open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ansião

**Ansião** je grad i općina od 13,128 stanovnika u sredini Portugala u Regiji Centralni Portugal u Distriktu Leiria.

## Geografija
Općina se sastoji od 8 freguesia: Alvorge, Ansião, Avelar, Chão de Couce, Lagarteira, Pousaflores, Santiago da Guarda i Torre de Vale de Todos.

Centar općine je Ansião koji se prostire duž obala Rijeke Nabão, koja izvore na teritoriju općine.
Od svog administrativnog centra Leirije je udaljen pedesetak km sjeveroistočno.
## Historija

Ansião se prvi put pojavljuje u dokumentu iz 1175., u njemu se navodi da je povelju dobio 1142, pod uvjetom da njegovi stanovnici obrađuju zemlju i brane je od neprijatelja. U to je vrijeme je intenzivno koloniziran, a obrana ojačana izgradnjom utvrde *Torre de Vale de Todos*.

Portugalski kralj Manuel I mu je 1514. dodjelio povelju o statusu grada, to mu je potvrdio svojom poveljom i kralj Afonso VI. Nešto kasnije ga je kralj Pedro II darovao kao feud grofu Luísu Menesesu, za zasluge u Bitci kod Ameixiala protiv Španjolaca.

Poprilično je stradao za invazije napoleonove vojske početkom 19. vijeka.

## Privreda i transport
Ekonomija se bazira na industriji koja proizvodi grnčariju, komponente za tekstilnu industriju, aluminij, ambalažu, tekstil.

Dobar dio stanovnika radi u tercijarnom sektoru vezanom uz turizam, a najmanje u poljoprivredi, koja proizvodi; kukuruz, raž, povrće i masline.

Autoputom A13 povezan je sa gradovima u zemlji.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Câmara Municipal de Ansião'' (službene stranice)
Zêzere

**Zêzere** (portugalski: *Rio Zêzere*) je rijeka u sredini Portugala duga 255 km, desna pritoka rijeke Tajo.

## Hidrologija

Rijeka izvire u masivu Serra da Estrela, na nadmorskoj visini od 1,900 metara.
Na početku teče prema sjeveroistoku gotovo pararelno sa Rijekom Mondego, zatim obje skreću prema jugozapadu, Zêzere sa desne a Mondego s lijeve strane.

Nakon toka preko planina gdje jako meandrira, dotiče do dijela gdje je kanalizirana nizom hidroelektrana; Cabril, Bouçã i Castelo do Bode.
Brane su spriječile normalnu migraciju riba, i potpuno promjenile ekosistem.

Zatim teče do ušća u Tajo, 12&nbsp;km nizvodno od grada Constâncije.

Porječje rijeke ima površinu od 5,043km², koja se prostire po distriktima; Guarda, Castelo Branco, Santarém.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Zêzere River'' (na portalu Mapcarta
Constância (Portugal)

**Constância** je grad i općina od 4,056 stanovnika u sredini Portugala u Regiji Centralni Portugal u Distriktu Santarém.

## Geografija
Općina se sastoji od 3 freguesie: Constância, Montalvo i Santa Margarida da Coutada..

Centar općine je Constância koja se nalazi na ušću Rijeke Zêzere u rijeku Tajo.
Od svog administrativnog centra Santaréma je udaljena pedesetak km sjeveroistočno.
## Historija

Constância kao naselje postoji od antike, od keltskih, rimskih, vizigotskih do maurskih vremena. Od Maura je preoteo početkom 12. vijeka *Gonçalo Mendes da Maia*. 
Status grada dobila je od kralja Sebastãja I 1578.

Constância (tada znana kao *Punhete*) bila je mjesto u kom je živio u egzilu pjesnik Luís de Camões (1546. ili 1547.).
U njegovu čast se svakog 10. juna održava festival *Pomonas Camonianas*.

Poprilično je stradala za invazije napoleonove vojske početkom 19. vijeka.

Constância je poznata  i po željeznom mostu preko Zêzere koji je projektirao Gustave Eiffel.

## Privreda i transport

Constância je mjesto prehrambene industrije uz nešto pogona koji proizvode grnčariju i metalne proizvode.
Dobar dio stanovnika radi u tercijarnom sektoru vezanom uz obrazovanje, zdravstvo i trgovinu a najmanje u poljoprivredi, koja proizvodi; žitarice, maslinovo ulje, vino, voće i povrće.

Autoputom A23 povezana je sa gradovima u zemlji.
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Municipio de Constância'' (službene stranice)
Slučaj Doboš

***Slučaj Doboš*** (ukr. Добоша справа) je bila čuvena operacija bezbjednosne službe Ukrajinske SSR koja je potaknula drugi val uhićenja 1972. u Ukrajini.

## Događaji
**Jaroslav Doboš** (Добош Ярослав; r. 1958) je bio 24-godišnji Belgijac ukrajinskih korijena i član Saveza ukrajinske mladeži koji je 1971. putovao u posjet u Ukrajini sa turističkom vizom. Glavna optužba je bila da je ga ukrajinska nacionalistička organizacija regrutirala da distribuira antikomunističku literaturu u Ukrajini.

Dana 4. januara 1972. u 21:20 sati je Doboš zaustavljen u vlaku br. 7 „Moskva-Prag” na graničnom prijelazu kod grada Čopa u Zakarpatskoj oblasti i oduzet mu je primjerak „Riječnika rimovanog ukrajinskog jezika”, političkog zatvorenika Svjatoslava Karavanskog. Ubrzo nakon toga, dana 26. februara, je deportiran. Doboš je tijekom ispitivanja izjavio da je imao susrete sa ukrajinskim disidentima te je to 2. juna 1972. javno priznao u konfereciji za novinare koju je organizirao KGB u Kijevu.

Dok je Doboš uhićen dana 15. januara, nekoliko dana prije toga su počela uhićenja poznatih disidenata u raznim gradovima Ukrajine: Vjačeslav Čornovil, Jevgen Sverstjuk, Ivan Svitličnij, Leonid Pljušč, Vasili Stus i drugi. Glavni cilj KGB-a u „slučaju Doboš” je bio pokazati javnosti da demonstracije protivljenja orkestriraju nacionalističke organizacije u inozemstvu i zapadne obavještajne službe. Nikoga od uhićenih, međutim, sudovi nisu optužili za „špijunažu”, nego samo za „protusovjetsku agitaciju i propagandu”.

Međutim, Doboš će u Belgiji, na svojoj prvoj tiskovnoj konferenciji za zapadne novinare, povući sve svoje kijevske izjave jer su one dane pod prisilom. No, „Slučaj Doboš” je postigao svoj cilj i KGB je pokrenuo „Opći pogrom” godine 1972. odnosno je proveo unaprijed pripremljeni nacrt za val represija koji se u tajnim komunističkim dokumentima naziva „Operacija Blok” (Операція Блок). Tijekom 1972/73. pritvoreno je 89 disidenata, od kojih 28 u Kijevu i 13 u Lavovu, i njima je obično osuđeno 5 do 7 godina zatvora.

