open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Caingangan

**Caingangan**, indijanska etnilingvistička porodica (Mason (1950), ili dioporodice gé, koja obuhvaća jezike i plemena Indijanaca nastanjenih po državama Paraná, Rio Grande do Sul i São Paulo. Predstavnici su joj: Kaingáng, Taven, Dorin, Gualatxí, Ivitorocai, Xokleng, Ibirayará, Nhacfateitei, Txiki (Chiqui), Cabelludo, Tain i Guaiana. Caingangan porodica dio je velike porodice Macro-Ge, a po nekima (Greenberg 1987), dio je porodice Gé i naziva ju Ge-Kaingang.

Mason (1950) koji je smatra posebnom porodicom velike porodice Macro-Ge, grana ju na sljedeće skupine:
*1. **[[Caingang]]**: sa 3 caingang jezika koja se govore u 3 države: São Paulo (Coroado) uključujući i Nyacfateitei; Paraná; Río Grande do Sul.
*2. **[[Xokleng|Shocleng]]** nazivana i Socré, chocré, xokren, bugre, botocudo, aweicoma, caa(i)gua.
*3. **[[Taven]]**
**Tain
**Ingain (guayaná), 3: Patte, Chowa, Chowaca.
**Ivitorocai
**Gualacho (Coronado): Gualachí, Chiki, Cabelludo (Campero).
*4. **[[Dorin]]** .

## Reference

## Vanjske veze
* Ethnologue (14th)
* Ethnologue (15th)
* Ethnologue (16th)
* Kaingang
Camacanian

**Camacanian** (Kamakan), samostalna porodica indijanskih jezika, prema Rivetu i Loukotki (1952.), ili dio Velike porodice Macro-Ge iz istočnog Brazila. Porodica Camacanian obuhvaća jezike Indijanaca Kamakan (Camacan), Kotoxó (Cutacho) i ogranak Catethoi, Maniân (Menian, Menien) i Masakará (Massacara) iz Bahije; Mongoyo. 

## Vanjske veze
* Ethnologue (14th)
* Ethnologue (15th)
* Ethnologue (16th)
* Kamaka
* Kamakã
Der Raub der Mona Lisa

***Der Raub der Mona Lisa*** () je njemačka crno-bijela filmska komedija snimljena 1931. u režiji Geze von Bolvaryja. Radnja se temelji na stvarnim događajima koji su se odigrali u Parizu 1911. godine. Protagonist, koga tumači Willi Forst, je Vincenzo Peruggia, italijanski emigrant koji je našao posao u Louvreu i koji, u nastojanju da impresionira lijepu sobaricu (čiji lik tumači Trudi von Molo), koristi priliku i vrši spektakularnu krađu da Vincijeve *[[Mona Lisa|Mona LIse]]*. Radnja prikazuje kako ga na kraju uhvate i kako, ne želeći se osramotiti time da ga je na zločin natjerala slabost prema ženama, izmišlja priču kako je krađu izveo iz patriotskih motiva, nastojeći slavnu sliku vratiti u domovinu njenog tvorca. *Der Raub der Mona Lisa* je, kao i mnogi rani njemački zvučni filmovi, nastojao kao dodatnu atrakciju publici uz dijaloge dati i dopadljive muzičke brojeve.

## Vanjske veze

* 
* Fotos und Literatur
Vincenzo Peruggia

**Vincenzo Peruggia** (8. oktobar 1881 – 8. oktobar 1925) bio je italijanski radnik, najpoznatiji po tome što je 1911. iz Louvrea ukrao *[[Mona Lisa|Mona Lisu]]*, a što se smatra najvećom krađom umjetnina u 20. vijeku.

Rodio se u mjestu Dumenza na sjeveru Italije, nedaleko od švicarske granice. Otac mu je bio soboslikar, a i on sam se od ranih dana bavio tim poslom; vjeruje se da je još kao adolescent otrovan olovom, stekavši tako zdravstvene probleme koji će ga mučiti cijeli život. Godine 1907. je emigrirao u Francusku. Četiri godine kasnije je tvrtka g. Gobiera, u kojoj je radio, angažirana da obavlja radove u Louvreu. Peruggia je iskoristio priliku da se 20. augusta 1911. sakrije u muzeju, te ukrade i neopaženo iznese sliku.

Krađa je otkrivena 22. augusta. Nakon toga je uslijedila spektakularna policijska istraga u kojoj su, između ostalih, kao mogući sumnjivci ispitivani i Pablo Picasso i Guillaume Apolinaire. I sam Peruggia je bio ispitan, ali je istražiteljima uspio dati dovoljno uvjerljiv alibi; u to vrijeme je sliku krio u svom skromnom stanu.

O slici nije bilo vijesti sve do jeseni 1913. kada je firentinski trgovac umjetninama Alfredo Geri primio pismo iz Pariza u kome je ponuđen otkup slike za galeriju. Geri se sa Peruggiom (koji je doputovao pod lažnim imenom) sreo 11. decembra 1913. u firentinskom hotelu. Kada je shvatio da je slika autentična, obavijestio je policiju, koja je Peruggiu uhapsila sljedeći dan.

Peruggia je istražiteljima tvrdio da mu je glavni motiv bio patriotizam, odnosno da je htio u domovinu iz Francuske vratiti dio umjetničkog blaga opljačkanog od strane Napoleona; u slučaju Mona Lise je, međutim, bila riječ o slici koju je da Vinci naslikao po narudžbi francuskog kralja Françoisa I. Usprkos toga, Peruggia je slavljen kao heroj u italijanskoj javnosti, a sud je njegov motiv uzeo kao olakšavajuću okolnost te mu je 1914. godine udijelio kaznu od godinu i 15 dana zatvora. *Mona Lisa* je, pak, uz veliku pompu vraćena u Francusku.

