrhovnog vojnog vijeća. Dana 5. srpnja 1978., Akuffo je bio na čelu puča koji je svrgnuo dotadašnjeg diktatora, generala Acheamponga. Akuffo je nastavio s procesom konstitucionalizacije Gane, ali i njegova je vladavina prekinuta kada je 4. lipnja 1976. godine Jerry Rawlings proveo državni udar i svrgnuo Vrhovno vojno vijeće. 

Zajedno s drugim visokorangiranim časnicima, Akuffo je smaknut 26. lipnja 1979. u Accri.
Zauzimanje Rima

**Osvajanje** ili **Zauzimanje Rima** () je bio kratkotrajni oružani sukob koji se dogodio 20. septembra 1870. između Papske Države na jednoj, i novoosnovane Kraljevine Italije na drugoj strani, posljednji tokom procesa ujedinjenja Italije. Do njega je došlo nakon što je Italija, koja se bila ujedinila 1861. godine i formalno proglasila Rim svojim glavnim gradom, nastojala anektirati Papsku Državu. Njenu nezavisnost je garantirala i vojnom silom čuvala Francuska pod katoličkim carem Napoleonom III, ali su francuske trupe godine 1870. povučene zbog francusko-pruskog rata. To su iskoristile italijanske trupe pod generalom Raffaeleom Cadornom koje su prešle granicu i bez otpora okupirale Lazio, dok je papa Pio IX bez uspjeha pokušavao organizirati intervenciju neke druge strane sile u svoju korist. Brojčano nadmoćne italijanske trupe su se zaustavile pred samim bedemima grada, gdje je nakon neuspjelih pregovora, došlo do kraćeg okršaja prilikom koga su bersaljeri probili papske položaje kod kapije Porta Pia. Nakon toga su papske snage kapitulirale, a italijanske zauzele cijeli grad. On je nakon plebiscita pripojen ostatku Italije. Papa Pio IX je, međutim, ostao u Vatikanu, gdje je odbio formalno priznati gubitak svjetovne vlasti, a što su nastavili i njegovi nasljednici. Ta situacija, poznata kao rimsko pitanje, riješena je Lateranskim sporazumom 1929. godine kojim je Italija priznala nezavisnost Vatikana u zamjenu za papino priznanje italijanskog suvereniteta nad ostatkom Rima.

## Vanjske veze

* Article by Angela Pellicciari  
* Historical summary at cronologia.leonardo.it  
* The Papal Zouaves
Rimski most

**Rimski most** (turski: *Bosna basi kuprisi* = Most kod izvora Bosne) premošćuje rijeku Bosnu nedaleko od Vrela Bosne na Ilidži, na starom (danas napuštenom) putu, blizu magistralne ceste koja vodi prema Blažuju. Rimski most je jedan od četiri stara kamena mosta na širem području grada Sarajeva koji su još uvijek sačuvani, ostala tri mosta su Šeher-Ćehajina ćuprija, Latinska ćuprija i Kozja ćuprija.

## Historija
Ni danas se precizno ne zna, kad je točno podignut taj most, ono što se zna da na početku osmanske vlasti u Bosni na tom mjestu nije bilo nikakvog mosta. Po mnogim indicijama izgleda da je most dao izgraditi između 1530. i 1550. Rustem-paša Opuković, ali postoje i pretpostavke da je on samo obnovio stari razrušeni rimski most, jer je tu vodila rimska cesta za naselje **Aquae Sulphurae**, pa se pretpostavlja da je postojao i most.

## Karakteristike
To je kameni most sa sedam lukova, dugačak je 40 metara, širok oko 4,5 metara. Most je obnavljan više puta, prvi put već u drugoj polovici 16. vijeka, a najtemeljitije 1762. Osmanski graditelji koristili su se i obrađenim kamenom iz ruševina nedalekog rimskog naselja **Aquae Sulphurae**, na više mjesta vidljivi su tragovi rimskih reljefa. Vjerojatno je i zbog tog dobio ime Rimski most, ali i možda kao uspomena na staru.