S druge strane, iste 1972. godine američka tajna obavještajna služba, procijenjujući stanje u sovjetskoj Ukrajini, tvrdi u jednom unutarnjom dokumentu da je nacionalizam u to vrijeme bio najbolje sredstvo za borbu protiv sovjetskog komunizma i on se prenosio putem publikacija iz ukrajinskih intelektualnih krugova u nekim književnim časopisima gdje se nacionalstički sadržaji miješaju sa raznim književnim materijalom, često upućenim zapadnoj inteligenciji i zatim ponovno uveden u cirkulaciju u Sovjetski Savez. Ti spisi su objavljivani pod pokroviteljstvom Ukrajinskog društva stranih studija i svi ovako ili onako potiču iz Münchena.

## Povezano
* Ivan Svitličnij

## Napomene

## Reference
Katerina Kalitko

**Katerina Kalitko** (Vinica, 1982), ukrajinska spisateljica i prevoditeljica. Dobitnica je književne nagrade Joseph Conrad 2017.

## Biografija
Sa sedamnaest godina pobijedila je na svom prvom pjesničkom natječaju „Hranoslov” (1999). Nakon završetka školovanja u Vinici, studirala je političke znanosti i novinarstvo na Kijevo-mogiljanskoj akademiji od 1999. do 2005. godine. Od tada živi i radi u Vinici i u Sarajevu.

Već 2000. godine postala je članica Nacionalnog saveza pisaca Ukrajine. Njezina duga priča „M(h)isterija” objavljena je 2006. godine. Od 2008. godine prevodi bosanskohercegovačke autore. Prvi ulomci iz njezinih djela pojavili su se na njezinoj web stranici i u ukrajinskim književnim časopisima. Njezini prijevodi Meline Kamerić i Miljenka Jergovića objavljeni su 2012. i 2014. godine. 2017. u Lavovu je objavljena njezina zbirka „Zemlja izgubljenih ili mali zastrašujućih priča”. Iste godine je bila dobitnica književne nagrade Joseph Conrad. Objavljuje za nakladu Meridian Czernowitz i osnovala je Festival kratke priče Intermezzo. Godine 2023. dodijeljena joj je Ševčenkova nagrada. Članica je Ukrajinskog PEN kluba.

## Djela
Kao i mnoge druge ukrajinske autorice, počela je pišući isprva poeziju, koju je od kraja 1990-ih mogla objavljivati ​​u brojnim ukrajinskim književnim časopisima i antologijama.

### Kratka proza
* M(h)isterija (2006)
* Zemlja izgubljenih ili malih zastrašujućih priča (2017)

### Pjesme
* Посібник зі створення світу (1999)
* Сьогоднішнє завтрашнє (2001)
* Портретування асфальту (2004)
* Діалоги з Одіссєем (2005)
* Сезон штормів (2013).
* Катівня. Виноградник. Дім (2014)
* Ніхто нас тут не знає, і ми - нікого (2019)
* Орден мовчальниць (2021)
* Люди з дієсловами (2022)

## Povezano
* Ukrajinska književnost

## Napomene

## Reference
Bunica

**Bunica** je rijeka u južnom dijelu Bosne i Hercegovine, lijeva pritoka Bune.

## Izvor Bunice
Vrelo rijeke Bunice nalazi se kod Mostara, između mjesta Hodbina i Malog Polja. Rijeka Bunica duga je 6 km,

Izvor je okružen je sivo-bijelim liticama visokim i do 200 m na kojima rastu usamljene biljne vrste. Voda izlazi iz vertikalnog kanala i stvara mirno jezerce modrozelene boje. Posljednjim istraživanjima utvrđena je dubina od 70 metara vertikalno, nakon čega počinje neistražena kosina. Smatra se da vrelo Bunice pripada grupi najdubljih izvora u Evropi.

Rijeka Zalomka teče kroz Nevesinjsko polje i ponire u mnogobrojnim ponorima od kojih je najveći u Biogradu, gdje je i najniže mjesto polja - 799 m n.v. S kapacitetom gutanja od 110 m3/s jedan je od najvećih ponora u dinarskom kršu. Direktno je povezan s izvorom Bunice (37 m n. v.), pa se ta silna razlika u visini ogleda u brzini tečenja podzemne vode koja iznosi do 33,67&nbsp;cm/s, što je čini najbržim podzemnim tokom u dinarskom kršu. 

Realizacijom projekta  Gornji horizonti, graditi će se brana „Pošćenje“ visine 40 m, sa dužinom u kruni od 288 m, na oko 3&nbsp;km uzvodno od ponora Biograd, nakon čega će se formirati akumulacija Nevesinje. Ovom branom će se vode Bune i Bunice prevesti u sliv Trebišnjice. U brani je predviđen temeljni ispust sa namjenom kontrolisanog ispuštanja voda ka vrelu Bunice.

## Izvori
Crato (Portugal)

**Crato** je jedna grad i općina od 3,708 stanovnika na istoku Portugala u Distriktu Portalegre.

## Geografija
Općina Crato se sastoji od 6 freguesie; Aldeia da Mata, Crato e Mártires, Flor da Rosa, Gafete, Monte da Pedra i Vale do Peso.. 
Od svog administrativnog centra Portalegra je udaljena dvadesetak km zapadno.
Teren općine oplakuje 5 potoka; Caldeirão, Várzea, Seda, Linhais i Termas de Monte da Pedra. 
## Historija
Crato su osnovali Kartažani prije više od 2500 godina. Rimljani su ga zauzeli oko 60. naše ere i uredili kao kastrum iz kog su upravljali tim dijelom zemlje.
Nakon njih Crato su zauzeli Mauri i vladali njime od 706. do 1160 godine. Od Maura ga je preoteo kralj Afonso I.

Ispočetka se zvao *Castraleuca* (ili Castra-Leuca), protokom vremena ime mu se mjenjalo u *Ucrate*, *Crate* do konačnog *Crato*.

Kralj Sancho II poklonio ga je 1232. kao feud Vitezovima Malteškog reda. Te iste godine njihov veliki majstor Gonçalves, dodjelio mu je prvu povelju, slijedeću je dobio 1512. od kralja Manuela I.

Malteški vitezovi podigli su tokom 14. vijeka podigli za svoj smještaj utvrđeni samostan *Santa Maria de Flor da Rosa*, sa gotičkom crkvom *Flor da Rosa*.

Crato je danas poznat po termama i kao trgovački centar ratarsko-stočarskog kraja.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Municipio de Crato''
João VI od Portugala

**João VI** (Lisabon, 13. maj, 1767.- Lisabon, 10. mart 1826.) bio je princ.regent Portugala od 1799. do 1816. i kralj od 1816. do 1826.

Njegova vladavina protekla je u turbulentna vremena Francuske revolucije i kasnije napoleonove invazije na Portugal, zbog koje je preselio dvor u Brazil. Pred kraj je morao popustiti pritiscima novog vremena i pristati na parlamentarnu demokraciju u Portugalu i Brazilu.

## Biografija

João je rođen kao mlađi sin kraljice Marije I. Nakon smrti starijeg brata Joséa 1792. postao je prestolonasljednik 1792. i počeo vladati jer mu je majka doživila slom živaca. Kad je 1799. njezina bolest proglašena neizlječivom, preuzeo je potpuno vlast sa titulom princ regent, koju je koristio do njezine smrti u martu 1816.

João se 1785 oženio sa Carlotom Joaquin, najstarijom kćerkom Španjolskog kralja Carlosa IV, i čvrsto stajao uz Španjolsku u njenom sukobu sa Francuskom Republikom. Na njegovo iznenađenje Španjolska je sklopila Bazelski mir sa Francuskom 1795. i poslužila je kao sredstvo francuskog pritiska na Portugal, na kraju je 1801. i napala Portugal, iako je nešto prije sklopila mirovni ugovoru Badajozu.

