open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Plava i John Crow planine

**Plava i John Crow planina** (engleski: *Blue and John Crow Mountains*) je nacionalni park na Jamajci. Ime je dobio po planinskom lancu koji prolazi kroz park, kao i po uobičajenoj ptici puran lešinar (*Cathartes aura* - engleski: "John crow") koja živi u parku.

Ovaj neravni i intenzivno šumovit planinski kraj je nekada pružao uporište prvim autohtonim Taíno izbjeglim robovima, a potom i Marunima (bivšim porobljenim narodima). Oni su se odupirali britanskom kolonijalizmu na izolovanom području, doprinoseđi mističnosti Plave i John Crow planine, uspostavljajući mreže putova, mjesta za skrivanje i naselja, danas poznate ka "Baštinski put Nanny Town". Šume su nudile Marunima sve što je bilo potrebno za njihov opstanak, te su oni razvili snažne duhovne veze s planinama, koje se još uvijek manifestiraju kroz nematerijalnu kulturnu baštinu (jezik, kuhinja, filozofija, vjerski obredi, tradicionalna medicina i ples) i danas dostupne posjetiocima njihovih planinskih zajednica.

## Nacionalni park
Park zauzima površinu od 495,2km2 i čini 4,5% površine Jamajke. Najviši vrh Plave planine je Blue Mountain Peak, visine od 2.256 m. Vrh je udaljen od morske obale 16 km, pa Plava planina ima jedan od najstrmijih reljefa na svijetu. Prosječna godišnja temperatura na obali (27 °C) se jako razlikuje od one kod vrha (5 °C). Danas se na Plavoj planini uzgaja poznata jamajkanska Blue Mountain kafa koja je cijenjena zbog svoga blagoga ukusa i nedostatka gorčine. Kako su za proizvodnju ove kafe potrebni posebni hladniji klimatski uslovi, polja se obrađuju samo na nadmorskim visinama oko 2.000 metara.

Nacionalni park globalno je prepoznat po svojoj bioraznolikosti. Posljednji je od dva poznata staništa divovskog lastavičorepog leptira - *Papilio homerus*, najvećeg leptira na zapadnoj hemisferi. Stanište je ugroženog jamajčanskog crnog kosa (*Nesopsar nigerrimus*), utočište za jamajsku bou (*Epicrates subflavus*) i jamajskog hutija (*Geocapromys brownii*).  

## Svjetska baština
Kulturna i prirodna baština planina Plave i John Crow planine obuhvata 26.252 hektara tropske, planinske prašume unutar većih planinskih lanaca Blue Mountains i John Crow Mountains, koji se nalaze u istočnom dijelu Jamajke na Karibima. Ova dva lanca pokrivaju približno 20% ukupne kopnene površine ostrva i prepoznata su po svom značaju u pogledu biološke raznolikosti u karipskoj regiji. Područje se prostire na nadmorskoj visini od 850 m do 2.256 m nadmorske visine i okruženo je tampon zonom od oko 28.494 hektara.

Plave i John Crow planine uvrštene su na listu UNESCO-ove svjetske baštine. Odluka je donešena na 47-om zasjedanju Komiteta za svjetsku baštinu od 6-16 jula 2025. god. u UNESCO-om sjedištu u Parizu.

Lokalitet Svjetske baštine smatra se ugroženim područjem zbog:
* male veličine i ranjivosti, 
* invazivnih stranih vrsta, kako flore tako i faune, koje preuzimaju staništa i uništavaju gnijezda autohtonim vrstama,
* pretvaranja zemljišta, 
* korištenja bioloških resursa,
* klimatskih promjena,
* rizika od požara  
* migracije mladih ljudi, što može narušiti tradicionalno ekološko znanje i imati druge utjecaje na prirodne vrijednosti.

## Izvori
Orden Britanske imperije

**Orden Britanske imperije** () odlikovanje je Ujedinjenog Kraljevstva koje se dodeljuje vojnicima i civilima za promovisanje nauke, umetnosti, kulture, volonterskog i humanitarnog rada kao i zbog javnog, vojnog ili civilnog delovanja. Uveo ga je britanski kralj George V 4. juna 1917. u ukupno četiri stepena za civilna i vojna lica.

Najsrodnije državno odlikovanje je Medalja Britanske imperije, čiji su dobitnici najčešće dobitnici nižih nivoa Ordena, kao što su članski i oficirski činovi.

U početku su imenovanja vršena samo za stanovnike Ujedinjenog Kraljevstva, ali su se ubrzo proširila na samoupravne dominione Imperije i britanske kolonije.

Pored britanskog kralja, orden su u ime kralja dodeljivali upravnici Indije, kolonijalni guverneri i oficiri u Commonwealthu. Uprkos nezavisnosti nekadašnjih kolonija, odlikovanja se dodeljuju i svim članovima Komonvelta i Britanskih prekomorskih teritorija, koji su kasnije uspostavili svoja nacionalna odlikovanja.

## Sastav
Dva najviša reda odlikovanja dodeljuju pravo nosiocu da se ispred imena i prezimena tituliše kao *Sir* za muškarce ili *Dame* žene. 

## Reference
Andrea Lekić

**Andrea Lekić** (Beograd, 6. septembar 1987) bivša je srpska rukometašica koja je igrala na poziciji srednjeg beka. Od 2006. do 2021. igrala je za reprezentaciju Srbije, sa kojom je osvojila srebrnu medalju na Svetskom prvenstvu 2013. Iste godine je proglašena za najbolju rukometašicu sveta. Smatra se jednom od najboljih rukometašica Srbije.

## Reference

## Spoljašnje veze
* Zvaničan sajt
* EHF profi
P'tit-Bonhomme

***Nahoče Mick*** (fr. ***P'tit-Bonhomme***, 1893) je avanturistički roman kojeg je napisao Jules Verne. Čini se da su društveni elementi ovog romana nadahnuti djelima Charlesa Dickensa.

## Radnja
Godine 1875. u Irskoj, nahoče Micka, siroče poput mnogih u to vrijeme, prvo iskorištava lutkar. Saosjećajni ljudi ga zatim smještaju u školu za siromašne, gdje mu nije ništa bolje. Preživljava zahvaljujući Gripu, tinejdžeru koji ga uzima pod svoju zaštitu.

Nakon što požar uništi školu, ekstravagantna mlada glumica ga prima kod sebe, ali ga se naglo rješava nakon što ga je razmazila. McCarthyjevi, porodica farmera, budu dirnuti mališanovom nevoljom i usvajaju ga. Provodi s njima četiri sretne godine sve dok ne budu brutalno iseljeni zbog neplaćanja kirije, odvajajući ga od porodice.