Taj dio Rijeke Bosne zovu Plandište, jer su na tom mjestu ovčari okupljali svoje ovce. 

Danas je most pod zaštitom Nacionalne komisije kao nacionalni spomenik BiH , služi kao izletište, a oko njega su podignuti novi ugostiteljski objekti. 

## Izvori

## Vanjske veze

* Panoramski prikaz Rimskog mosta 
* ''Rimski most: Kameno djelo graditelja Rustem-paše Okupovića'' na portalu BuzimINFO
Feltre

**Feltre** (latinski: *Feltria*) je grad u sjevernoj Italiji od 20 228 stanovnika , u provinciji Belluno.

Najpoznatiji stanovnici *Feltrea* bili su Panfilo Castaldi slikar iz 15. vijeka i renesansni humanist - Vittorino da Feltre.
## Geografija
*Feltre* leži u pitoresknoj kotlini rijeke Stizzon, udaljen oko 4 km od njenog ušća u Piave i 20 km jugozapadno Belluna. Sjeverno od grada uzdižu se Dolomiti.
## Historija
Za rimskih vremena bio je poznat pod imenom **Feltria**, Plinije Stariji ga je opisao kao opidum kog su osnovali Recijani, status municipija dobio je 49. pne.

Nakon razaranja u ranom srednjem vijeku, grad je ponovno izrastao oko zamka Alboino.
Za vrijeme rata Cambrajske lige i Mletačke Republike - 1509. potpuno je uništen centar grada, kasnije je djelomično obnovljen.

Za Prvog svjetskog rata između 1917. - 1918. grad je bio pod opsadom austro-ugarske vojske.
## Znamenitosti
Najveće znamenitosti *Feltrea* su fino izrezbareni bizantski križ iz 6. vijeka, katedrala *San Pietro Apostolo* sa zvonikom iz 14. vijeka i gradski muzej.
## Privreda
*Feltre* je prije svega trgovački centar poljoprivrednog kraja, sa nešto manjih industrijskih pogona i par tvornica tekstila. 
## Gradovi prijatelji

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice grada  
* Feltre na portalu Encyclopædia Britannica
Naboj

**Naboj** može značiti:
* U **fizici**:
** Električni naboj, naboj u elektromagnetizmu
*** Elementarni naboj, električni naboj mnogih elementarnih čestica, poput elektrona
** Kolor naboj, naboj u jakoj nuklernoj interakciji
** Gravitacijska masa se ponekad naziva "gravitacijski naboj"
** Magnetski monopol, hipotetsko svojstvo, po nekim aspektima slično električnom naboju, koje se ponekad naziva "magnetski naboj".
* U **ostalim poljima**:
** Eksplozivni naboj
Obrtno magnetsko polje

**Okretno magnetsko polje** je magnetsko polje čiji smjer rotira u prostoru,
a može se dobiti na dva načina:
* mehaničkom rotacijom magneta (permanentnog ili elektro)
* zbrajanjem fazno pomaknutih izmjeničnih magnetskih polja 

Prvi se način koristi u generatorima i poznat je još od Faradaya.
Drugi način je prvi ostvario Nikola Tesla u svom izumu indukcijskog motora korištenjem dviju izmjeničnih struja fazno pomaknutih za 90°.
Dvije faze se i danas koriste u motorima koji se spajaju na jednofaznu električnu mrežu
(druga se faza dobiva umjetno - npr. pomoću kondenzatora), dok se motori veće snage spajaju na trofaznu mrežu kod koje su struje fazno pomaknute za 120°.
Mar del Plata

**Mar del Plata** je grad i općina od 593,337 stanovnika na istoku zemlje u Provinciji Buenos Aires

## Geografija
Mar del Plata se nalazi na obali Atlanskog oceana, udaljena 370 km jugoistočno od glavnog grada Buenos Airesa, do kojeg vodi autoput N° 2.