Napoleon se 1807., nakon pobjeda u Centralnoj Evropi, okomio na svog najvećeg neprijatelja Veliku Britaniju i proglasio Kontinentalnu blokadu. Da bude potpuna krenuo je na invaziju na Portugal 1807., zbog tog je João pobjegao u novembru sa porodicom u Brazil.

Velika Britanija je 1808. poslala vojsku u Portugal pod komandom Arthura Wellesleya (kasniji Vojvoda od Wellingtona), koja je prisilila Francuze na predaju. 
João je dao punu vojnu podršku Wellesleyu, pa su dvije francuske ofanzive odbijene. Nakon Napoleonova poraza u Bitci kod Leipziga i abdikacije 1814. očekivalo se da će se João vratiti, ali se on nakon Napoleonova bijega sa Elbe, vratio u Brazil, koji je i formalno ujedinio s Portugalom. 
Kad mu je 20. mart 1816. umrla majka, postao je kralj.

Njegova aneksija Montevidea dovela ga je do sukoba sa Španjolskom, a njegov dugi boravak u Brazilu učinio je Portugalce nestrpljivima za reforme. 
Liberalna revolucija u Španjolskoj 1820. prelila se i na Portugal, pa je on konačno pristao napustiti Brazil i odobrio liberalni ustav, ostavivši svog sina Pedra da vlada u Rio de Janeiru. Prihvatio je reforme koje su mu ograničile prerogative, ali je liberalizam ubrzao odvajanje Brazila, koji je 1822. proglašen Carstvom na čelu sa Pedrom.

Kada su Francuzi intervenirali da suzbiju radikalizam u Španjolskoj 1823., svrgnuta je i portugalska liberalana vlada ali je João ostao na tronu, jer je obećao Ustav. 
Ponovno ojačani apsolutisti priklonili su se njegovoj ženi kraljici Carloti i njihovom sinu Miguelu kog su postavili za komandanta armije. Jogunasti Miguel je podigao dvije pobune protiv oca, zbog tog ga je João istjerao iz zemlje, a zbog politike se posvadio i sa ženom.

Posljednje godine svoje vladavine proveo je u pregovorima sa sinom Pedrom I, carem Brazila, preko posrednika britanskog diplomata Charlesa Stuarta, jer se nije mogao pomiriti sa brazilskom secesijom.

## Reference

## Vanjske veze

* ''John VI king of Portugal''
António od Portugala

**Antonio I** (Lisabon, 1531.- Pariz, 26. august 1595.) bio je prelat i svega mjesec dana osporavani i nikad okrunjeni Portugalski kralj, usprkos tog što su ga vojno pomagali Kraljevina Francuska i Kraljevina Engleska.

## Biografija

António je bio vanbračni sin brata portugalskog kralja Joãja III - *Luísa od Beje*. 
Još kao mlad postao je Veliki majstor portugalskog Malteškog reda i vlasnik (od 1555.) bogatog feuda Crato.

Pratio je kralja Sebastiaja (vladao 1557.-78.), unuka Joãa III., u kampanji na Sjevernu Afriku. 
U toj kampanji je u Bitci kod Ksar el-Kebira (1578.) kralj Sebastião poginuo, a António pao u zarobljeništvo.

Nakon povratka u Portugal zatražio je da postane portugalski kralj, ali je taj njegov zahtjev Sebastiãov nasljednik kralj Henrique I (posljednji živući brat Joãa III), odbacio kao neosnovan. 
Kad je Henrique I umro u januaru 1580. i regentski savjet koji je vladao umjesto njega odbacio je njegov zahtjev.

Ne obazirući se na to njegovi pristalice su ga u junu iste godine u Santarému proglasili kraljem sa vladarskim naslovom **Antonio I**
To je osporio Španjolski kralj Felipe II, koji je isto tako bio pretendent na portugalski tron. 
On je postao vojsku na čelu sa Vojvodom od Albe koja je u augustu porazila Antonia i zauzela Lisabon. 
Španjolski kralj se nakon tog okrunio kao **Felipe I**, a António je pobjegao u Pariz.

António je uz francusku pomoć poslao dvije pomorske ekspedicije (1582. i 1583.) na Azore, gdje je još uvijek bio priznat kao kralj. Ali su mu obje porazile španjolske eskadre. 
Zatim je otišao u Englesku, gdje je zatražio pomoć Elizabete I. Elizabeta je 1589. poslala flotu kojom su zapovjedali Francis Drake i John Norreys ali je i njihova ekspedicija neslavno propala.

Osiromašen i lošeg zdravlja, António se vratio u Pariz, gdje je sve do smrti i nadalje planirao nove ekspedicije i povratak na tron.

## Reference

## Vanjske veze

* ''António, prior of Crato Portuguese prior''
Fernando I od Portugala

**Fernando I** (Lisabon, 31. oktobar, 1345.- Lisabon, 22. oktobar 1383.) bio je 9 Portugalski kralj koji je vladao od 1367. do 1383.

Njegova vladavina protekla je u ratovima sa Kraljevinom Kastiljom, ali istovremeno i stalnim rastom portugalske ekonomije.

## Biografija

Fernando je bio sin kralja Pedra I. On je nakon atentata na kastiljskog kralja Pedra I 1369. postao pretendent na kastiljski tron. Zbog tog je započeo prvi (1369.–71.) od 3 neuspješna rata sa Kastiljom. 
Nakon poraza se 1372. udružio sa Johnom od Gaunta, earlom iz Dinastije Lancaster, i poveo drugi rat s Kastiljom (1372.-73), u kom su kastiljske trupe prodrle u Portugal i opkolile Lisabon 1373. i tako prisilile Fernanda da odbaci engleski savez i prihvatiti uvjete kastiljskog kralja Enriquea II.

Period mira koje je uslijedilo protekao je u nizu, često kontradiktornih diplomatskih pregovora, sa Engleskom, Kastiljom, Aragonom i Francuskom, ali se Fernando i nadalje čvrsto držao savezništva sa Kraljevinom Engleskom sa kojom je sklopio ugovor 16. juna 1373.
To savezništvo je potvrdio novim ugovorom 1380, što je bio Casus belli za treći rat sa Kastiljom 1381.-82, I on je kao i predhodna dva  završio porazom Portugala, i pored tog što su mu Englezi poslali Edmunda od Langleya sa vojskom u pomoć.

Još jednom je bio prisiljen da u augustu 1382 potpiše mirovni ugovor sa Kastiljom i odrekne se saveznštva sa Englezima, koje je brodovima koje mu je posudio Juan od Kastilje vratio u Englesku.

Paradoksalno je da je Fernando pored stalnih ratova našao vremena da se bavi poljoprivredom, vanjskom trgovinom, 
trgovačkom mornaricom i vojskom koje je zakonskim mjerama unaprijedio.