Dok odrasta, nahoče Mick sanja o tome da postane važan trgovac. Nakon kratkog boravka kod arogantnog mladog grofa, on pokreće mali putujući biznis uz pomoć dječaka Boba, malog skitnice kojeg je spasio od utapanja. Njih dvojica putuju tri mjeseca do Dublina, gdje uštede dovoljno novca da iznajme prostorije u radničkoj četvrti. Osnivaju bazar specijaliziran uglavnom za igračke i počinju privlačiti vjernu klijentelu. Po savjetu svog stanodavca, nahoče Mick oprezno, ali pametno razvija svoj posao, čak kupujući teret broda, što mu omogućava da svojoj trgovini doda odjeljak s namirnicama.

Njegov uspjeh ne tjera ga da zaboravi one koji su mu pomogli u teškim vremenima. Ponovo ujedinjuje raštrkanu porodicu McCarthy i nudi im novac potreban za otkup njihove stare farme. Štaviše, uzima svog prijatelja Gripa za partnera i dogovara mu brak sa Sissy, blagajnicom bazara. Sa šesnaest godina, nahoče Mick je dostigao zavidnu situaciju i sve ukazuje na to da će ići još dalje i ostvariti svoje dječije snove.

## Historija objavljivanja
* 1894, UK, London: Sampson Low, Marston and Co., prvo izdanje na engleskom
* 1933, Irska, Dublin: Irska obrazovna kompanija (Talbot Press), kao *Hrabri momak*
* 2008, Irska, Dublin: Kraljevska irska akademija, novi prijevod Kierana O'Driscolla, kao *Neobične avanture nahočeta Micka*

## Reference

## Vanjske poveznice
* Nahoče Mick na julesverne.ca
Wixárika ruta (Tatehuarí Huajuyé)

**Wixárika ruta kroz sveta mjesta do Wirikute (Tatehuarí Huajuyé)** (Huichol ruta) je hodočašće u Meksiku. Narod Huichol, poznat i kao Wixárika (izgovara se wirrarika), koji živi u zapadnom Meksiku, nosilac je tradicije. Prolazeći kroz raznolike ekološke regije, ruta podržava rituale vezane uz božanstva predaka, poljoprivredu i dobrobit zajednice. 

Hodočasničke rute se protežu stotinama kilometara, prolazeči desetke svetih mjesta usput. Prate drevne predšpanske trgovačke rute između Meksičkog zaljeva i Tihog okeana. Jedna od najvažnijih ruta, prema Huiricuti ili Wirikuti, poznata je kao takva zbog svoje istorijske važnosti za očuvanje huichol kulture i ogromnog broja hodočasnika koji slijede ovu rutu. Budući da Huichol narod nema pisani jezik, hodočašće ima dodatnu važnost povezivanja ljudi Huichola i širenja znanja o kulturi i njenom jačanju.
## Svjetska baština
Hodočasnička ruta Huichol je sastavljena od dvadeset kulturnih lokaliteta, raspoređenih na više od 500 km u pet saveznih država sjevernog i središnjeg Meksika. Ovaj "snop staza" povezuje svete krajolike koji su središnji za duhovne i kulturne prakse autohtonih naroda Wixárike. Počevši u Huichol Sierri, ruta vodi do Wirikute u pustinji Chihuahua, u Chihuahuan Desert, s dodatnim svetim mjestima u Nayaritu, Jaliscou, Zacatecasu, San Luis Potosi i Durangu.

Poznat kao "Tatehuarí Huajuyé" ili put vatre našeg djeda, utjelovljuje duboko duhovno i ekološko značenje.

Wixárika ruta kroz sakralna mjesta do Wirikuta (Tatehuarí Huajuyé) uvrštena je na listu UNESCO-ove svjetske baštine. Odluka je donešena na 47-om zasjedanju Komiteta za svjetsku baštinu od 6-16 jula 2025. god. u UNESCO-om sjedištu u Parizu.

## Izvori
Nacionalni park Hin Nam No

**Nacionalni park Hin Nam No** (laoski - ຫີນໜາມໜໍ່) je nacionalni park u okrugu Boualaffa, provincija Khammouane, Laos. Park graniči s Nacionalnim parkom Phong Nha-Kẻ Bàng u Vijetnamu na istoku i Nacionalnim parkom Nakai-Nam Theun u Laosu na sjeveru. Ime "Hin Nam No" znači "planinski greben, šiljat poput bambusovih izdanaka" i svjedoči o karakterističnim oštrim šiljcima ovog surovog vapnenačkog šumskog krajolika, nastalim tokom 300 milijuna godina geologije. 

## Nacionalni park
Osnovan je dekretom premijera u januaru 2020. Njime upravlja Ministarstvo poljoprivrede i šumarstva (MAF). Godine 2025. UNESCO je stavio nacionalni park na spisak svjetskog naslijeđa. Strogo govoreći, to nije novi popis UNESCO-a jer su planine izvan granice dom Nacionalnog parka Phong Nha-Ke Bang u Vijetnamu, koji je upisan još 2003. godine, a novododani Hin Nam No zapravo je proširenje ovog lokaliteta. Ukupna površina od oko 2.200 km2 sada čini transnacionalni lokalitet svjetske baštine, što je novo na UNESCO-voj listi Laosa i Vijetnama.

Nacionalni park obuhvata gotovo 1.000 km2 surovog, šumovitog, krečnjačkog krajolika na sjeveroistoku Laosa, uz vijetnamsku granicu. Kraškim krajolikom dominiraju pećine, među kojima je pećina Xe Bang Fai. Vjeruje se da je to jedna od najvećih riječnih pećina na svijetu, s hodnicima visine oko 120 metara i širine 200 metara te podzemnim kanalom dugim sedam kilometara.

Park je identifikovan i kao žarište bioraznolikosti i dom je mnogim endemskim vrstama flore i faune, kao i nekoliko kritično ugroženih vrsta poput majmuna ''Pygathrix nemaeus'', Frensisova langura i sundskog pangolina.

Neki od primata u parku su: *Trachypithecus ebenus, Pygathrix nemaeus*, ''Nomascus siki'', ''Nycticebus bengalensis'', ''Nycticebus pygmaeus'', Macaca arctoides*, [[Javanski makaki|*Macaca fascicularis*]], [[Indokineski makaki|*Macaca leonina,]] Macaca mulatta i Macaca assamensis. Također postoji 41 vrsta šišmiša, 250 vrsta ptica, jelena itd.

Park je i mjesto od kulturnog i istoriskog značaja. U njemu živi nekoliko etničkih manjinskih skupina, od kojih svaka ima svoje jedinstvene tradicije, običaje i način života. 

## Svjetska baština
Područje parka Hin Nam No uvršteno je na listu UNESCO-ove svjetske baštine. Odluka je donešena na zasjedanju 2025. god. u Parizu kada je Nacionalni park Hin Nam No iz Laosa pridružen Svjetskoj baštini Phong Nha-Ke Bang iz Vijetnama.