Peruggia je iz zatvora pušten nakon sedam mjeseci. Kada je izbio Prvi svjetski rat, prijavio se u italijansku vojsku; nešto kasnije je zarobljen od strane austro-ugarskih trupa te je najveći dio rata proveo kao ratni zarobljenik. Godine 1921. se oženio i dobio kćerku po imenu Celestina, kojoj će po Mona Lisi dati nadimak *Giocondina*. Posljednje godine života je proveo pod lažnim imenom u Francuskoj.

O Peruggionom pothvatu je snimljeno nekoliko filmova, od kojih je prvi njemačka komedija *[[Der Raub der Mona Lisa]]* iz 1931. gdje je njegov lik tumačio Willi Forst.

## Reference

## Literatura
* Hoobler, Dorothy and Thomas, *The Crimes of Paris* New York: Little, Brown, 2009, pp.&nbsp;3–7, 305-314.
* Kuper, Simon, "Who Stole the Mona Lisa?  The World's Most Famous Art Heist, 100 Years On," *Slate*, Aug. 7, 2011. 
* *Newsweek*, "The Mona Lisa Thief," September 29, 1947, p.&nbsp;97.

## Vanjske veze
* Vanity Fair - May 2009. 'Stealing Mona Lisa' by Dorothy and Thomas Hoobler
* Saturday Evening Post: 100 Years Ago: The Mastermind Behind the Mona Lisa Heist
Ilija Došen

**Ilija Došen** (Vedro Polje, kod B. Petrovca, 14. septembra 1914 — Beograd, narodni heroj Jugoslavije, politički komesar 5. krajiškog korpusa.
## Biografija
Osnovnu školu završio je u Oštrelju kod Bosanskog Petrovca, a gimnaziju u Prijedoru, Trebinju i Bihaću. Diplomirao je na Pravnom fakultetu u Beogradu 1940. godine..

Po okupaciji Jugoslavije 1941, bio je zadužen da radi na organizovanju ustanka u okolini Bosanskog Petrovca. Jula 1941. godine, bio je postavljen za političkog komesara štaba Bosanskopetrovačkog sreza i sekretara Sreskog komiteta KPJ u Bosanskom Petrovcu. Bio je član Oblasnog komiteta KPJ za Bosansku krajinu.

Za njega je vezan jedan događaj kada je pokazao pravičnost i ljudskost. U ljeto 1941 ustanici su zarobili petrovačkog načelnika Rifata Kulenovića kojeg su ustaše postavile na tu funkciju. Po dolasku na dužnost, Kulenović je odmah oslobodio zarobljenike iz ustaškog logora. Znajući za taj njegov gest, Došen mu se zahvalio, pustio ga, i nije dozvolio da ustanici likvidiraju zarobljenog Kulenovića.

Bio je vijećnik ZAVNOBiH-a i AVNOJ-a od njegovog prvog zasjedanja u Bihaću.

Posle rata obavljao je mnoge poslove u republičkoj i saveznoj administraciji, kao što su ministar unutrašnjih poslova u prvoj vladi NR BiH, pomoćnik ministra trgovine u vladi FNRJ, predsednik kontrolne komisije vlade NR BiH. Takođe je bio predsednik Vrhovnog suda BiH, Vrhovnog suda Jugoslavije.

Nosilac je Partizanske spomenice 1941, Ordena narodnog oslobođenja i ostalih jugoslovenskih odlikovanja. 
## Literatura

* 
## Reference
Arhimedov paradoks

**Hidrostatički paradoks** ili **[[Arhimed|Arhimedov]] paradoks** glasi: 

Tako je u četiri posude različitih oblika na slici, otvorenih prema istom atmosferskom tlaku *p<sub>a</sub>*, gdje je dubina vode *H* iznad jednakih iznosa površine *A*, i sila hidrostatičkog tlaka na dno svih posuda ista, i iznosi:
:*F<sub>A</sub> = ρ g H A*

## Hidrostatički tlak
Hidrostatički tlak je tlak koji u tekućini nastaje zbog njezine težine. Pokusima možemo dokazat da se tlak u tekućini povećava sa dubinom, jednak je na svim mjestima na istoj dubini i djeluje jednako u svim smjerovima. Tlak možemo iskazati količnikom okomite sile *F<sub>A</sub>* i plohe *A* na koju djeluje. Na dubini *H* zamislimo plohu *A* usporednu s površinom tekućine. Na plohu *A* tekućina djeluje težinom stupca visine *H*. Najprije odredimo koliki je obujam *V* toga stupca:
:*V = A H*

Masa stupca tekućine može se iskazati iz gustoće *(ρ = m/V)*
:*m = V ρ*

pa je:
:*m = A H ρ*

a težina stupca *(G = m g)* iznosi:
:*G = A H ρ g*

Budući da je tlak jednak količniku tekućine i plohe površine na koju djeluje *(p = G/A)*, izraz za hidrostatički tlak glasi:
:*P = ρ g H*

Hidrostatički tlak ovisi o dubini *H* u tekućini gustoće *ρ*.