Skupo ga je koštao brak sa ženom sumnjiva morala Leonor Teles 1372., koji je ozbiljno naštetio njegovu ugledu, a još više brak jedine zakonite kćeri Beatriz, sa Juanom I od Kastilje, sklopljen 30. aprila 1383. Taj brak je izazvao metež i dinastičku krizu nakon Fernandove smrti i doveo pod upitnik nasljedno pravo Burgundske dinastije, a na kraju rezultirao formiranjem nove Dinastije Aviz, novog kralja Joãa I.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Ferdinand I king of Portugal''
Bioštica

**Bioštica** je rijeka u središnjem dijelu Bosne i Hercegovine, sastavnica Krivaje, zajedno sa Stupčanicom.

## Izvor Bioštice
Rijeka izvire ispod planine Devetak, u opštini Sokolac, oko 4&nbsp;km uzvodno od sela Knežine. Izvor je jedna neistražena pećina sa tri ulaza i iz jednog od ulaza u pećinu ističe rijeka. Cestovni prilaz izvoru Bioštice je regionalnom cestom R-468 (Sokolac-Olovo). Oko 7&nbsp;km sjeverozapadno od Sokoca, u šumi Maluš, sa regionalne ceste se odvaja šljunčana cesta, koja nakon 2&nbsp;km dovodi do izvora.

## Tok
Bioštica teče u pravcu sjeverozapada u dužini od oko 5 km, kroz livade, praveći na mahove blage okuke sa dubljim pasažima. Zatim ulazi u kanjonski dio, dugačak više od 10 km. To je jedan od najatraktivnijih i najljepših kanjona u Bosni i Hercegovini, obrastao stoljetnim borovima i smrekom, izuzetne visine. Pri srednjem vodostaju kanjon je prohodan cijelim tokom, a za većih vodostaja moraju se praviti zaskoci kroz šumu, što uključuje i penjanje po okomitim stijenama. 

Nizvodno od kanjona, Bioštica sa lijeve strane prima jake vode romanijske rijeke Kaljine. Ostale pritoke su Kruševica, Dobrača i Razmjena, tako da do grada Olova postaje dosta jaka rijeka.

Na 2–3 km od centra grada Olova nalazi se izletište i kupalište Zeleni vir. Upravo na ovom lokalitetu rijeka Bioštica je usporena branom koja stvara bazen.

Pedesetih godina prošlog vijeka rijeka je poribljena sa par stotina primjeraka lipljena pa je danas Bioštica lipljenska voda i mušičarski revir. U rijeci se kriju krupne potočare i poneka solidna mladica.
## MHE
Godine 2020, Vlada Federacije Bosne i Hercegovine zaustavila je razvoj dvije hidroelektrane na rijeci Bioštici, MHE Kruševo i MHE Zeleni vir. Odluka je donesena svega nekoliko mjeseci nakon što je 31 organizacija, uključujući i WWF, potpisala Deklaraciju o zaštiti rijeka Zapadnog Balkana.

## Izvori
Potres u Tangshanu 1976.

**Tangšanski zemljotres 1976**, takođe poznat kao **Veliki tangšanski zemljotres** (, Tángshān dà dìzhèn), bila je prirodna katastrofa usled zemljotresa od 7,6 M<sub>w</sub> koji je 28. jula 1976. u 3:42 ujutro pogodio region oko Tangšana, u provinciji Hebei, u Narodnoj Republici Kini. Za nekoliko minuta grad Tangšan, industrijski grad sa oko milion stanovnika, prestao je da postoji. Osamdeset pet posto zgrada u gradu srušilo se ili je bilo neupotrebljivo, sve službe su propale, a većina drumskih i željezničkih mostova srušila se ili bila ozbiljno oštećena. Najmanje 242.000 ljudi je umrlo (neki tvrde da je bilo tri puta više žrtvi), čineći ovo trećim (ili eventualno drugim) najsmrtonosnijim zemljotresom u zabeleženoj istoriji nakon potresa u Shaanxiu 1556. godine, koji je i dalje najsmrtonosniji potres u istoriji.

Tangšanska katastrofa je bila najistaknutija od nekoliko 1976. godine, što bi u kineskoj tradiciji moglo da signalizira da je vlada izgubila politički legitimitet. Zemljotres u Tangšanu takođe se javio bez upozorenja, podrivajući ključni stav maoističke ideologije, da se zemljotresi mogu predvideti. Uprkos tome, odgovor vlade pokazao je da je spremna i kompetentna za brzo pružanje pomoći.

## Izvori

## Literatura

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* . English translation of the Chinese report of 1986.

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* 

* .

* .

* . The "American Seismological Delegation".

* .

* .The Haicheng Earthquake Study Delegation.

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* 

* .

* .

* .

* .

* .

* .

* .
* Qian Gang. *The Great China Earthquake*. Beijing: Foreign Languages Press. .
*  (hardcover alk. paper) 9780465023493 (ebk. alk. paper).

## Vanjske veze

* -{"Integration of Public Administration and Earthquake Science: The Best Practice Case of Qinglong County" at GlobalWatch.org}-
* -{An isoseismal map (showing the different zones of shaking intensity) of the Tangshan earthquake}-
* -{Report on The Great Tangshan Earthquake of 1976 : English translation of an extensive Chinese report from 1986.}-
*
Narodna skupština Azerbejdžana

**Narodna skupština Republike Azerbejdžana** () ili jednostavno **Narodna skupština** (), predstavlja zakonodavnu granu vlade Azerbejdžana. Zgrada Narodne skupštine je u Bakuu.

## Pregled
Narodna skupština je do 1995. godine bila poznata pod nazivom **Vrhovni savet Azerbejdžana**, a ranije poznata i kao **Vrhovni sovjet [[Azerbejdžanska Sovjetska Socijalistička Republika|Azerbejdžanske sovjetske socijalističke republike]]** pod sovjetskom vladom.

Prvi saziv Narodne skupštine sazvan je 12. novembra 1995. godine, istog dana kada je referendumom usvojen Ustav Azerbejdžana, kojim je Narodna skupština zamenila bivši Vrhovni sovjet Azerbejdžanske SSR. Istorijski gledano, Narodna skupština je naslednik Parlamenta Azerbejdžanske Demokratske Republike.

Narodna skupština je jednodomno telo. Narodna skupština se sastoji od najmanje 125 sedišta, ali sa dodatnim dodeljenim mestima može se povećati na oko 136 mesta u izuzetno retkim slučajevima.

Sadašnju većinu u Narodnoj skupštini ima Partija Novi Azerbejdžan predsednika Ilhama Alijeva od 1993. godine. Sadašnji predsednik Narodne skupštine je Sahiba Gafarova iz vladajuće Partije Novi Azerbejdžan.

## Upravljanje

## Reference

## Vanjske veze

*
Miguel I od Portugala

**Miguel I** zvan **Tradicionalista** (Sintra, 28. oktobar 1802.- Wertheim, 14. novembar 1866.) bio je regent Portugala od februara 1828. i samoproglašeni kralj od jula 1828. do maja 1834., iako ga kao kralja puno njih nije priznavalo.

## Biografija

Miguel je bio mlađi sin kralja Joãa VI. I on se zajedno sa ostalom članovima kraljevske porodice preselio u Brazil, nakon napoleonove invazije na Portugal 1807. Zajedno sa porodicom se vratio u Portugal 1821. U to je vrijeme bio (a to je i ostao) pod velikim utjecajem svoje majke Španjolke - kraljice Carlote Joaquine Bourbon, koja je ostala tradicionalni pristalica apsolutne monarhije.

Za razliku od nje njen muž kralj João VI se po povratku u domovinu pomirio sa promjenama i prihvatio je liberalni ustav iz 1821. i parlamentarnu demokraciju, ali je kraljica Carlota odbila položitii zakletvu.