## Izvori
Institut za istraživanje šuma u Maleziji

**Malezijski institut za istraživanje žuma** (malezijski - *Institut Penyelidikan Perhutanan Malaysia*) se nalazi na površini od 545 ha uz šumski rezervat Bukit Lagong u općini Kepong, 16 km sjeverozapadno od Kuala Lumpura, Malezija. Institut je vodeća istraživačka institucija u Maleziji posvećena unapređenju šumarstva i istraživanja, razvoja, očuvanja i komercijalizacije vezanih uz šumarstvo. Osnovan 1926. godine, imao je ključnu ulogu u razvoju i upravljanju šumskim resursima Malezije, kao i u unapređenju znanja upravljanja šumama. 

Raspolaže sa brojnim objektima koji obezbjeđuju istraživaćki rad: herbarij, arboretum, laboratorije, stambene i servisne zgrade, vodene površine i staze. Lokalitet predstavlja pionirski napor u pošumljavanju, uspješno pretvarajući neplodno zemljište u zrelu nizinsku tropsku šumu, prikazujući ranu ekološku obnovu i održive prakse obnove zemljišta. Rezultati istraživanja FRIM-a objavljuju se u recenziranim znanstvenim časopisima, a također se prenose relevantnim državnim agencijama koje se bave nadzorom i upravljanjem šumama, kao i industrijama povezanim sa šumama.

## Svjetska baština
Malezijski institut za istraživanje šuma uvršten je na listu UNESCO-ove svjetske baštine. Odluka je donešena na zasjedanju 11 julq 2025. god. u Parizu.

## Izvori
Autoportret (Rembrandt, Indianapolis)

Rembrandtov autoportret iz Muzeja umjetnosti u Indianapolisu, jedan je od prvih autoportreta koji su tijekom slikareve karijere postali njegov svojevrstan zaštitni znak.

Kao i na njegovu prvom autoportretu Rembrandt se smije, autor se prikazao s *gorgetom* - oznakom vojnika toga vremena, kao i beretkom. Riječ je zapravo o elementima kostima, koji su mu se u to vrijeme u atelieru nalazili pri ruci.

Osim autoportret, ova slika je ujedno i *tronie*, studija emocije i raspoloženja.

U radu na slici, mladi Rembrandt je upotrijebio cijeli niz umjetničkih tehnika kako bi svoj prikaz ispunio emocijama i dramom. 

Prvo tu upadaju u oči karakteristično osvjetljenje i gusta atmosfera. 
Tijekom slikanja, rabio je gotovo monokromatske nijanse i oštar potez kista, ocrtavajući pojedinačne vlasi kose grebući po mokroj boji. 

Slike poput ove, utrle su put za nastanak kasnijih velikih umjetničkih djela, koja frapantnom realističnošću prikazuju osjećaje portretiranih osoba.

Jedan od razloga nastanka većeg broja autoportreta i *tronieja* na početku slikareve karijere je vjerojatno i nemogućnost mladog slikara da plaća modele koji bi mu duže pozirali.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024, 30-31
Autoportret u dobi od 34 godine

**Autoportret u dobi od 34 godine** je Rembrandtov autoportret iz 1640., koji se danas čuva u Nacionalnoj galeriji u Londonu. Riječ je o jednom od najpoznatijih Rembrandtovih autoportreta. 

Slikar se prikazao u otmjenom kostimu iz prethodnog stoljeća. Lik se nalazi iza drvene grede na koju se oslanja desna ruka. U ovom slučaju, specifični utjecaji u pozi odavno su prepoznati iz Rafaelovog Portreta Baldassarea Castiglionea (sada Louvre) i Tizianovog Muškarca s prošivenim rukavom (2017. nazvanog Portret Gerolama? Barbariga) u Nacionalnoj galeriji u Londonu. 

Rembrandt je oba ta portreta vidio u Amsterdamu, u svoje vrijeme središtu europske trgovine umjetninama, te je napravio skicu Rafaela s njegovom cijenom. 

Povjesničari umjetnosti su, međutim, propustili prepoznati također evidentne sličnost ovog djela s radovaima sjevernjačkih majstora: Jana Gossaerta i Albrechta Dürera.

Štoviše, povijesni kostim kojeg Rembrandt nosi na slici srodan je upravo odjeći kakva je bila popularna na sjeveru Europe u 16. stoljeću.

Slikar se u sličnom položaju tijela autoportretirao i u bakropisu 1639.

Umjetnik se prikazao na vrhuncu karijere, bogatog, otmjenog i samouvjerenog. 

Nekoliko godina kasnije, uslijedio je strmoglavi pad.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024, 114-115
Autoportret (Rembrandt, Beč)

Autoportret (ili Veliki autoportret) je ulje na platnu slavnog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna, naslikano 1652. godine. To je jedan je od više od 40 Rembrandtovih autoportreta i prvi koji je naslikao još od 1645. godine. 

Po kompoziciji se razlikuje od njegovih prethodnih autoportreta, prikazujući slikara u izravnoj frontalnoj pozi, gotovo do koljena, s rukama na bokovima i s finom notom samopouzdanja. 

Prikazao se u suvremenoj, doimlje se: radnoj odjeći, dok je od kostimografije 16. stoljeća prisutne na ranijim autoportretima, odzala samo kapa-beretka.

Djelo je nastalo 1652. godine, kada započinju njegove financijske poteškoće i prekida s raskošnom odjećom koju je u pravilu nosio na prethodnim autoportretima. 

Umjetnikov crtež iz oko 1650. prikazuje Rembrandta u istoj pozi i odjeći, te sadrži natpis, iako ne umjetnikovom rukom, u kojem se navodi da je to umjetnikova ateljeska odjeća. Na crtežu Rembrandt nosi šešir-cilindar.

Nakon razdoblja od sedam godina u kojem - prema dosadašnjim saznanjima - nije slikao autoportrete, Bečki autoportret započeo je razdoblje u kojem je Rembrandt slikao prosječno jedan autoportret godišnje sve do svoje smrti 1669.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024, 126-127
Gola-Tiwai

**Gola-Tiwai kompleks** obuhvata Nacionalni park prašume Gola (GRNP) i Rezervat divljih životinja ostrva Tiwai. Nalazi se 15 km od grada Potoru na rijeci Moa, 60 km od Atlantskog okeana, u Južnoj provinciji, Sijera Leone. Ima status zaštićenog područja i turistička je atrakcija. Zauzima površinu od 12 km2 

Ostrvo Tiwai nalazi se između 80 i 100 metara nadmorske visine. Klima na ostrvu je tropska sa kišnom sezonom između maja i oktobra i sušnom sezonom između decembra i marta. Prosječna temperatura je 27 °C, a količina padavina je oko 3.000 mm godišnje.