## Izvori
Lunes en papier

***Lunes en papier*** (srpskohrvatski: *Papirnati mjeseci*) je djelo koje je 1921. godine napisao francuski pisac André Malraux. *Lunes en papier* je Malrauxovo prvo objavljeno djelo, objavljeno kada je imao samo 18 godina, a inspirirano je oblikom nonsens literature znanim kao "farfelu". Sam Malraux je knjigu opisao kao maleno djelo o nekim manje poznatim ljudskim problemima te putovanje kroz poznate, ali svejedno neobične predmete, a sve obogaćeno drvorezima kubističkog umjetnika Fernanda Légera. Knjigu je izdala galerija Simon Kahnweiler, a posvećena je pjesniku Maxu Jacobu, koji je imao značajan utjecaj na Malrauxa u njegovim mladim danima.
La Tentation de l'Occident

***La Tentation de l'Occident*** (srpskohrvatski: *Iskušenje Zapada*) je esej Andréa Malrauxa iz 1926. godine, jedno od njegovih najvažnijih djela. Djelo je izdao Grasset, a isto je realizirano kroz epistolarni dijalog između Linga, Kineza koji predstavlja Orijent i neimenovane osobe inicijala A.D., kao predstavnika Zapada. *Iskušenje Zapada* nije bila tek kratka analiza, već dubinski uvid u Malrauxove misli i ideje o tematici koja će okupirati cijeli njegov opus.
Dinastija Trastámara

**Dinastija Trastámara** je dinastija kraljeva koji su vladali Каstiljom оd 1369. dо 1504., Аragonijom оd 1412. dо 1516., Navarrom оd 1425. dо 1479. i Napuljem оd 1458. dо 1501.

Glavna karakteristika svih članova оve dinastije je jačanje monarhističkog autoriteta i ekonomskh razvoj koji je poticala buržoazija. Smatraju se jednim оd prvih autoritarnih monarhija. Uspjeli su uvesti europsku diplomaciju u Kastiliju, modernizirajući je i pretvorivši je u silu sposobnu da nametnu svoju hegemoniju na Pirinejski poluotok.

Dinastija je dobila ime po grofoviji Trastamara, titula koju je nosio Henrik II. Kastiljski (1369.-1379.) prije nego je stupio na prijestolje (nakon građanskog rata koji se završio smrću njegova brata Petra I. Okrutnog) јеr ga je odgojio i obrazovao grof Rodrigo Alvarez.

Dinastija Trastamara je okupirala aragonsko prijestolje putem Dogovora iz Kaspe (1412.), kojim se završava borba оko prijestolja nastala uslijed smrti Маrtina I. 1410. koji nije imao nasljednika.

Posljednji monarh ove dinastije koji je vladao u Španjolskoj bila je Ivana I. Kastiljska. Pošto se udala za Filipa Lijepog, na španjolsko prijestolje nakon nje dolazi austrijska dinastija Habsburg.

## Povezano
* Vladari Kastilje
* Vladari Navarre
* Vladari Aragonije
La notte (razvrstavanje)

**La notte** ili **La Notte** (notte na na italijanskom znači "noć"), može označavati:

**[[La notte]]*, italijansko-francuski igrani film iz 1961. godine, rež. Michelangelo Antonioni, ul. Marcello Mastroianni i Jeanne Moreau;
*''La Notte'' (album), album norveškog pijanista Ketila Bjørnstada iz 2010. godine;
*''La Notte'' (magazin), tjednik koji je izlazio u Milanu od 1952. do 1995. godine;
*''La notte'' (Modà), singlica italijanske rock grupe Modà iz 2010. godine;
*''La notte'' (Arisa), singlica italijanske pjevačice Arise iz 2012. godine.
Lola (film, 1961)

***Lola***, u Italiji poznat pod naslovom ***Lola - Donna di vita*** () je francusko-italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Jacquesa Demyja, kome je predstavljao cjelovečernji prvijenac u filmografiji.

Naslovni lik, koji tumači Anouk Aimée, je Lola, lijepa kabaretska plesačica iz Nantesa u koju je od ranog djetinjstva bio zaljubljen protagonist Roland Cassard (čiji lik tumači Marc Michel). Radnja prikazuje kako Roland, u nastojanju da osvoji, nastoji steći bogatstvo bavljenjem kriminalom, ali i kako će se igrom sudbine na kraju opet ostati sam.

Demyjev film je izazvao pažnju zbog toga što je, poput svojih vršnjaka iz generacije koja je stvorila Francuski novi val, odbacio tradicionalni pristup, te je, između ostalog miješao žanrove nastojeći stvoriti "mjuzikl bez muzike". Sa druge strane, za razliku od drugih novovalovaca, Demy je u *Loli* prikazao veliku privreženost starim filmovima, a što se prije svega odnosi na znameniti *[[Plavi anđeo (film)|Plavi anđeo]]*, melodrame Maxa Ophülsa i klasični Hollywood, a što je mnoge kritičare navelo da Demyjev filmove smještaju u autorov vlastiti "nadrealni" univerzum.

Lik Rolanda Cassarda se nekoliko godina pojavio u znamenitom Demyjeveom filmu *[[Les Parapluies de Cherbourg|Cherbourski kišobrani]]*, a lik Lole 1968. u filmu *[[Model Shop]]*, zbog čega se *Lola* danas smatra prvim dijelom trilogije.

## Uloge
* Anouk Aimée : Lola (Cécile)
* Marc Michel : Roland Cassard
* Alan Scott : Frankie
* Elina Labourdette : Madame Desnoyers
* Annie Duperoux : Cécile Desnoyers
* Jacques Harden : Michel
* Margo Lion : Jeanne, la mère de Michel
* Catherine Lutz : Claire, la gérante du bar
* Corinne Marchand : Daisy
* Yvette Anziani : Madame Frédérique
* Dorothée Blank : Dolly
* Isabelle Lunghini : Nelly
* Annick Noël : Ellen
* Anne Zamire : Maggie
* Ginette Valton : la gérante du salon de beauté
* Carlo Nell : le professeur de danse

## Vanjske veze
* 
*
La notte

***La notte*** (; ) je italijansko-francuski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Michelangela Antonionija. Po žanru je drama, a protagonisti, koje tumače Marcello Mastroianni i Jeanne Moreau su ugledni i situirani milanski književnik i njegova supruga, čiji se brak nalazi u krizi. Radnja prati nekoliko sati u njihovom životu, kada zabava povodom izdanja muževe knjige potakne oboje supružnika da se udalje jedni od drugih, pri čemu muž pokušava iskoristiti priliku za preljubničku aferu sa kćeri bogatog industrijalca (čiji lik tumači Monica Vitti). *La notte* se, s obzirom na milje više klase u kome se odigrava radnja, kao i tematske motive otuđenja, smatrao prilično sličnim ranijem Antonionijevom ostvarenju *[[L'avventura]]*. Prikazan je na berlinskom festivalu gdje je osvojio Zlatni medvjed. Uz *L'avventura* se često navodi kao drugi dio trilogije koja će sljedeće godine završiti sa filmom *[[L'eclisse]]*.