Kada su Francuzi intervenirali da suzbiju radikalizam u Španjolskoj 1823., Miguel je kao komandant portugalske armije izvršio pobunu i raspustio liberalni parlament (Cortes). Njegov otac je kao kralj obećao da će izmjeniti ustav, ali je i u novu vladu ponovno imenovao liberalne ministre.
Zbog tog je Miguel 30. aprila 1824. ponovno poveo pobunu, kad je ona ugušena, otac ga je protjerao u junu 1824. u Beč.

Kad mu je 10. marta 1826. umro otac, njegov stariji brat Pedro postao je automatizmom kao prestolonasljednik i portugalski kralj sa vladarskim naslovom **Pedro IV**. Brat mu je kao brazilski car iz unutrašnjih razloga abdicirao od portugalskog trona u korist svoje sedmogodišnje kćeri Marie. Ona se po dogovoru trebala udati za Miguela, a on postati njen regent do njene punoljetnosti, s tim da prihvati liberalne reforme 
ustavne monarhije koje je on proveo u Brazilskom Carstvu.

Međutim kad se Miguel vratio u Portugal i preuzeo regentsvo u 22. februara 1828., zaboravio je na data obećanja i pod utjecajem majke, krenuo u obračun sa liberalima, uz to se 7. jula 1828. dao proglasiti kraljem. Nakon tog su ga priznale Sveta Stolica, Španjolska, Sjedinjene Američke Države i Carska Rusija, ali ne i ustavne monarhije. 
Iako je čak i vlada britanska vlada premijera Arthur Wellesleya, Vojvode od Wellingtona bila na putu da ga prizna 1830., ali 1831. pala pa od tog nije bilo ništa.

Pedro je abdicirao u Brazilu i vratio se Portugal i pokrenuo građanski rat. Miguel je izgubio Porto, ali se borba odužila, sve dok Miguelova vojska nije pokleknula pod navalom britanskog korpusa i predala Lisabon. Miguel se predao 26. maja 1834. u Estremozu i odrekao trona. Nakon tog je otišao u egzil u Genovu (gdje je poništio svoju abdikaciju) nakon tog je do kraja života živio po talijanskim i njemačkim gradovima.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Michael king of Portugal''
Svjetski dan prava potrošača

**Svjetski dan prava potrošača** () prvi je put obilježen 15. ožujka 1983. godine i od tada se koristi kao važna prilika za pokretanje različitih kampanja. Tako je na 25. godišnjicu 2008. godine pokrenuta kampanja Junk Food Generation (Generacija nezdrave hrane). Svjetski dan prava potrošača jest i proslava solidarnosti unutar međunarodnog pokreta potrošača koji promiče osnovna prava svih potrošača, zahtijeva poštovanje i zaštitu tih prava i protestira protiv zloupotreba tržišta. Godine 2021. uz rijetke medijske objave u *Borbi onečišćenju s plastikom*.

Svjetski dan prava potrošača 2022. godine bio je tematski fokusiran na potrošače u svijetu digitalnih financija.

## Izvori

## Vanjske veze
* Službene mrežne stranice 
*Posebna poruka o zaštiti interesa potrošača - Izjavu je pročitao John F. Kennedy, 15 ožujka 1962.
Rama (rijeka)

**Rama** je rijeka u središnjem dijelu Bosne i Hercegovine, pritoka Neretve. Sredinom XX vijeka došlo je do znatnih promjena u hidromorfologiji Rame.

## Izvor

Stvaranjem Jablaničkog jezera 1953. god, nakon izgradnje brane na Neretvi u Jablanici, donji tok Rame je skraćen i umjesto u Neretvu, rijeka se ulijeva u Jablaničko jezero kod sela Gračaca.

Rama je izvirala u selu Varvari iz nekoliko kraških vrela od kojih su Rama, Buk i Krupic najveći. Tok rijeke Rame je bio dug 33 km. Kroz Ramsku kotlinu tekla je širokim plitkim pjeskovitim koritom sa malim padom a nakon 10 km ulazila je u uski kanjon.

Godine 1968. stvoreno je Ramsko jezero površine 15,5 km2, koje je potopilo dio rijeke od izvora do brane. Visinski pad od izvora do ušca iznosi 376 m. Korito rijeke Rame je pjeskovito.

## Izvori
Poturoci

**Poturoci** (srpskohrvatski: *Poturovce*; ćirilica: Потуровце), selo na Kosovu u općini Lipjani.

## Stanovništvo

## Reference
Qylaga

**Qylaga** (srpskohrvatski: *Čučuljaga*; ćirilica: Чучуљага), selo na Kosovu u općini Lipjani.
	
## Stanovništvo

## Reference
Mirashi

**Mirashi** se može odnositi na sljedeća mjesta:

;
* Mirashi (Ferizaji), selo u općini Ferizaji na Kosovu
* Mirashi (Obiliqi), selo u općini Obiliqi na Kosovu
Kozarica

**Kozarica** (ćirilica: Козарица) se može odnositi na: 

* Kozarica, Hrvatska, naselje u općini Mljet, Dubrovačko-neretvanska županija
* Kozarica, Kosovo, naselje u općini Obiliqi, Prištinski okrug
* Kozarica, Srbija, naselje u opštini Vladimirci, Mačvanski okrug
Afonso I, vojvoda od Bragançe

**Afonso I, vojvoda od Bragançe** (Estremoz, oko 1380.-Chaves, 1461.) bio je nezakoniti sin Portugalskog kralja João I, poznat kao osnivač moćne Dinastija Bragançe koja je Portugalu dala 15 monarha.

## Biografija
Afonso je rođen u ljubavnoj vezi Joãa sa Inês Pires, u vrijeme kad još nije bio kralj. Otac ga je primio na dvor 1401.  i zajedno sa svoja tri zakonita sina Duarteom, Pedrom i Henriqueom 1415. poveo u kampanju na Maroko.

Uspješan završetak te kampanje rezultirao je trajnom okupacijom Ceute, zbog tog je João proglasio svo četvoro vitezovima. 
Ali je kasnije po povratku Pedra i Henriquea proglasio vojvodama (od Coimbre i Viseua), ali ne i  Afonsa, kog je to zaboljelo.

Tu nepravdu ispravio je njegov unuk Afonso V koji mu je 1442. dodjelio dodjelio titulu Vojvode od Bragançe i veliki feud. i tako ga učinio najbogatijim feudalcem u zemlji.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''The first Duke of Bragança – a right royal bastard''
Tâmega (rijeka)

**Tâmega** (portugalski i španjolski: *Rio Tâmega*) je rijeka na sjeveru Španjolske i Portugala duga 145 km, desna pritoka rijeke Douro.

## Hidrologija

Rijeka izvire u Španjolskoj autonomnoj zajednici Galiciji u masivu San Mamede (Kantabrijsko gorje). Od tamo teče pema jugozapadu i utječe na teren portugalske općine Chaves. Zatim jednim dijelom toka formira granicu između distrikta Vila Real i Braga. U gornjem toku podignute su jedna za drugom tri hidroelektrane i tako je formirano jedno dugo akumulaciono jezero Torrão. 
Zatim utječe u Distrikt Porto gdje ima ušće u Douro kod grada Penafiela.