## Zaštićeno područje
Krajem 1970-ih ostrvo je prepoznato kao posebna biosfera za očuvanje divljih životinja. Brojni prirodoslovci posjetili su ostrvo tokom 1970-ih i 1980-ih, istražujući različite aspekte njegove flore i faune. Nakon toga, neki istraživači, zajedno s narodima Barri i Koya, zatražili su da ono postane utočište za divlje životinje.

Odlukom Vlade Sijera Leone iz 1987. god. ostrvo Tiwai proglašeno je za zaštićenim područjem kao rezervat divljih životinja. Po IUCN kategorizaciji pripada IV kategoriji - Zaštićeno stanište, kako je navedeno u WDPA evidenciji.

Zbog velike količine oborina i ograničenog krčenja šuma, vlažna tropska šuma uglavnom je očuvana. Četiri komponente, u Nacionalnom parku Gola Rainforest i Rezervatu divljih životinja ostrva Tiwa, su područje za više od 1.000 biljnih vrsta (113 endemskih), 55 vrsta sisavaca (19 globalno ugroženih i 10% endemskih vrsta) i 448 vrsta ptica. Značajni sisavci koji ovdje žive su: endemski patuljasti nilski konj (*Choeropsis liberiensis*), afrički šumski slon (*Loxodonta cyclotis*)  i 11 vrsta primata, uključujući ugrožene zapadne šimpanze i kraljevske kolobus majmune. 

## Svjetska baština
Kompleks Gola-Tiwai u Sierra Leoneu, koji obuhvata Nacionalni park prašume Gola (GRNP) i Rezervat divljih životinja ostrva Tiwai, upisan je na listu UNESCO-ove svjetske baštine, kao prva svjetska baština Sijera Leonea, zahvaljujući višedesetljetnim naporima nevladine organizacije Environmental Foundation for Africa - Sierra Leone (EFASL).

EFA je osnovana 1992. godine i započela je s naporima za očuvanje u Tiwaiju početkom 2000-ih, osobito nakon štete nastale u građanskom ratu u Sierra Leoneu 1991.–2002. Tokom rata, krčenje šuma, krivolov i ilegalna sječa gotovo su uništili Tiwai, ali EFA je predvodila obnovu, uključivanje zajednice i zaštitu bioraznolikosti. Unatoč izbijanju ebole (2014.), Covid-19 i ekstremnim vremenskim uvjetima, EFA je zaštitila Tiwai i okolne šume od ekološkog kolapsa. Odluka je donešena na zasjedanju 11. jula 2025. god. u Parizu.



## Izvori
Autoportret s crnom beretkom i zlatnim lancem

**Autoportret u crnoj beretci i zlatnom lancu** je autoportret iz 1654. godine koji se pripisuje slavnom nizozemskom majstoru Rembrandtu van Rijnu, a sada se nalazi izložen u Muzeju dvorca Wilhelmshöhe u Kasselu.

Slika je u relativno lošem stanju, što je posljedica napada kiselinom 1977. 

Autoportret je naslikan ponad nedovršenog portreta žene kojeg je započela Rembrandtova radionica 1640-tih.

Autoportret nosi dva potpisa, nesigurne autentičnosti.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024, 128-129
Autoportret (Frick, Rembrandt)

Rembrandtov autoportret iz 1658. u Frickovoj kolekciji u New Yorku, naslikan u tehnici ulja na platnu, najveći je od preko 40 majstorovih autoportreta, te po mnogočemiu i najveličanstveniji, u klasičnom smislu riječi.

Gledatelj koji pristupa slici stječe dojam da pristupa nekom kralju na prijestolju. Taj osjećaj nije slučajan.

Doista, Rembrandtova sjedeća poza, njegova odjeća i atributi, sve to odaje neizravan, ali jasan dojam kraljevskog dostojanstva. 

Rembrandtova odjeća svakako nije tipična za Nizozemsku njegova vremena. Zlatnožuta halja s crvenim pojasom prekriva bijelu košulju, a ponad svega slikar je zaogrnut masivnim, bogatim plaštom. 

Štap sa srebrnom glavicom na vrhu neodoljivo podsjeća na žezlo.

Slikar i povjesničar Karel van Mander je upozorio da su se još u 16. stoljeću glasoviti slikari Jan Gossert i Lucas van Leyden prikazivali u odjeći sličnih zlatnožutih boja.

Slikar se očito neizravno, ali ipak vrlo jasno, htio prikazati kao kralj slikarstva, što je koliko pretenciozna, toliko i točna tvrdnja.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 140-141
Nacionalni park Maputo

**Nacionalni park Maputo** smješten je 100 kilometara jugoistočno od grada Maputa, okrug Matutuíne u provinciji Maputo, Mozambik. Zauzima površinu od 1.718 km2. 

## Zaštićeno područje
Park je osnovan 7. decembra 2021. spajanjem dvaju prethodno postojećih zaštićenih područja: Posebnog rezervata Maputo (1.040 km2) i Djelomičnog morskog rezervata Ponta do Ouro (678 km2). Posebni rezervat Maputo izvorno je proglašen 1932. godine rezervatom slonova Maputo radi zaštite male populacije obalnih slonova koji žive u tom području

Nacionalni park Maputo ključna je komponenta "Lubombo Transgraničnog područja" za očuvanje i resurse jer omogućuje povezivanje mozaika morskih, obalnih i unutarnjih komponenti s važnom vrijednošću za očuvanje i izvrsnim potencijalom za turizam visoke vrijednosti. Karakterišu ga jezera, močvare, močvarne šume, travnjaci i mangrovske šume s netaknutim koraljnim grebenima koja se nalazi unutar "Maputaland Centra endemizma".

Prirodno prisutne populacije slonova u KwaZulu-Natalu i južnom Mozambiku istorijski su se slobodno kretale preko granice. Tokom mozambičkog rata sjeverna granica parka slonova Tembe bila je ograđena, što je fragmentiralo populacije slonova i prekinulo koridore kretanja duž sustava Futi i poplavnih ravnica rijeke Maputo. Godine 2011. Futi koridor proglašen je produžetkom tadašnjeg Specijalnog rezervata Maputo, a 2014. potpisana je zajednička operativna strategija za Specijalni rezervat Maputo i Tembe Elephant Park te su ograde između ta dva parka srušene.

Godine 2010. vlade Mozambika i Južne Afrike, uz podršku "Peace Parks Fondacije", započele su program preseljenja divljih životinja u Nacionalni park Maputo. Translokacije su ponovno uvele životinje koje su se istorijski nalazile u tom području kako bi se omogućio brzi oporavak i naknadni porast populacije divljih životinja rezervata.

Do 2024. godine u park je premješteno više od 5385 životinja, uključujući osam vrsta koje su lokalno izumrle tokom 16-godišnjeg građanskog rata u zemlji. Helikopterski zračni popis iz 2023. godine, pokazao je zdrav porast svih vrsta divljači na ravnicama, a zabilježeno je 13.800 lovnih životinja.