## Historija
Nukleus današnjeg grada nastao je 1746. kad su jezuitski redovnici Strobel i Falkner osnovali misiju *Nuestra Señora del Pilar* za evangelizaciju Indijanaca.
Oni su misiju napustili 1751. kad ih je otjerao indijanski poglavica *Cangapol* (El Bravo).

Nakon njih je poduzetnik portugalskog porjekla *José Coelho de Meyrelles*, u dogovoru sa vladom došao kolonizirati taj kraj. 
On je 1857. podigao pogon za soljenje mesa i malu lučicu uz koju je izraslo naselje *La Peregrina*. 
Kad je Meyrelles bankrotirao, njegovo imanje kupio je *Peralto Ramos*, koji je vremenom usmjerio njegov razvoj prema turizmu.

Po popisu provedenog 1869. Pelegrina sa okolicom imala je 1,498 stanovnika.
Ramos je 1873. podigao kapelu, koja je 1971. proglašena nacionalnim historijskim spomenikom.
Mar del Plata je službeno osnovana 1874., nakon odobrenja guvernera *Mariana Acosta*.

Nakon tog je 1886. izgrađena željeznička pruga do grada. Prvi hotel je otvoren 1888., teatar. Colón 1893. a nakon tog i golf klub 1910.
Katedrala *sv. Petra i Cecilije* službeno je otvorena 1905., te godine počele su izlaziti novine *La Capital*.
Zbog tog je  Mar del Plata dobila status grada-1907.

Nova luka je otvorena 1922., a 1978. stadion *José María Minella* na kom su održane utakmice Svjetskog nogometnog prvenstva 1978

## Znamenitosti i obrazovanje
Najveća znamenitost grada je luksuzni kasino,  jedan od najvećih na svijetu. koji je svečano otvoren 1939.
Mar del Plata je od 1961. i univerzitetski grad, tad je otvoren *Nacionalni univerzitet Mar del Plata*.

## Privreda i transport
Privreda grada se i danas ponajviše bazira na turizmu, plaže duge 8&nbsp;km  privlače velik broj kupača u ljeto od novembra do sredine aprila. 
Pored tog Mar del Plata je i velik industrijski centar, sa pogonima tradicionalne prehrambene, tekstilne i građevinske industrije.

U novije vrijeme i IT industrije i opreme za petrokemiju.

Pored autoputa i željeznice grad ima i *Internacionalni [[aerodrom]] Astor Piazolla* (IATA: **MDQ**, ICAO: **SAZM**)

## Reference

## Vanjske veze

* ''Municipalidad de Mar del Plata''
Fraunhoferove linije

**Fraunhoferove linije** su spektralne linije, nazvane prema njemačkom fizičaru Joseph von Fraunhoferu, koje se vide kao tamne apsorpcione linije, u vidljivom Sunčevom spektru.

Godine 1802. su prvi put primjećene tamne linije u vidljivom Sunčevom spektru i 1814. Fraunhofer je počeo sistematski ih studirati i mjeriti valne duljine. Na kraju ih je uspio označiti 570 linija, označivši ih sa slovima od A do K, a neke slabije linije sa malim slovima. Današnja promatranja otkrivaju nekoliko tisuća linija u Sunčevom spektru.

Oko 45 godina kasnije, Kirchhoff i Bunsen su primijetili da se neke Fraunhoferove linije podudaraju sa svojstvenim emisionim linijama nekih elemenata. Zaključili su da tamne linije u Sunčevom spektru nastaju apsorpcijom ili upijanjem kemijskih elemenata u Sunčevoj atmosferi. Neke linije nastaju, kao na primjer linije kisikovih molekula, u Zemljinoj atmosferi.

Glavne Fraunhoferove linije i kemijski elementi su prikazani u slijedećoj tablici:

Fraunhoferove linije C, F, G’ i h su linije koje odgovaraju Balmerovoj seriji, i to su H-alfa, H-beta, H-gama i H-delta. D1 i D2 su linije koje odgovaraju natriju. Fraunhoferove linije se često koriste za označavanje indeksa prelamanja i raspršenja svjetlosti kod optičkih materijala.