Porječje rijeke ima površinu od 3,309 km², od tog 659 u Španjolskoj i 2,649 km² u Portugalu.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Tâmega'' (na portalu Mapcarta)
Kozarica, Kosovo

**Kozarica** (ćirilica: Козарица), selo na Kosovu u općini Obiliqi.
	
## Stanovništvo

## Reference
Estremoz

**Estremoz** je grad i općina od 14,318 stanovnika na sjeveru Portugala u Distriktu Évora.

## Geografija

Estremoz je udaljen 46.5 km sjeveroistočno od svog administrativnog centra Évore.

Općina se sastoji od 9 freguesia; Arcos, Glória, Estremoz, Évora Monte, Ameixial, São Bento do Cortiço i Santo Estêvão, São Lourenço de Mamporcão i São Bento e Ana Loura, São Domingos de Ana Loura i Veiros.

## Historija

Iako postoje dokumenti da je za rimskih vremena bio grad, za rekonkviste je spao na maursko selo.
Za portugalske vlasti je 1211. darovan kao feud redovnicima iz Avisa. Prvu povelju dobio je 1258. od Afonsa III.

U 13. vijeku su tu vođeni pregovori o zarukama kralja Dinisa sa budućom kraljicom Isabelom od Aragona, koja je kasnije i umrla u gradskoj vijećnici.
I kralj Pedro I je dugo živio ovdje sve do 1367. kad je umro.

Estremoz je bio mjesto sastanka Cortesa 1417., koji je raspravljao o načinu kako da prikupi sredstva za odbranu Ceute. 
Novu povelju dobio je 1512. od kralja Manuela I. 
Za incidenta 17. augusta 1698. eksplodirala je barutana i pritom razorila nekoliko kuća, koje su po naredbi kralja Afonso V ponovo sagrađene..

Od historijske baštine ima ruine zamka *Évora Monte*, sa palačom i tornjem podignutim za rekonstrukcije u 15. vijeku.
Gotičku crkvu *São Francisco* iz 13. vijeka, gradska vrata i bastione.

## Privreda

Većina stanovnika radi u tercijarnom sektoru, nešto manje u prehrambenoj industriji koja prerađuje proizvode ratarsko-stočarske okolice.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Município de Estremoz''
Mirashi (Obiliqi)

**Mirashi** (srpskohrvatski: *Dobro Selo*; ćirilica: Добро Село), selo na Kosovu u općini Obiliqi.

## Reference
Spomenik Petru Kočiću

**Spomenik Petru Kočiću**(Crkva Uznesenja Blažene Djevice Marije) početku XX. vijeka, je djelo Antuna Augustičića i Vanje Radauša, istaknutih hrvatskih umjetnika, članova grupe "Zemlja". Nastao je u vrijeme intenzivne izgradnje Banja Luke kao centra Vrbaske banovine. Smješten je u Gradskom parku, u gradskom jezgru.

Svečano je otkriven 7. novembra 1932. godine, uz prisustvo 12.000 ljudi, zajedno sa članovima društva Zmijanje i banom Svetislavom Milosavljevićem i uz prisustvo autora vajarskog djela. 

## Nacionalni spomenik
Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, na sjednici održanoj od 6. do 8. novembra 2013. godine, donijela je odluku da se spomenik Petru Kočiću proglasi za  nacionalni spomenik BiH. Ovu odluku Komisija je donijela u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović, Ljiljana Ševo, Tina Wik.

## Izvori
Natalija Tereščenko

** Natalija Tereščenko**, () rođena 23. jula 1973. u Kijevu u  Ukrajinskoj SSR, SSSR (danas Ukrajina), je nekadašnja ukrajinska biatlonka.

## Karijera

### Olimpijske igre
Natalija Tereščenko nijje nastupila na Olimpijskim igrama.

### Svjetska prvenstva

Tereščenko je nastupila na dva Svjetska prvenstva od SP 2000. do SP 2001.
Najbolji rezultat u pojedinačnim disciplinama ostvarila je na SP 2000. osvojivši 12-o mjesto u utrci na 15&nbsp;km, kada je bez promašaja i sa zaostatkom od 2:43.1&nbsp;min bila sporija od pobjednice francuske biatlonke Corinne Niogret, koja je završila utrku takođe bez promašaja.

### Svjetski kup

Prvi nastup Tereščenko u Svjetskom kupu bio je u sezoni 1999/2000. u austrijskom Hochfilzenu 3. decembra 1999. u utrci na 15&nbsp;km, kada je osvojila deseto mjesto s jednim promašajem i zaostatkom od 2:40.1&nbsp;min bila sporija od ruske biatlonke Galine Kukljeve, koja je završila utrku bez promašaja. To deseto mjesto joj je ostalo kao najbolji plasman. U ekipnim disciplinama najbolji joj je plasman bilo drugo mjesto u sezoni SK 1999/2000. 12. decembra 1999. na slovenskoj Pokljuki, kada je s Olenom Zubrilovom, Olenom Petrovom i Tetjanom Vodopjanovom bila sporija 38.1&nbsp;s od ruske štafete u sastavu: Albina Ahatova, Galina Kukljeva, Marija Strelenko i Svjetlana Išmuratova.

## Nagrade

## Privatni život

## Napomene



## Reference

## Vanjske veze
* 
* 
* Natalija Tereščenko na IBU banci podataka
Vidljive

***Vidljive*** je naziv međuinstitucionalnog projekta i izložbe u organizaciji Muzeja suvremene umjetnosti u Zagrebu, u suradnji s Muzejom moderne i suvremene umjetnosti u Rijeci, Galerijom umjetnina u Splitu, Muzejom likovnih umjetnosti u Osijeku i Umjetničkom galerijom u Dubrovniku.

Projekt je osmišljen u nastojanju da se ukaže na suvremenu likovnu produkciju autorica u Hrvatskoj, te osvijesti o nužnosti ravnopravne vidljivosti i zastupljenosti žena na polju likovnih umjetnosti. Potaknut je poražavajućim saznanjima proizašlim iz istraživanja o zastupljenosti umjetnica u zbirkama, javnim prostorima i galerijama, ali i na tržištu umjetnina koje je pokazalo da umjetnice uspijevaju doseći tek deset posto zastupljenosti. Istraživanje je bilo usmjereno na umjetničku produkciju nakon 1990-ih, vremena društvenih promjena i okolnosti koje su marginalizirale izložbenu i javnu vidljivost njihovog umjetničkog stvaralaštva, što je posredno utjecalo i na muzejske otkupe, pa tako i njihovu teorijsku i kritičku vidljivost. Na projektu i izložbi *Vidljive* zastupljen je veliki broj autorica, uz naglasak na određene pojavnosti i mapiranje praksi u određene tematske okvire i generacijski suodnos.

Središnja izložba u Muzeju suvremene umjetnosti u Zagrebu se prvi put realizirala 2023. godine, dok pred kraj 2023. i kroz 2024. godinu izložba s programom u umanjenoj verziji također putuje u partnerske institucije u Rijeci, Splitu, Dubrovniku i zaključno u Osijeku. Izložba *Vidljive* okuplja do sada najveći broj autorica i njihovih radova, nudeći širok pogled na njihovo stvaralaštvo tijekom protekla tri desetljeća.