Nacionalni park Maputo ima bogatu raznolikost morskog života i najvažnije je gnijezdište kožastih i glavatih kornjača duž 2.500 km duge obale Mozambika. Kožaste kornjače su najveće morske kornjače na svijetu i Svjetska unija za očuvanje prirode (IUCN) ih klasificira kao kritično ugrožene, dok su glavate kornjače klasificirane kao ugrožene.

## Svjetska baština
Močvarni park ISimangaliso i Nacionalni park Maputo upisani su na listu UNESCO-ove svjetske baštine, kao veliko i ekološki raznoliko prekogranično dobro, smješteno duž granice Južne Afrike i Mozambika. Odluka je donešena na zasjedanju 11. jula 2025. god. u Parizu.
## Izvori
Autoportret u gorgetu

**Autoportret u gorgetu** je autoportret u tehnici ulja na drvetu glasovitog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna, nastao oko 1629. godine. 
Čuva se u Njemačkom nacionalnom muzeju u Nurembergu.

Rembrandt se na ovom autoportretu prikazao kao mladi vojnik (što prepoznajemo po gorgetu oko vrata) - aristokrat, bujne kose složene u frizuru tipičnu za strane časnike 1620 i 1630-tih godina. 

Istu frizuru možemo vidjeti na njegovu minijaturnom autoportretu u grafici iz 1629.

Ipak, malo je vjerojatno da je Rembrandt ikada stvarno nosio ovu frizuru.

Dugo vremena inačica ova slike koja se čuva u Mauritzhuisu u Hagu, smatrana je za izvorno djelo, da bi tehničkom analizom bilo ustavljeno da je riječ o suvremenoj kopiji originala u Nurembergu.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024, 44-45
Autoportret s beretkom i podignutim ovratnikom

**Autoportret s beretkom i podignutim ovratnikom** je ulje na platnu glasovitog nizozemskog umjetnika Rembrandta van Rijna iz 1659. godine. 

Riječ je o slikarski najslobodnijem od preko 40 njegovih autoportreta. ​​Djelo se danas nalazi u Nacionalnoj galeriji umjetnosti u Washingtonu.

Slikar se prikazao kako sjedi u širokom krznenom ogrtaču, ruku sklopljenih na koljenima. 
Svjetlost iz gornjeg desnog kuta slike u potpunosti osvjetljava lice, što je vrlo neobično za njegov opus.

Za razliku od sličnog, ranijeg autoportreta, koji se sada čuva u Edinburghu, Rembrandt ovdje sjedi okrenut na lijevo, što je vrlo rijedak slučaj u njegovoj autoportretistici.

Slika je naslikana u plemenitom, suzdržanom rasponu smeđih i sivih tonova. 

Najsvjetlije područje, slikarevo lice, uokvireno je velikom beretkom i visokim ovratnikom koji skriva podbratke. Koža lica prikazana je gustim, taktilnim pigmentom, oslikana bogatim i raznolikim bojama koje odražavaju umjetnikovo fizičko starenje , te emocionalne učinke dubokog i teškog životnog iskustva.

Skicozna i mjestimice mrljava boja otvara pitanje dovršenosti ovog djela. Manje dovršeno od drugih Rembrandtovih autoportreta, ovo djelo vrlo je karakteristično zbog svoje slobode i bogate ekspresivnosti poteza umjetnikova kista, osobito na licu. 

U nekim dijelovima, postupanje slikarskim pigmentom čini se posve neovisnom o opisanim oblicima djela.

Vjerojatno je da je Rembrandt odlučio ostaviti platno u međufazi razvoja, jer su rendgenske snimke otkrile da drugi portreti njegove ruke imaju debelo nanesene odlomke koji su naknadno obrađeni tanjim, profinjenijim potezima kistom.

Opipljiv osjećaj plastične forme na licu Autoportreta s beretkom i podignutim ovratnikom, rezultat je ne pažljivih prijelaza vrijednosti i boje, već teksture postignute slobodnim, živim potezima kista.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 142-143
Umijeće sviranja, pjevanja i izrade lahute

**Umijeće sviranja, pjevanja i izrade lahute** je kulturno dobro ruralnih zajednice sjeverne i sjeverozapadne Albanije. Lahuta je drveni instrument s jednom žicom, rezonantnom kutijom presvučenom kožom i rezbarenim vratom. Instrument je ručno izrađen od drva poput javora ili oraha, s žicama koje su nekada bile od konjske dlake, a danas često od najlona. Izvodi se u obiteljskim i zajedničkim skupinama te na posebnim prigodama poput vjenčanja i festivala. Izvođač obično svira dok pjeva, pričajući priče koje odražavaju važne legende, povijesne događaje ili lična iskustva. Iako su tradicionalno svirali muškarci, danas nastupaju i žene.

## Nematerijalna svjetska baština
Umijeće sviranja, pjevanja i izrade lahute se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Albaniji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji

Ovim proglašenjem, umjetnost lahute je sada formalno priznata od strane međunarodne zajednice kao kulturna dobro, osiguravajući njen prenos budućim generacijama suočenim sa modernim kulturnim pravcima. Albanska Lahuta UNESCO status zahtijeva od Albanije da provede konkretan plan zaštite: podržava majstore obrtnike i izvođače, organiziuje radionice za mlade, dokumentira repertoar i osigurava da i izrada instrumenata i izvedbene prakse ostanu žive. To nije samo priznanje, već i odgovornost.
## Izvori
Kultura Sumanak kuhinje

**Kultura Sumanak kuhinje** (Tadžikistanski: суманак) je naziv tradicionalog jela (slatka pasta) napravljenog od proklijale pšenice (mlade pšenične trave) i pšeničnog brašna, koja se posebno priprema za Nowruz (početak proljeća) u velikom loncu (poput kazana). Ova tradicija seže do predislamskog Sasanidskog Perzijskog Carstva. Iako je Samanu poznat po "Haft-Sin" (sedam simboličnih predmeta koji se tradicionalno prikazuju u Nowruzu), priprema "mela" (koja se odnosi na piknik) i jedenje su tradicionalni u Afganistanu.

Pšenica se natapa i priprema danima, pa cijeli proces traje do nedjelju dana. Završno kuhanje traje od večeri do svitanja i to je zabava na kojoj su žene kuvale, uz muziku i pjevanja povezanih pjesama, dok muškarci lože i održavaju vatru i nose teške predmete.

### Nematerijalna svjetska baština
Kultura Sumanak kuhinje se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Tadžikistanu. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji

## Izvori
Le Temps

****** je bio jedan od najvažnijih pariških dnevnih listova od 25. aprila 1861. do 30. novembra 1942. godine, koji je spadao u službene novine.