## Uloge
* Marcello Mastroianni ... Giovanni Pontano
* Jeanne Moreau ... Lidia
* Monica Vitti ... Valentina Gherardini
* Bernhard Wicki ... Tommaso Garani
* Maria Pia Luzi ... Un'invitata
* Rosy Mazzacurati ... Resy
* Guido A. Marsan ... Fanti
* Vincenzo Corbella ... Mr. Gherardini
* Ugo Fortunati ... Cesarino
* Gitt Magrini ... Signora Gherardini
* Giorgio Negro (pravim imenom Gaetano "Tanino" Negroni, poznati rimski očni kirurg) ... Roberto 
* Roberta Speroni ... Beatrice

## Vanjske veze
* 
*
* 
* 
* I luoghi milanesi del film 
*  Testimonianza di  Tonino Guerra
* Il Cibicida - Analisi critica sulla portata innovativa della ricerca linguistica di Antonioni - di Giordano Biagio 
* Diario critico di Alessia Brandoni
La Jetée

***La Jetée*** (, ) je francuski crno-bijeli kratki science fiction film snimljen 1962. u režiji Chrisa Markera. Neimenovani protagonist, čiji lik tumači Davos Hanich, je muškarac koji je nakon Trećeg svjetskog rata život proveo ispod ruševina Pariza i koga naučnici vremeplovom šalju u prošlost kako bi pokušao spriječiti katastrofu. Radnja prikazuje kako mu pri tome pomaže žena (čiji lik tumači Hélène Chatelain) koju je prije rata kao dijete slučajno sreo na pariškom aerodromu.

*La Jetée* je privukao pažnju prilično inventivnim tretmanom motiva vremenskog putovanja i vremenskog paradoksa, ali najviše svojim neobičnim stilom; film se, naime, gotovo u potpunosti sastoji od fotografija, pri čemu radnju objašnjava nevidljivi narator kome glas posuđuje Jean Négroni.

*La Jetée* je danas najpoznatiji po tome što je američkom sineastu Terryju Gilliamu pružio inspiraciju za njegov hvaljeni film *[[12 Monkeys]]* iz 1995. godine, a po čijim motivima je početkom 2015. snimljena i istoimena TV-serija.

## Uloge
* Jean Négroni ... narator
* Hélène Chatelain ... Žena
* Davos Hanich ... Muškarac
* Jacques Ledoux ... Eksperimentator
* Ligia Branice ... žena iz budućnosti
* Janine Kleina ... žena iz budućnosti
* William Klein ... muškarac iz budućnosti

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* ''La jetée''  at Criterion Collection
* ''La Jetée''  analysis of themes and storyline by Simon Sellars
* Platonic Themes in Chris Marker's ''La Jetée'' by Sander Lee at Senses of Cinema
La Psychologie de l'art

***La Psychologie de l'art*** (srpskohrvatski: *Psihologija umjetnosti*) je veliko teorijsko djelo francuskog pisca Andréa Malrauxa, nastalo u periodu od 1947. do 1949. godine u tri knjige. *Psihologija umjetnosti* je Malrauxovo prvo zrelo djelo o filozofiji umjetnosti, nastalo nakon kratke studije "Esquisse d'une psychologie du cinéma". Iako u njoj Malraux ne razvija revolucionarne ideje o preoblikovanju povijesti, istu vidi kao sredstvo nadvladavanja "apsurda sudbine i besmislsnosti egzistencije", definirajući ju tako kao "povijest čovjekova oslobađanja". Velika umjetnička djela nazvao je poveznicom čovjeka i svijeta. Iako rano djelo, *Psihologija umjetnosti* daje izvanredan uvid u Malrauxovu umjetničku filozofiju i ideje koje će postepeno razvijati u kasnijim teorijskim djelima. 

Kao što je već rečeno, *Psihologija umjetnosti* sastoji se od tri dijela:
#"Le Musée imaginaire" (1947.)
#"La Création artistique" (1948.)
#"La Monnaie de l'absolu" (1949.)

Novo izdanje *Psihologije umjetnosti* iz 1951. godine bit će u sklopu Malrauxovog drugog teorijskog djela, *[[Les Voix du silence]]*.

## Reference
Såsom i en spegel

***Såsom i en spegel*** () je švedski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Ingmara Bergmana, poznato kao jedno od najuspješnijih i najuticajnijih ostvarenja u njegovoj filmografiji.

Po žanru je drama. Protagonistica, čiji lik tumači Harriet Andersson, je Karin, mlada žena koja je nedavno puštena iz duševne bolnice gdje se liječila od shizofrenije i koja dolazi na otok gdje bi se trebala odmoriti u društvu porodice koju čine njen otac i ugledni književnik David (čiji lik tumači Gunnar Björnstrand), muž i ljekar Martin (koga glumi Max von Sydow) i mladi brat Minus (koga tumači Lars Passgård). Radnja se odvija tokom 24 sata i prikazuje njihove međusobne odnose, kao i kako se Karinino duševno stanje postepeno ali neumitno pogoršava sve do potpunog psihotičnog sloma.