## Reference

## Vanjske veze

* MSU.hr - stranica o izložbi
* Radio Roža: VIDLJIVE - podcast / audio vodstvo
Bllata

**Bllata** se može odnositi na sljedeća mjesta:

* Bllata (Kamenica), selo u općini Kamenica
* Bllata (Podujeva), selo u općini Podujeva
Dobërdoli

**Dobërdoli**se može odnositi na sljedeća mjesta:

;
* Dobërdoli (Klina), selo u općini Klina na Kosovu
* Dobërdoli (Peja), selo u općini Peja na Kosovu
* Dobërdoli (Podujeva), selo u općini Podujeva na Kosovu
Llausha

**Llausha** se može odnositi na sljedeća mjesta:

;
* Llausha (Podujeva), selo u općini Podujeva na Kosovu
* Llausha (Skënderaji), selo u općini Skënderaji na Kosovu
Sogomon Tejlirjan

**Sogomon Tejlirjan** (armenski: Սողոմոն Թեհլիրեան; Çadırkaya, 2. travnja 1896. – San Francisco, CA, 23. svibnja 1960.), armenski vojnik i revolucionar koji je najpoznatiji po tome što je 15. ožujka 1921. godine u Berlinu u atentatu ubio Talat-pašu, bivšeg velikog vezira Osmanskog Carstva. Ranije, Tejlirjan je ubio Harutija Mgrditičijana, suradnika osmanske tajne policije koji je pomogao u sastavljanju liste armenskih intelektualaca koji su deportirani 24. travnja 1915., što je događaj koji se tradicionalno smatra početkom Armenskog genocida. Talat-paša odabran je kao meta jer se smatrao glavnim odgovornim za genocid, u kojemu je samo Tejlirjan izgubio 85 članova uže i šire obitelji. 

Atentat na Talat-pašu bio je dio šire operacije Nemeza, osvetničke operacije Armenskog revolucionarnog saveza protiv članova osmanske vlade koji su bili odgovorni za Armenski genocid u sklopu Prvog svjetskog rata. Talat-paša je u sklopu Istanbulskog procesa (1919. – 1920.) osuđen na smrt *[[in absentia]]* kao glavni orkestrator genocida. Tejlirjan je uhapšen te mu se sudilo za ubojstvo u Njemačkoj, ali ga je porota nakon nešto više od sat vremena oslobodila krivnje. Nakon suđenja, Tejlirjan se preselio u Cleveland, OH; kasnije je živio u Marseilleu i u tadašnjoj FNR Jugoslaviji (za vrijeme rata je jedno vrijeme živio u Valjevu), točnije u Beogradu, odakle je sa suprugom Anahit Tatikijan otišao 1950. godine. Obitelj se prvo preselila u Casablancu, pa u Pariz i naposlijetku u San Francisco, gdje je Tejlirjan radio kao poštar i koristio ime **Saro Melikijan**. Preminuo je u San Franciscu 1960. godine od posljedica krvarenja u mozgu te je pokopan u Fresnu, CA. 

U Armeniji se danas smatra nacionalnim junakom. 

## Reference

## Literatura
*Bass, Gary Jonathan. *Stay the Hand of Vengeance: The Politics of War Crimes Tribunals*. Princeton University Press, 2001.
*Bogosian, Eric. *[[Operation Nemesis: The Assassination Plot that Avenged the Armenian Genocide]]*. New York: Little, Brown & Company, 2015. 
*Ihrig, Stefan. "Genocide Denied, Accepted, and Justified: The Assassination of Talât Pasha and the Subsequent Trial as a Media Event in the Early Weimar Republic," *Journal of the Society for Armenian Studies* 22 (2013), pp.&nbsp;153–77. 
*  Tehlirian, Soghomon. Վերհիշումներ ["Recollections" or "Memories"], Cairo: Husaper, 1953. Recorded in writing by Vahan Minakhorian
* Yeghiayan, Vartkes. *The Case of Soghomon Tehlirian*. Glendale, CA: Center for Armenian Remembrance; 2nd edition, 2006.
*  - Profile page
*Tehlirian, Soghomon, Vahan Minakhorian. “Remembrances:The Assassination of Talaat Pasha”. Demirdjian, Bedros (translator). London: Gomidas Institute, 2022. 

## Vanjske veze

* Transcript of the trial of Soghomon Tehlirian
* The forgotten hero who killed the Armenian genocide's mastermind by Chris Bohjalian
Pedro I od Portugala

**Pedro I** (Coimbra, 8. april, 1320..- Estremoz, 18. januar 1367.) bio je 8 Portugalski kralj koji je vladao od 1357. do 1367.

Pedro je ostao upamćen po ljubavi sa Inês de Castro, čiju je tragičnu smrt divljački osvetio kad je stupio na tron.

## Biografija

Pedro je rođen kao sin Afonsa IV i njegove supruge Beatriz od Kastilje, Pedro se 1336. oženio sa Constanzom od Kastilje, koja je umrla 1345., nakon tog se zaljubio u njenu mlađu sestričnu Inês de Castro, koju su 1355. ubili dvorjani njegova oca. 
Nakon tog je dobar dio života posvetio osveti i gradnji uspomene na nju, pa je zbog tog nazvan **Okrutni** (Cruel) ili **Pravedni** (Justiceiro).

I pored te opsesivne ljubavi, uspio je reformirati pravosuđe 1361 i učinio puno da portugalska crkva postane nacionalna inzistirajući na *beneplácito régio*', to jest da on kao kralj mora odobriti svaku papinsku bulu ili pismo prije objave u kraljevstvu.

Iako je prije nego što je postao kralj bio pretendent na kastiljski tron 1354., ali kad je postao kralj pomogao je Kastilji u ratu protiv Kraljevine Aragon 1358. i 1360. Međutim od 1363. je vodio je neutralnu politiku.

Nakon njegove smrti naslijedio ga je sin Fernando I

## Reference

## Vanjske veze

* ''Peter I king of Portugal''
Penafiel (Portugal)

**Penafiel** je grad i općina od 72,265 stanovnika na sjeverozapadu Portugala u Distriktu Porto.

## Geografija
Penafiel se nalazi nedaleko od ušća rijeke Tâmega u Douro, udaljen četrdesetak km istočno od svog administrativnog centra Porta.

Općina Penafiel se sastoji od 28 freguesia; Abragão, Boelhe, Bustelo, Cabeça Santa, Canelas, Capela, Castelões, Croca, Duas Igrejas, Eja, Fonte Arcada, Galegos, Guilhufe e Urrô, Irivo, Lagares e Figueira, Luzim e Vila Cova, Oldrões, Paço de Sousa, Penafiel, Perozelo, Rans, Recezinhos (São Mamede), Recezinhos (São Martinho), Rio de Moinhos, Rio Mau, Sebolido, Termas de São Vicente i Valpedre.

Historijski centar općine Penafiel leži na brdašcu visokom 302 metra.
## Historija

Penafiel nekad znan kao *Arrifana do Sousa*, je dugo bio ruralan kraj.

Povelju o gradskim pravima dobio je 1770. od kralja Joséa I. Iste godine postao je i sjedište biskupije.
Biskupija je ukinuta za vladavine kraljice Marije I i ponovno integrirana u Porto.

## Privreda i transport
Ekonomija Penafiela bazira se na trgovini, industriji (iskapanje i prerada granita), ratarstvu i stočarstvu.