## Izvori
Izlazni rad materijala

**Izlazni rad materijala** je minimalna energija (obično izražena u elektronvoltima - eV), potrebna da izbaci elektron sa površine krute tvari, da bi ga mogao napustiti. To je karakteristično svojstvo svake krute tvari.

## Izlazni rad materijala kod fotoefekta

Kod fotoefekta, izlazni rad materijala se ostvaruje sa fotonima svjetlosti koja pada na površinu krutog materijala. Ako je energija ulaznog fotona svjetlosti mala, tada elektron neće imati dovoljno energije da napusti materijal:

:\phi=hf_0 \,

gdje je *h* – Planckova konstanta, f0 – granična frekvencija za određeni metal ili drugu krutu tvar.

## Mjerenje na bazi fotoelektronske spektroskopije
Fotoelektronska spektroskopija nije klasična spektroskopija jer ne promatra elektromagnetsko zračenje koje je molekula apsorbirala ili emitirala, već promatra elektrone koje je molekula ispustila uslijed djelovanja elektromagnetskog zračenja. Kako elekromagnetsko zračenje mora imati dovoljnu energiju za ionizaciju molekule, koristi se vakuumsko ultraljubičasto zračenje. Zračenje mora biti monokromatsko. Rjeđe se koristi i rendgensko zračenje. Vakuumsko ultraljubičasto zračenje ima dovoljnu energiju za ionizaciju valentnih elektrona, pa se primjenom tog zračenja, mogu vidjeti samo ionizacije valentnih elektrona te odrediti energije njihovih orbitala. Primjenom rendgenskog zračenja, mogu se ionizirati i sržni elektroni. Primjenom rendgenskog zračenja ne može se postići razlučivanje, kao primjenom vakuumskog ultraljubičastog zračenja. Kako elektroni utječu jedni na druge, energije sržnih elektrona u manjoj mjeri ovise i o vanjskim elektronima, a tako i o elektronskom okruženju atoma. Na taj način je moguće analizirati strukture molekula.

Fotoelektronska spektroskopija koja koristi rendgensko zračenje, naziva se i ESCA (*Electron Spectroscopy for Chemical Analysis*). Fotoelektronska spektroskopija se zasniva na fotoelektričnom efektu. Energija elektrona, izbačenog iz molekule je jednaka energiji elektromagnetskog zračenja, umanjenoj za energiju vezanja elektrona koji je izbačen, te energija vibracije i rotacije molekule. U fotoelektronskom spektru se vide energije energije elektrona, a ako spektar ima dovoljno veliko razlučivanje, moguće je vidjeti i vibracijsku strukturu.

## Izlazni rad materijala pojedinih elemenata
Izlazni rad materijala pojedinih elemenata iznosi:

## Izvori
Punta del Este

**Punta del Este** (što je prevedeno znači Istočni poluotok) je ljetovališni grad i općina od 9,277 stanovnika na jugoistoku Urugvaja u Departmanu Maldonado.

## Geografija
Punta del Este se prostire po istoimenom poluotoku koji razdvaja Estuarij Rio de La Plata od Atlanskog oceana. Od svog administrativnog centra Maldonada udaljena svega par kilometara južno, tako da je danas sa njim spojena u jedinstvenu aglomeraciju.

## Historija

Historija tog mjesta počela je 1811. kad je bogati poduzetnik *Aguilar* kupio zemlju na poluotoku i počeo je obrađivati, pored tog podigao je prvu tvornicu keramičkih pločica. Tako je nastalo naselje **Villa Ituzaingó**, koje je 1907. prezvano u Punta del Este.

Kad je Aguilar umro 1843. grupa poduzetnika kupila je poluotok, namjeravajući ga koristiti kao solanu.
Iste godine na poziv Kupališnog društva stigli su i prvi  turisti iz Montevidea, koji su doputovali parobrodom „Golondrina“.

Nakon tog podignuti su brojni hoteli restorani, trgovine, kockarnice i eksluzivni klubovi kao Cantegril.
Kao mjesto u kom su se održavali međunarodni filmski festivali, postao je vodeći južnoamerički resort.