*Såsom i en spegel* je za Bergmana bio jedan od najosobnijih projekata, s obzirom da ga je posvetio svojoj tadašnjoj supruzi Käbi Laretei, snimao na otoku Fårö gdje je i sam volio ljetovati, te lik Davida velikim dijelom načinio sličnim sebi (uključujući to što je nosio beretku). Bergman je strukturu filma temeljio na Strindbergovim dramama, odnosno zamislio je kao dramu u tri čina sa minimalnim brojem likova, odnosno četiri lika koji međusobno funkcioniraju kao svojevrsni muzički kvartet. Zbog toga se *Såsom i en spegel* smatra prvim od Bergmanovih "komornih filmova", a jedan od značajnih motiva čini odnos prema Bogu i religiji općenito, zbog čega se smatra prvim dijelom trilogije o vjeri koju će činiti njegovi kasniji filmovi *[[Pričesnici (film)|Pričesnici]]* i *[[The Silence (1963 film)|Šutnja]]*.

*Såsom i en spegel* je duboko impresionirao kritičare, a posebno Andersson čiji će nastup u sceni tokom koje njen lik "ugleda lice Boga" i konačno zapadne u ludilo ući u brojne filmske antologije. Sljedeće godine je na dojeli Oscara uspio osvojiti Oscar za najbolji film na stranom jeziku.

## Uloge
* Harriet Andersson – Karin
* Gunnar Björnstrand – David
* Max von Sydow – Martin
* Lars Passgård – Minus

## Reference

## Vanjske veze

*
*
*
*Criterion Collection essay by Peter Matthews
*Synopsis, reviews and commentary at Bergmanorama: The Magic Works of Ingmar Bergman
Viridiana

***Viridiana*** je špansko-meksički crno-bijeli igrani film snimljen 1960. u režiji Luisa Buñuela, poznat po tome što se često navodi kao najuspješnije ili jedno od najuspješnijih ostvarenja njegove filmografije.

Predstavlja adaptaciju romana *Halma* španskog književnika Benita Pereza Galdosa, a po žanru se smatra kombinacijom drame i crne komedije. Naslovna protagonistica, čiji lik tumači Silvia Pinal, je novakinja katoličkog reda koja se tik pred zaređenje dolazi u posjet svom bogatom ujaku (čiji lik tumači Fernando Rey) gdje postaje predmetom njegove bizarne požude. Radnja prikazuje kako sticajem okolnosti nasljeđuje njegovo imanje te umjesto odlaska u samostan odlučuje činiti dobra djela, ali kako će njeni napori u tom smjeru imati neočekivano loše posljedice.

Dvije godine prije Viridiane je Buñuel, također po Galdosovom predlošku, u Meksiku snimio film *[[Nazarín]]*. Njegov je sadržaj u dijelu javnosti bio protumačen kao pro-katolički, a što je bilo dovoljno da Buñuelove mlade španske kolege uspiju nagovoriti predstavnike Francovog režima da tada već uglednom sineastu omoguće povratak i rad u domovini, i tako okončaju nekoliko decenija egzila izazvanog njegovom ljevičarskom reputacijom i podršci Republici u građanskom ratu. Buñuel je, međutim, iskoristio priliku da na subverzivan način prikaže naličje tadašnjeg španskog društva, odnosno establishmenta, i to kroz niz crnohumornih, i gotovo nadrealno grotesknih scena, kao i implicitno korištenje motiva incesta, silovanja i grupnog seksa.

Kako bi osigurao prikazivanje, Buñuel je službenim španskim cenzorima dostavio skraćenu verziju, ali je na festival u Cannesu dostavio integralnu. Ona je, pak, izazvala oduševljenje kod kritičara, ali je zgrozila španske cenzore i vlasti, te je film u Španiji prikazan tek 1977. godine, dvije godine nakon Francove smrti. Film je dobio žestoke kritike i od strane službenog vatikanskog glasila *[[L'Osservatore Romano]]* koji ga je nazvao "blasfemičnim".

## Uloge
*Silvia Pinal ... Viridiana
*Fernando Rey ... Don Jaime
*Francisco Rabal ... Jorge
*Margarita Lozano ... Ramona
*Victoria Zinny ... Lucía
*Teresa Rabal ... Rita
*Lola Gaos ... prosjakinja

## Vanjske veze
*
*35 mm de cine español
Chronique d'un été

***Chronique d'un été*** () je francuski crno-bijeli cjelovečernji dokumentarni film snimljen u režiji Jeana Roucha i Edgara Morina, poznat kao jedno od najznačajnijih ostvarenja žanra, odnosno pokreta cinéma vérité. Film započinje diskusijom samih autora o tome da li je na filmu uopće moguće na vjerodostojan i autentičan način zabilježiti stvarni život, a potom slijedi niz intervjua sa slučajno odabranim prolaznicima na pariškim ulicama snimljenim u ljeto 1960. godine koje se pita "jeste li sretni", a potom se raspravlja o raznim temama kao što su radnička prava, rasizam i sl. Autori potom nastoje kroz kratke igrane segmente rekonstruirati njihove životne priče, da bi na kraju same učesnike pozvali da komentiraju tada snimke još nedovršenog filma. *Chronique d'un été* je važan za historiju filma i zbog tehničkih inovacija, s obzirom da su prilikom snimanja, uz kamere sa filmom od 16&nbsp;mm prvi put korišteni i minijaturni magnetofoni sa ugrađenim tranzistorima, a što je značajno olakšalo kretanje filmske ekipe i njen rad na terenu.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* Réflexions sur ''Chronique d'un été''
Radivoj Rodić

**Radivoj Rodić** (Drvar, 14. oktobar 1920 — Agići, Bosanski Novi, 22 januar, 1942), narodni heroj Jugoslavije, politički komesar krnjeuške partizanske čete.