Osnovan 1861. godine od strane Edmunda Chojeckog (koji je pisao pod pseudonimom "Charles Edmond") i Augustea Nefftzera,  je bio pod Nefftzerovim vodstvom deset godina, kada ga je zamijenio , koji je skoro 45 godina čvrsto vodio taj list sve do svoje smrti 1914. godine. Naslijedili su ga sinovi Émile (1914.), Adrien Jr. (1925.) i Louis Mills (1929.). Ubrzo nakon Millsove smrti 1931. godine,  je postao dioničko društvo. Adrien Hébrard i njegovi nasljednici ostavili su značajnu slobodu uredništvu, a njegove novine su imale reputaciju da dugo zadržavaju svoje novinare.  je uvijek ostao politički umjeren.

Prva izdanja novina odražavala su Nefftzerovu liberalnu filozofiju i imala su znatnih problema u sticanju čitalačke publike. Često se morao obraćati prijateljima u Alzasu koji su mu mogli finansijski pomoći u podršci lista . Na kraju je tiraž počeo rasti, sa jedva 3000 primjeraka 1861. godine na 11 000 primjeraka 1869. godine, 22 000 primjeraka 1880. godine, 30 000 primjeraka 1884. godine, pa sve do 35 000 primjeraka 1904. godine. Tokom međuratnog perioda, tiraž je varirao između 50 000 i 80 000 primjeraka. Objavljivanje pariškog izdanja lista  obustavila je Pariška komuna, tako da nije bilo izdanja od 7. do 19. maja 1871. godine. Međutim, izdanje za St. Germain neprekidno je izlazilo 81 godinu.

Uprkos relativno skromnom tiražu,  je ubrzo postao najvažnije novine Francuske Republike, posebno među francuskom političkom i ekonomskom elitom. Političke i diplomatske informacije i komentari lista, "ozbiljni do tačke dosade", imali su značajan uticaj i u drugim dijelovima Evrope. Među novinarima i dopisnicima u Sjedinjenim Državama bili su  i Adolphe Cohn.

Dana 28. novembra 1942. godine, nakon njemačke invazije na Slobodnu zonu (*[[Zone libre]]*), Jacques Chastenet i Émile Mireaux, tadašnji kodirektori *a*, odbacili su te novine. Na zahtjev Charlesa de Gaullea, 19. decembra 1944. godine osnovan je  kako bi zamijenio  kao službene novine, a posudio je izgled i font *a*.

## Reference

## Vanjske poveznice
* Digitalna arhiva '''' od 1861. do 1940. u Gallici, digitalna biblioteka BnF-a
Autoportret (Rembrandt, Altman)

**Autoportret iz zbirke Altman** je ulje na platnu glasovitog nizozemskog umjetnika Rembrandta van Rijna iz 1660. godine, koje čuva Metropolitan Museum of Art u New Yorku.

Portret je datiran u 1660., kada je Rembrandt imao pedeset i četiri godine. 

To je bila teška i tjeskobna godina za njega: službeno je proglašen njegov bankrot. 

Njegova zbirka umjetničkih djela i kuriozireta, prodana je na dražbi. Izgubio je i svoj atelje. 

Mnogi njegovi učenici i prijatelji distancirali su se od njega. 

Podignute obrve autoportreta kao da su refleksna reakcija na posmatračev dolazak pred sliku.

Iz impostacije lika proviruje nepoklekli ponos.

Određena vedrina i nepomućenost zamjetnije su tek u nagnutoj kapi.

Iz očiju izbija tuga.

Iako je Rembrandt živio još gotovo desetak godina, bile su to godine siromaštva i bijede: njegov ugled doživio je pad, što je paradoksalno, jer se Rembrandta danas smatra upravo arhetipskim slikarom, štoviše: najvećim slikarom svih vremena.

Usprkos svim nedaćama, nikada nije izgubio hrabrost, i, kao što vidimo na ovom portretu, on i dalje hrabro drži glavu i veselo nosi šešir, čime kao da nemarno prkosi zlu koje ga je okružilo. 

Ova slika ne suočava nas toliko s Rembrandtom - antologijskim slikarom, već s Rembrandtom čovjekom od krvi i mesa, u za njega prijelomnoj 1660. godini.

Stilski slika dijeli brojne dodirne točke s "Autoportretom kao apostol Pavao" iz sljedeće, 1661. godine.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 148-149
Autoportret kao apostol Pavao

**Autoportret kao apostol Pavao** pripada vrsti tzv. *portrait histoiré*, kod koje se poznata osoba prikazuje u mitološkom, religioznom ili povijesnom kontekstu. Riječ je o vrsti koja je bila osobito popularna u nizozemskom slikarstvu 1660-tih godina.

Rembrandt je prvi puta apostola Pavla u mediju ulja na platnu, također u zatvoru, prikazao još 1627. 

Osim po orijentalnom turbanu, jasno je da se Rembrandt prikazao kao sveti Pavao apostol, po njegovim tradicionalnim atributima. Tako ispod plašta prepoznajemo dršku mača, kojim je Pavao pogubljen, a u rukama prepoznajemo manuskript koji označava Pavlove spise, prvenstveno poslanice.

Svjetlo na prikaz baca prozor s rešetkama, koji podsjeća na Pavlov boravak u tamnici. 

Mnogo se raspravljalo o tome zašto se Rembrandt prikazao upravo kao apostol Pavao, no do danas na ta pitanje nije dan zadovoljavajući odgovor.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 150-151
Autoportret kao Zeuksis koji se smije

**Autoportret kao Zeuksis koji se smije** je  je autoportret nizozemskog slikara Rembrandta Harmenszoona van Rijna iz 1662.-3. godine. 

Jedan od posljednjih od preko 40 autoportreta koje je Rembrandt naslikao za života. 

Djelo je naslikano na liniranom platnu, a nalazi se u Muzeju Wallraf-Richartz u Kelnu u Njemačkoj.

Rembrandt se prikazao kao starogrčkog slikara Zeuksisa koji se umro od smijeha dok je slikao staricu kao božicu ljubavi. Riječ je o anegdoti koja je izvorno bila navedena u rječniku Marka Verrija Flaka *De verborum significatione*.

Uz lijevi rub slike vidimo dio lica starice iz priče, no umjetnik u središnjem dijelu uopće nije okrenut njoj, već promatraču. Međutim, kao da se ne smije promatraču, već samoj stvarnosti ovoga svijeta: nakaradnoj, kako to najbolje upravo proces starenja.

Djelo očituje Rembrandtov prepoznatljiv pristup svjetlu i ekspresiji: duboki kontrast svjetla i tame postiže pomoću chiaroscura, tehnike koja je tijekm cijele njegove karijere bila stup njegova umjetničkog stila, a bogate teksture špahtlom (*impasto*) i različitim načinima slikanja kistom. Slika vrlo odrješito odbacuje u to doba u slikarstvu pomodne klasicističke uzuse, francuskog porijekla.