Internacionalni ugled stekao je kao mjesto u kom su održavani sastanci *Američkog ekonomskog i socijalnog savjeta* , koji je 1961. postao  *Savez za progres*. Organizacija koja je organizirala konferencije američkih ministara vanjskih poslova. 
Na konferenciji održanoj 1962., Kuba je suspendirana iz članstva u Organizaciji američkih država a 1967. i sa sastanka predsjednika američkih država.

## Privreda i transport
Privreda se bazira na turizmu.

Sa Montevideom do kog ima oko 110 km, povezana je autoputom N°18.
Dvadesetak km istočno nalazi se *Internacionalni [[aerodrom]] Punta del Este* (IATA: **PDP**, ICAO: **SULS**)

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Municipio de Punta del Este'' (službene stranice)
Lymanova serija

**Lymanova serija**, u fizici i kemiji, je serija ultraljubičastih emisionih linija, koje nastaju prijelazom elektrona iz energetskih razina . Linije u seriji se nazivaju grčkim slovima po redoslijedu, od Lyman-alfa (), Lyman-beta (), Lyman-gama () itd. Tu seriju je otkrio Theodore Lyman 1906. godine.

## Historija
Histoijski, objašnjenje nastanka vodikovih spektralnih linija je bio veliki problem u fizici u 19. vijeku. Prvo je 1885. otkrivena Balmerova serija i utvrđena je Balmerova formula za vidljivi dio spektra vodika. Na osnovu toga, Johannes Rydberg je uspio odrediti Rydbergovu formulu za sve spektralne linije vodikovog atoma.

## Lymanova serija
Jedan od oblika Rydbergove formule za Lymanovu seriju je:

: {1 \over \lambda} = R \left( 1 - {1 \over n^2} \right) \qquad \left( R = 1.0974 \times 10^7 \mbox{m}^{-1} \right)

gdje je *n* – prirodni broj jednak ili veći od 2 (n = 2,3,4,...). Valne duljine (nm) Lymanove serije se nalazi u ultraljubičastom dijelu spektra:

## Objašnjenje
Godine 1913. Niels Bohr je stvorio Bohrov model atoma, koji je uspio objasniti spektralne linije u Rydbergovoj formuli. Bohr je otkrio da elektroni u atomu vodika moraju imati točno određene, kvantizirane, energetske razine, po slijedećoj formuli:

: E_n = -  {1 \over n^2} = - {13.6 \over n^2} [\mbox{eV}]. 

Prema Bohrovoj pretpostavci, kada elektron skoči sa početne energetske razine (*E<sub>i</sub>*) na konačnu energetsku razinu (*E<sub>f</sub>*), atom emitira foton sa valnom duljinom:

: \lambda = . 

Ako energetske razine izražavamo u elektronvoltima, a valnu duljinu u Angstromima:

: \lambda = {12430 \over {E_i - E_f}}. 

Za vodikov atom vrijedi:

: {1 \over \lambda} = {{E i-E f} \over 12430} = \left( {12430 \over 13.6} \right)^{-1} \left({1 \over m^2} - {1 \over n^2} \right) = R \left({1 \over m^2} - {1 \over n^2} \right) 

gdje je: R – Rydbergova konstanta. Za Lymanovu seriju m = 1:

: {1 \over \lambda} = R \left( 1 - {1 \over n^2} \right) 

## Izvori
* https://web.archive.org/web/20031025053308/http://homepage.mac.com/dtrapp/ePhysics.f/labII__10.html Lyman discovers series
* C. R. Nave (2006). "HyperPhysics" ''Hydrogen Spectrum''. Georgia State University, 2008.
* "Quantum Physics" Eisberg and Resnick, John Wiley and Sons, 1985.
* http://physics.nist.gov/cuu/Constants/codata.pdf "CODATA Recommended Values of the Fundamental Physical Constants: 2006", Committee on Data for Science and Technology (CODATA), NIST