## Biografija
Potiče iz službeničke porodice. Osnovnu školu je završio u Sanskom Mostu, a građansku školu u Bosanskom Petrovcu.

Geodetsko-tehničku školu završio je u Beogradu 1939. godine. Još kao srednjoškolac, uključio se u revolucionarni omladinski pokret. Godine 1937. godine je postao član Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ), a 1940. godine i član Komunističke partije Jugoslavije (KPJ).

Poslije završetka škole, zaposlio se u Okučanima na izgradnji puteva, a zatim na izgradnji unske pruge u Kulen-Vakufu. Aktivno je politički djelovao među radnicima. Uoči početka Drugog svetskog rata u Jugoslaviji, vratio se u Krnjeušu, kod Bosanskog Petrovca, gde je još od ranije politički djelovao i postavio osnove revolucionarnog omladinskog pokreta. Tu je formirao aktiv Saveza komunističke omladine Jugoslavije, a zatim i prvu organizaciju Komunističke partije Jugoslavije, proširujući njen uticaj i na susjedna sela.

Poslije Aprilskog rata i okupacije Kraljevine Jugoslavije, 1941. godine, aktivno je učestvovao u organizovanju ustanka. Kao član Vojnog rukovodstva petrovačkog sreza i vojni poverenik za krnjeuški kraj, angažovao je članove Komunističke partije Jugoslavije i Saveza komunističke omladine Jugoslavije na prikupljanje naoružanja kojeg su imali meštani; pripremao je ljude za borbu i politički djelovao, objašnjavajući liniju KPJ.

Početkom oružanog ustanka, nalazio se na čelu ustaničkih snaga u krnjeuškom kraju. Isticao se u organizovanju napada na Krnjeušu. Poslije oslobođenja ovog mesta, organizovao je narodnu vlast, razvijao ideje bratstva i jedinstva naroda Jugoslavije, suzbijao akciju pročetničkih elemenata i radio na formiranju i učvršćivanju ustaničkih jedinica i jačanju Krnjeuške partizanske čete, čiji je bio politički komesar. Ova četa je krajem 1941. godine, kao čvršća partizanska jedinica ušla u sastav Prvog Krajiškog partizanskog odreda, prešla u Podgrmeč i tamo učestvovala u više borbi. Poginio je 22. januara 1942. godine, u selu Agićima kod Bosanskog Novog.

Ukazom predsednika Federativne Narodne Republike Jugoslavije Josipa Broza Tita, 24. jula 1953. godine, proglašen je za narodnog heroja.

## Literatura

* 
## Reference
Indijanci Sjeveroistočnih šuma

**Indijanci Sjeveroistočnih šuma**, prekontaktno kulturno područje na sjeveroistoku sjeverne Amerike što se prostiralo uz obalu od ušća rijeke St. Lawrencea, na jug do Pamlico Sounda. Na sjeveru je graničilo u južnoj Kanadi sa subarktičkim područjem, na zapadu, približno oko gornjeg toka Mississippija sa prerijama, i na jugu sa jugoistočnim kulturnim područjem, nešto sjevernije od rijeke Ohio, uključujući Velika jezera. 

Plemena u ovom kraju živjela su u velikim šumama u kućama građenim od drveta (wigwami), čija su sela obično zaštićena palisadama. Bavili su se obradom tla (kukuruz, grah i tikve; poznatije kao * 'tri sestre' *), lovom na medvjeda, jelena i losa i drugu divljač zbog hrane i krzna, od kojeg se izrađivala odjeća. Značajan je bio i ribolov na rijekama, jezerima i moru. 

Kao obrađivači tla sjeveroistočni Indijanci su prakticirali da polja za sadnju pripremaju muškarci, dok su žene učestvovale u sadnji i žetvi. 

Najznačajnija plemena ovog područja bila su Chippewa ili Ojibwa, Ottawa, Potawatomi, Menominee, Winnebago, Huron, Sac, Fox, Kickapoo, Wenrohronon, Nipissing, Iroquois, Erie, Duhanski i Neutralni narod u krajevima oko Velikih jezera, južnije od Velikih jezera to su bili Miami, Illinois, Kaskaskia, Shawnee, Moneton, Susquehanna; Algonquin u južnoj Kanadi; Uz atlantsku obalu i zaleđu (od sjevera prema jugu): Micmac, Maliseet, Passamaquoddy, Penobscot, Abenaki, Pennacook, Massachuset, Mahican, Pocomtuc, Nipmuc, Nauset, Wampanoag, Narragansett, Niantic, Pequot, Mohegan, Wappinger, Metoac, Delaware, Conoy, Nanticoke, Powhatan, Pamlico, Secotan, Tuscarora

## Izvori
Robert Woodrow Wilson

**Robert Woodrow Wilson** (Houston, 10. siječnja 1936.) – američki astronom, dobitnik Nobelove nagrade za fiziku 1978. godine, zajedno Arnom Allanom Penziasom za otkiće kozmičkog mikrovalnog pozadinskog zračenja. Nobelovu nagradu dobio je i Pjotr Leonidovič Kapica.

## Biografija
Robert Woodrow Wilson rodio se u Houstonu u Teksasu, 1936. godine. Studirao je na Univerzitetu Rice u Houstonu i na Kalifornijskom tehnološkom institutu.

Robert W. Wilson i Arno A. Penzias u laboratorijima tvrtke Bell u Holmdelu, SAD, radili su pokuse s velikom antenom. Izradili su prijemnu antenu u obliku roga, dugu 6 metara s vrlo osjetljivim prijemnikom, da bi razaznali slabe radiosignale s umjetnih satelita Echo 1 i Telstar. Penzias i Wilson odlučili su ispitati slabi šum koji je ometao prijem.