Kako se nalazi na trasi autoputa A4 odlično je povezan ne samo sa Portom već i drugim gradovima u Portugalu i Španjolskoj.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Municipio de Penafiel''
Avis, Portugal

**Avis** je grad i općina od 4,571 stanovnika u sredini Portugala u Distriktu Portalegre.

## Geografija
Općina se sastoji od 8 freguesia: Alcorrego, Aldeia Velha, Avis, Benavila, Ervedal, Figueira e Barros, Maranhão i Valongo.
Centar općine je Avis koji je udaljen pedesetak km sjeveroistočno od svog administrativnog centra Portalegra

Općinu oplakuju potoci; Seda, Almadafe, Grande, Serrazola i Cantarinho.

## Historija

Na terenu Općine Avis postoje naselja još od antike, ali je Avis osnovan tek 1214, kad ga je Veliki majstor Viteškog reda Avis *Fernão Anes* odabrao za sjedište reda. 
Od tad je život Avisa usko povezan sa tim redom.
Vitezovi su podigli zamak, od kojeg danas postoje  tri od njegovih šest kula (Torre da Rainha,Torre de Santo António i Torre de Sao Roque) i dijelovi bedema.

Dvadeseti Veliki majstor tog reda bio je kao mladić i kralj João I, od kad je postao kralj red je direktno bio odgovoran dvoru, koji ga je materijalno bogato nagrađivao.
Kad su 1834. za Republike viteški redovi raspušteni Red Avis je imao 18 gradova, 49 komandarija i 128 priorata i vikarijata.

Avis je danas trgovački centar ratarsko-stočarske okolice

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Municipio de Avis'' (službene stranice)
Zlokućane (razvrstavanje)

**Zlokućane** se može odnositi na sljedeća mjesta:

;
* Zlokućane (Klina), selo u općini Klina na Kosovu
* Zlokućane (Lipljan), selo u općini Lipjani na Kosovu

;
* Zlokućane, Severna Makedonija, naselje u općini Lipkovo

;
* Zlokućane, Srbija, naselje grada Leskovca u Jablaničkom okrugu
Sarajevsko metropolitansko područje

**Sarajevsko metropolitansko područje** je najveća aglomeracija u Bosni i Hercegovini, koja predstavlja šire područje glavnog grada Sarajeva sa procijenjenom populacijom od 555.210 stanovnika.

Sastoji se od Kantona Sarajevo sa 413.593 stanovnika, Istočnog Sarajeva sa 61.516 stanovnika i općina Breza, Kiseljak, Kreševo i Visoko. Sarajevsko metropolitansko područje je ekonomski najrazvijenije područje Bosne i Hercegovine i stvara više od 45% bosanskohercegovačkog BDP-a.

## Urbana područja

## Reference
Priština (općina)

**Prishtina** (; , Општина Приштина), općina na Kosovu koja se nalazi u sklopu Prištinskog okruga. Sjedište općine istoimeni je grad, koji je ujedno i glavni grad Kosova. Površina općine je 523.13 km². U općini, po rezultatima popisa stanovništva iz 2011. godine na Kosovu, živi 198,897 stanovnika. 

## Naselja

U sklopu općine Priština nalaze se sljedeća naselja:

## Stanovništvo

Prema službenom popisu stanovništva iz 2011. godine, općina Priština imala je 198,897 stanovnika. Procjenjuje se kako je 2021. godine brojka pala na 219,017 stanovnika. Etnički sastav je sljedeći:

## Reference
Bllata (Podujeva)

**Bllata** (srpskohrvatski: *Blato*; ćirilica: Блато), naselje na Kosovu u općini Podujeva.

## Stanovništvo

## Reference
Breca

**Breca** (srpskohrvatski: *Brece*; ćirilica: Бреце), selo na Kosovu u općini Podujeva.

## Stanovništvo

## Reference
Kukaj

**Kukaj** se može odnositi na sljedeća mjesta:

;
* Kukaj, Albanija, selo u općini Dibra

;
* Kukaj, Kosovo, selo u općini Priština
Slivova

**Slivova**se može odnositi na sljedeća mjesta:

;
* Slivova (Ferizaji), selo u općini Ferizaji na Kosovu
* Slivova (Priština), selo u općini Priština na Kosovu
Kochi

**Kochi** nekad znan kao **Kochin**, je grad od 633,553 stanovnika i aglomeracija od 2,119,724 stanovnika na jugozapadu Indije u saveznoj državi Kerala.

## Geografija

Kochi se nalazi na Malabarskoj obali Indijskog oceana, udaljen 513 km jugozapadno od Bangalora.

## Historija
Grad se nalazi u laguni, prostire se po nizu otoka Willingdon, Vypin, Gundu... i spojenih gradova, Ernakulam, Mattancheri, Fort Cochi.  A u aglomeraciji se nalaze i gradovi; Trikkakara, Eloor, Kalamassery i Trippunithura.
## Historija
Kochi je bio beznačajno ribarsko selo u laguni sve dok u 14. vijeku more i potoci koji se spuštaju sa Zapadnih Ghata na istok nisu probili sprud prema oceanu i pretvorili ga u jednu od najsigurnijih luka na jugozapadnoj obali Indije. 
Luka je Kochiju dala stratešku važnost i omogućila procvat.

Kad su Portugalci preplovili Indijski ocean krajem 15. vijeka i stigli do jugozapadne obale Indije, portugalski moreplovac Pedro Álvares Cabral osnovao je prvo evropsko naselje na indijskom tlu u Kochiju 1500. Vasco da Gama, je na svom drugom putovanju u Indiju 1502. osnovao prvu portugalsku *feitoriu* (trgovačku stanicu), a portugalski vicekralj
Afonso de Albuquerque ondje je 1503. izgradio prvu evropsku utvrdu u Indiji. 
Portugalci su vladali Kochijem sve do 1663., kad su ga zauzeli Nizozemci 1663. Oni su 1510. podigli prvu crkvu na indijskom tlu, i ostavili kao nasljeđe još dosta građevina, pa centar grada ima još uvjek odiše portugalskom atmosferom.

Kochi je doživio najveći procvat za nizozemske vladavine (1663. - 1795.). Iz njegove su se luke transportirali začini i ljekovito bilje.

Velika Britanija zavladala je Kochijem 1795. i vladala njime do 1947., kad je Indija stekla nezavisnost. Za britanske vladavine je početkom 20. vijeka podignuta moderna luka sa suhim dokovima i brodogradilištima. Tad je jaružanjem stvoren otok Willingdon, koji željezničkim mostom i cestom povezuje Fort Cochin sa Ernakulamom i drugim gradovima u okolici.
Kad je Indija postala nezavisna Kochi je postao glavni centar za obuku indijske mornarice.

Nekad je bio poznat po najstarijoj židovskoj zajednici u Indiji (od 4. vijeka), ali su do kraja 20. vijeka gotovo svi Židovi (od nekoliko hiljada) emigrirali u Izrael.
## Privreda i transport
Kochi je danas snažan industrijski centar sa velikom rafinerijom nafte.

Luka je vrlo prometna, jer je laguna kod Kochija povezana je sa okolinim gradovima, sistemom kanala koji se protežu paralelno sa obalom, tako da roba do luke dolazi uz male troškove. Pored tog je povezana i željeznicom sa unutrašnjošću.

Kochi ima i Internacionalni aerodrom (IATA: COK, ICAO: VOCI), oko 28&nbsp;km sjeveroistočno od centra grada, sa linijama prema velikim indijskim gradovima; Mumbaj, Delhi, Bangalor i Čenaj, kao i do brojnih internacionalnih aerodroma.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''About Kochi'' (službene stranice) 
* ''About Kochi''