Rembrandt je bio poznat po sposobnosti prikazivanja emocija u svojim umjetničkim djelima. 

U ovom djelu, nastalom pred kraj životnoga puta, on se vraća na temu svojeg prvog autoportreta Rembrandt se smije iz oko 1628.

Više od pukog humorističnog ili kazališnog prikaza, djelo odražava Rembrandtovo majstorstvo emocionalnog izražavanja, njegove napredne tehnike slikanja i njegovu bavljenje simboličkim i klasičnim temama.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 152-153
Negliubska tekstilna tradicija

**Negliusbka tekstilna tradicija** je naziv tkanja i veza u ruralnim zajednicima Gomeljske oblast, Bjelorusija. Sadrži izradu ručnika i odjeće koristeći razne tehnike vezenja i krstića. Ukrasi na ručnicima su složene kombinacije boja, geometrijskih i cvjetnih uzoraka i resa. Negliubka tradicionalni ručnici postali su prepoznatljivi po složenoj polikromatskoj paleti (s do 25 nijansi) i bogatoj ornamentalnoj baštini, koja uključuje više od 120 uzoraka, od kojih neki imaju hiljadugodišnju tradiciju. Oodjeću karakterišu bijela ukrašena košulja, pregače i šalovi. Izradom se uglavnom bave žene. Takva nošnja i ručnici smatraju se zaštitnim znakom naselja Negliubka, poznatog daleko izvan granica zemlje.

## Nematerijalna svjetska baština
Negliubka tekstilna tradicija se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Bjelorusiji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji

Tradicija je jedinstvena u bjeloruskoj narodnoj kulturi. Nastala je u 17. stoljeću i do danas čuva arhaične značajke i složenu simboliku. Naselje Negliubka je poput tkalačke tvornice, svaka kuća ima razboj. Jedinstvenost Negliubka tehnike je u tome što se tkanje radi sa stražnje strane. Prednja strana gotovog rada vidi se kad se okrene.

## Izvori
Autoportret s dva kruga

**Autoportret s dva kruga** jedan je od  najpoznatijih, i vjerojatno najzagonetniji od preko četrdeset autoportreta slavnog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna.

Slikar se portretirao u stojećem stavu: u lijevoj ruci drži paletu, kratke kistove i jedan dugi kist. Uz desni rub slike vidljivo je platno na kojem je Rembrandt s tim kistovima i paletom radio.

Tijelo nosi ogrtač podstavljen krznom, ispod kojeg je crvena odjeća. Na glavi ima bijelu lanenu kapu kakva se nosila u kući, a sličnu je kapu prikazao i na nekoliko svojih drugih kasnih autoportreta.

Slika se ističe jednostavnom monumentalnošću i enigmatičnom pozadinom s fragmentima dvaju urezanih krugova, koji vjerojatno označuju umjetnikovo majstorsko vladanje slikarskom vještinom.

Kao i u mnogim kasnim umjetnikovim djelima, sliku karakterizira improvizacijski pristup, s detaljima koji se doimlju kao čitaju kao nedovršeni, naslikani skicozno i sumarno.

Na nekoliko mjesta, Rembrandt je "crtao" u boju, dok je još bila mokra, urezujući linije u brkove, lijevu obrvu i ovratnik košulje. 

Ruke, paleta, kistovi i krznena podstava umjetnikove halje, naslikani su izrazitom brzinom. 

Nije poznato je li Rembrandt namjeravao detaljnije dovršiti ova područja, ali ukupni dojam slike čini pitanje njezine dovršenosti - izlišnim.

Da sam Rembrandt možda nije smatrao djelo dovršenim sugerira izostavljanje njegovog potpisa i datuma, što je neobično za njegove autoportrete. 

U tom smislu, prikladna je usporedba s Tizianovim kasnim "nedovršenim" autoportretom u Gemäldegalerie u Berlinu, na kojeg *Autoportret s dva kruga* podsjeća neke povjesničare umjetnosti.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 154-155
Briselsko štapno lutkarsko pozorište

**Briselsko štapno lutkarsko pozorište** je tradicionalni oblik pozorišta naslijeđen od putujućih pozorišta u Evropi. Lutkama se upravlja pomoću metalnih šipki pričvršćenih na glavu i tijelo. Štapovi omogućuju lutkarima kontrolu nad pokretima lutaka. Izvođenje zahtijeva vješt timski rad do šest lutkara skrivenih iza kabine..

Početkom 19. stoljeća, lutkarska pozorišta bila su jedan od najuspješnijih oblika zabave za odrasle u radničkim četvrtima Brisel. Omogućavali su veliku slobodu govora, koristeći raznoliki repertoar iz narodnih legendi, priča o viteštvu, opera, pa čak i religijskih ili istorijskih djela, razloženih u činove i vrlo slobodno tumačenih. Također su bila sredstvo narodnog obrazovanja nepismenih ljudi.

Ovaj popularni oblik zabave i danas postoji i razvio se u folklorno Kraljevsko pozorište Toone u središnjem Briselu, Belgija. Aktivno je od 1830. godine i jedino je tradicionalno lutkarsko pozorište u Briselu koje još uvijek radi. 

### Nematerijalna svjetska baština
Briselsko štapno lutkarsko pozorište se nalazi na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog svjetskog naslijeđa čovječanstva kao element nematerijalnog kulturnog naslijeđa u Belgiji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 8. do 12. decembra 2025. u Nju Delhiju u Indiji

Lutkari slijede glas vođe igre, koji sve likove igra mijenjajući njihove intonacije. Predstave, često komične i improvizirane prema reakcijama publike, temelje se na pričama o viteštvu, biblijskim prizorima i popularnim romanima iz 19. stoljeća. Korištenje lokalnog jezika i referenci na regionalnu kulturu pomaže u stvaranju snažne povezanosti s publikom.

## Galerija

File:Toone 3038.jpg|Ulaz u pozorište
File:Toone 3041.jpg|Dvorana
File:Belgium-6571 - Puppet Show (14098577176).jpg|Predstava
File:Théâtre Royal de Toone BRX2.jpg|Pozorištna kafana
File:Belgium-6563 - Old Puppets (13935061727).jpg|Stare lutke u muzeju

## Izvori
Autoportret (Rembrandt, Firenca)

**Autoportret** iz Galerije Uffizi je ulje na platnu glasovitog nizozemskog umjetnika Rembrandta van Rijna, vjerojatno iz 1669., zadnje godine Rembrandtova života.

Sliku je za kolekciju kardinala Leopolda de`Medicia kupio njegov nećak Cosimo III de Medici, tijekom svog posjeta Amsterdamu 1669. 

Slika je danas dio glasovite kolekcije autoportreta Galerije Uffizi i jedno od rijetkih Rembrandtovih djela na jugu Europe.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 158-159
Autoportret u dobi od 63 godine

**Autoportret u dobi od 63 godine** je jedan od triju uljem naslikanih autoportreta iz 1669. godine velikog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna. 