Prvo su pomislili kako šum potječe iz smjera Mliječnog puta. Kada su uklonili sve moguće izvore zvuka, uključujući i golubiji izmet, šum je i dalje detektovan. U početku nisu znali što su otkrili. Nazvali su ga kozmičko mikrovalno pozadinsko zračenje. Ono je važno u vezi teorije velikog praska.

## Vanjski izvori
* Robert Wilson nobelova nagrada, pristupljeno 7. februara 2015.
* Robert Wilson biografija , pristupljeno 7. februara 2015.

## Reference
Bose-Einsteinova statistika

U kvantnoj statističkoj fizici, **Bose-Einsteinova statistika** opisuje distribuciju bozona po energetskim stanjima, u stanju termodinamičke ravnoteže. Za razliku od klasične fizike i klasične statističke fizike, u ovom slučaju čestice se ponašaju tako da nije moguće razlučiti dva bozona, ali za razliku od fermiona, ne vrijedi Paulijev princip, tj. moguće je da se više (tj. neograničeni broj) čestica istovremeno nalazi u istom kvantnom stanju.

Za Bose-Einsteinovu statistiku, očekivani broj čestica koje se nalaze u stanju sa energijom \epsilon _i dan je kao:

:
n_i = \frac {g_i} {e^{(\epsilon_i-\mu)/kT} - 1}


Gdje je:

: n_i \  broj čestica u stanju *i*
: \epsilon_i \  energija stanja *i*
: g_i \  degeneracija stanja *i* (broj stanja sa energijom \epsilon_i \ )
: \mu\  kemijski potencijal 
:\ k\  Boltzmannova konstanta
:\ T\  apsolutna temperatura

Ovaj izraz svodi se na klasičnu Maxwell-Boltzmannovu  distribuciju u slučaju za energije (\epsilon_i-\mu) >> kT.

Bose-Einstenovu statistiku uveo je 1920.g. fizičar Satyendra Nath Bose, u primjeni na fotone. Izraz je generalizirao i primjenio na atome 1924.g. Albert Einstein.

S obzirom da za bozone ne vrijedi Paulijevo načelo, na niskim temperaturama sve čestice  
teže da zauzmu najniže energetsko stanje. Ova pojava naziva se Bose-Einsteinova kondenzacija.
Superfluid

**Superfluid** ili **supratekućina** je naziv za agregatno stanje koje nastaje u nekim ukapljenim plinovima na vrlo niskim temperaturama (2,17 K za helijev izotop 4He), a svojstveni su mu nestanak viskoznosti i beskonačno velika toplinska vodljivost. Pored toga približavanjem temperaturi prijelaza (tzv. **lambda točka**) specifični toplinski kapacitet također teži k beskonačno velikoj vrijednosti.

## Historija
Suprafluidnost je stanje ukapljenoga helija koje se očituje gibanjem tekućine bez trenja na ekstremno niskoj temperaturi uz očuvana adhezijska svojstva. Otkrio ju je 1937. Pjotr Leonidovič Kapica, a neovisno o njemu otkrili su je iste godine Donald Misener i John Frank Allen proučavajući pojave do kojih dolazi kada se helij ohladi na temperaturu nižu od 2,17 K. Ako se u suprafluidni helij djelomično uroni prazna posuda, po njezinim će se stijenkama u tankom sloju (do 30 nm) helij penjati i spuštati u posudu sve dok se razina helija u posudi ne izjednači s razinom okolnoga helija; ako se kapilarna cjevčica jednim krajem uroni u suprafluidni helij i osvijetli, na njezinu će gornjem kraju istjecati helij poput vodoskoka visoka do 10 centimetara (takozvani učinak vodoskoka). Danska fizičarka Lena Hau uspjela je 1999. u suprafluidu usporiti svjetlost do brzine 17 m/s, a 2001. uspjela ju je zaustaviti.

Helijevi izotopi 4He i 3He imaju različita suprafluidna stanja, a zbog različitoga broja neutrona u atomskoj jezgri (različitog spina) pripadaju različitim statistikama (kvantna statistika). Izotop helija 4He, sa spinom 0, je bozon, podvrgava se Bose-Einsteinovoj statistici, ukapljuje se na 4,2 K i prelazi u suprafluidno stanje na temperaturi 2,17 K, a izotop 3He, sa spinom 1/2, podvrgava se Fermi-Diracovoj statististici, ukapljuje se na 3,19 K, postaje suprafluidan na temperaturi 2,6 mK i ima dva različita suprafluidna stanja.

Teorijski doprinos tumačenju suprafluidnosti helijeva izotopa 4He prvi su dali Laszlo Tisza i Lev Davidovič Landau 1941. u dvokomponentnom modelu s kvazičesticama fononima i rotonima, a kvantnomehanički ju je nadogradio Richard Feynman. Objašnjenje suprafluidnosti izotopa 3He uklopilo se u poopćenu BCS-teoriju (supravodljivost). Postizanje suprafluidnosti još je vrlo skupo zbog potrebnih izuzetno niskih temperatura i iznimne čistoće helija, pa se primjenjuje uglavnom u znanstvenim istraživanjima, na primjer pri proučavanju pojedinačnih molekula plina u suprafluidu, gdje se one zbog nedostatka trenja gibaju potpuno slobodno; za održavanje osjetljivih mjernih instrumenata ili dijelova instrumenata na niskoj temperaturi (u astronomskom satelitu za opažanje infracrvenoga zračenja, IRAS, koji je lansiran 1983., s pomoću 720 litara suprafluidnoga helija instrumenti se čuvaju na temperaturi 1,6 K). U širem smislu stanje elektrona u supravodiču također je suprafluidno.