Rembrandt sebe prikazuje u tamnocrvenom kaputu s krznenim ovratnikom i beretkom, kako gleda u promatrača sklopljenih ruku.

Oštećeni potpis i datum otkriveni su 1967. tijekom čišćenja slike.

Rendgenska analiza pokazala je dva pentimenta: slikareva kapa je izvorno bila veća i bijele boje, a ruke su izvorno imale drugačiji položaj, držeći kistove različitih veličina. 

Rembrandtovo opušteno, mrljavo lice pažljivo je oslikano mnogim slojevima prozirne boje, a njegova halja i pozadina ostaju sjenovite, a ruke nejasne.

## Literatura
Volker Manuth, Marieke de Winkel: Rembrandt - The Complete Selfportraits, Taschen, Köln, 2024., 156-157
Tit kao redovnik

**Tit kao redovnik** je ulje na platnu glasovitog nizozemskog slikara rembrandta van Rijna iz 1660 na kojem je prikazao svog suna Tita u franjevačkom habitu. 

Sin Tit, rođen 1641. godine, bio je četvrto i jedino preživjelo dijete Rembrandta i njegove prve supruge Saskije koja je ubrzo umrla. 

U godinama nakon bankrota, uzrokovanog spekulacijama i nesretnim slučajem, Rembrandtov je obiteljski život postao je siromašan i težak. 

Na slici iz Rijkskuseuma, Tit je prikazan u franjevačkom tamnosmeđem plaštu s kukuljicom, bljedunjava lica, spuštenih očiju u molitvi ili kontemplaciji. 

Slika predstavlja osličan primjer Rembrandtova poniranja u dubinu ljudske psihe, toliko tipičnog za njegova djela kasnih godina.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 221-227
Sveti Matej i anđeo (Rembrandt)

**[[Sveti Matej]] i [[anđeo]]** je slika glasovitog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna, nastala 1661. godine, koja se čuva u Louvre-Lensu u Lensu u Francuskoj.

Slika prikazuje evanđelista Mateja kako piše svoje Evanđelje, djelo kojim počinje Novi zavjet.

Matej u desnoj ruci drži instrument kojim piše, a lijevom kao da mrsi svoju dugu bradu. Lice mu se čini zamišljenim, a odsutni pogled je usmjeren u daljinu i duboko zamišljen.

Pred Matejem se nalazi kodeks, iako je posve nevjerojatno da je evanđelist doista svoje evanđelje odmah upisivao u takvu bogatu knjigu s tvrdim, kožnatim koricama.

S njegove desne strane je anđeo koji mu šapuće na uho, istodobno ga držeći za desno rame, kao da ga time želi ohrabriti.

Srodnim kompozicijskim shemama su se u svojim likovnim prikazima sv. Mateja služili mnogi slikari onoga vremena. 

## Literatura
Arthur K. Wheelock, Peter C. Sutton: Rembrandt's Late Religious Portraits, Chicago, 2005., str. 93-98
Portret Gerarda de Lairessea

**Portret Gerarda de Lairessea** je ulje na platnu genijalnog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna iz 1665. – 1667. godine. 

Prikazuje Rembrandtovoga kolegu, slikara Gerarda de Lairessea kako drži papir. 
Djelo je danas izloženo u kolekciji Metropolitan muzeja u New Yorku.

Gerard de Lairesse (1641. – 1711.) bio je u svoje vrijeme poznati slikar, bakropisac i teoretičar umjetnosti. 

Bolovao je od kongenitalnog sifilisa, zbog kojeg je oko 1690. i oslijepio. Nakon toga, svoju je svoju energiju usmjerio na teoriju umjetnosti. 

Do trenutka kada je ovaj portret naslikan, 1665., razorni učinci bolesti bili su već očiti u njegovim natečenim crtama lica i izbočenom nosu. 

Bilježeći njegov nesretni izgled s beskompromisnom izravnošću, Rembrandt je svom subjektu dao dašak tihog dostojanstva. 

Iako su onodobne teorije ideala u slikarstvu bile u suprotnosti s Rembrandtovim stilom, on ih je u ovome ostvarenju, kao uostalom i Zavjeri Klaudija Civilisa, genijalno prezreo, i suptilno izrugao kao posve besmislene.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 13, 121, 145
Comodo Mobile Security

**Comodo Mobile Security** (CMS) je besplatna mobilna aplikacija kompanije Comodo Group namenjena zaštiti Android uređaja od virusa, crva i zlonamernih skripti. Aplikacija takođe uključuje blokiranje SMS poruka i poziva, upravljanje softverom i procesima, pravljenje rezervnih kopija podataka i aplikacija, kao i nadzor potrošnje mobilnog saobraćaja. Funkcija zaštite od krađe omogućava korisnicima da povrate izgubljene ili ukradene uređaje.

Ovo je prva bezbednosna aplikacija kompanije Comodo, specijalizovane za internet bezbednost, namenjena Android platformi.

Comodo Mobile Security zahteva Android verziju 2.2 ili noviju.

## Glavna izdanja
**CMS 1.2**

* CMS 1.2 je objavljen u aprilu 2012. godine.

**CMS 2.4** CMS 2.4 je objavljen u januaru 2014. godine. Glavna poboljšanja uključuju:

* Antivirus skeniranje u oblaku
* Podršku za Android KitKat® (4.4)
* Dodatu podršku za više jezika
* Novi raspored i grafički interfejs

**CMS 2.5** CMS 2.5 je objavljen u junu 2014. godine.

* Nove funkcije:*
* Podrška za tablete
* Podrška za uređaje sa x86 čipsetima

* Poboljšanja:*
* Unapređena obaveštenja
* Ispravke grešaka

**CMS 2.7** CMS 2.7 je objavljen u decembru 2014. godine.

* Poboljšana detekcija virusa
* Opciona lozinka za uklanjanje aplikacije
* Opcija prijave lažno pozitivnih rezultata
* Ispravke grešaka

## Nezavisne test laboratorije
Dana 17. juna 2013. godine, AV-TEST je objavio rezultate testiranja Android bezbednosnih proizvoda. Comodo Mobile Security 2.0 ostvario je ocenu 5,5/6 za zaštitu i 6/6 za upotrebljivost.

U januaru 2015. godine, Comodo Mobile Security 2.7 ponovo je postigao visoke ocene na AV-TEST testiranju.

## Recenzije
Softonic.com je u januaru 2012. godine ocenio Comodo Mobile Security verziju 1.1 sa 9/10.

Rosemary Hattersley iz časopisa PC Advisor dala je verziji 1.2 ocenu 3½ od 5 zvezdica, ističući sveobuhvatnu zaštitu i anti-theft funkcije.

## Reference