## Reference
Toplotni kapacitet

**Toplinski kapacitet** (**toplotni kapacitet**) (znak C) je fizikalna veličina koja pokazuje koliko topline treba nekomu tijelu dovesti da mu se temperatura povisi za 1 K (1&nbsp;°C).
Definirana je, dakle, omjerom topline (Q) koju tijelo razmjenjuje s okolinom i promjene temperature (∆T) tijela: C=Q/∆T.
Mjerna jedinica je džul po kelvinu (J/K).
Za plinove se razlikuju specifični toplinski kapacitet kod stalnoga tlaka (cp) i kod stalnoga volumena (cV).
Omjer tih dvaju kapaciteta (X = cp/cV) važna je veličina u opisivanju kružnih procesa u termodinamici, npr. jednadžba je adijabate pVx = konstanta, gdje je p tlak, a V volumen idealnoga plina.
Toplinski kapacitet koji se odnosi na masu neke tvari naziva se specifični toplinski kapacitet.

Razlikujemo toplinske kapacitete pri stalnom tlaku *(p)* i pri stalnom volumenu *(V)*:

:C_p=\left(\frac{Q}{T_2-T_1}\right)_p=\left(\frac{\Delta Q}{\Delta T}\right)_p

:C_V=\left(\frac{Q}{T_2-T_1}\right)_V=\left(\frac{\Delta Q}{\Delta T}\right)_V

Mjerna jedinica za toplinski kapacitet u sustavu SI je džul po kelvinu (J/K).

**Molarni toplinski kapacitet** - kapacitet po molu tvari:

:c_{p,V,mol.}=\frac{C_{p,V}}{n}=\frac{1}{n}\left(\frac{\Delta Q}{\Delta T}\right)_{p,V}

Mjerna jedinica SI je džul po mol-kelvinu (J/molK).

**Specifični toplinski kapacitet** - kapacitet po jedinici mase:

:c_{p,V}=\frac{C_{p,V}}{m}=\frac{1}{m}\left(\frac{\Delta Q}{\Delta T}\right)_{p,V}

Mjerna jedinica SI je džul po kilogram-kelvinu (J/kgK).

Molarni se toplinski kapaciteti elemenata na dovoljno visokoj temperaturi (~300 K) međusobno vrlo malo razlikuju i kreću se oko 26,12 J/molK .

**[[Robert Mayer|Mayerova]] relacija** daje vezu između *c*p,mol. i *c*V,mol. idealnog plina:

:C_{p}-C_{V}=nR\,

:c_{p,mol.}-c_{V,mol.}=R\,

gdje je *n* množina tvari, a *R* je plinska konstanta, *R*=8,314 J/molK.

Različite okolnosti mogu utjecati na promjenu specifične topline tvari, tipično promjena agregatnog staǌa. Također, promjene tlaka ili volumena tvari tijekom grijaǌa (što se posebno izraženo vidi kod plinova) utječu na mjereǌe specifične topline, iako ne utječu nužno ili izraženo na sam iznos specifične topline.
Na primjer, možemo promatrati vodu i iznos ǌene specifične topline u tri različite okolnosti:
* pri temperaturi od 100&nbsp;°C (para): 2,08 kJ/(kg·K)
* pri temperaturi od 25&nbsp;°C (tekućina): 4,1813  kJ/(kg·K)
* pri temperaturi od -10&nbsp;°C (led): 2,05 kJ/(kg·K)

Toplina koju je tvari potrebno dovesti da bi se promijenilo agregatno staǌe se ne ubraja u specifičnu toplinu, budući da temperatura tijela za to vrijeme niti ne raste, već se naziva latentnom toplinom.

## Reference
Willard Libby

**Willard Libby** (Grand Valley, Colorado, 17. prosinca 1908. – Los Angeles, 8. rujna 1980.), američki kemičar. Doktorirao na Kalifornijskome sveučilištu u Berkeleyju, gdje je boravio od 1933. do 1944. Od godine 1945. do 1959. radio u Institutu za nuklearne znanosti Sveučilišta u Chicagu, a zatim kao profesor kemije Kalifornijskoga sveučilišta u Los Angelesu. Od godine 1941. do 1945. sudjelovao u projektu Manhattan na pripremi prve atomske bombe. Poznat je po otkriću metode određivanja starosti organskih tvari s pomoću ugljikova radioizotopa 14C (radioizotopno datiranje). Metoda se pokazala izvanredno korisnom u arheološkim, antropološkim i geološkim istraživanjima, a Libby je za to otkriće 1960. nagrađen Nobelovom nagradom za kemiju.

## Radiougljično ili radiokarbonsko datiranje

**Datiranje ugljikom-14**, **radiougljično datiranje** ili **radiokarbonsko datiranje** je određivanje starosti organskih tvari na temelju omjera broja atoma stabilnog ugljikova izotopa 12C i radioaktivnog izotopa 14C. Izotop 14C nastaje u visokim slojevima Zemljine atmosfere djelovanjem kozmičkih zraka na dušik (14N). On se, vezan u ugljikovu dioksidu (CO2), širi brzo i ravnomjerno cijelom biosferom. Njegova se količina u atmosferi nije mijenjala kroz dugo vremensko razdoblje; zapravo, bila je konstantna sve do 1950-ih, kada je testiranjem termonuklearnog oružja u velikim količinama bio proizveden i raspršen u okoliš. Iz atmosfere 14C prelazi izravno u biljke i neizravno, preko hranidbenoga lanca, u druge žive organizme. Zbog toga je u živim bićima omjer 12C i 14C konstantan. Kada se smrću prekine izmjena tvari između organizma i atmosfere, radioaktivni se raspad ne zaustavlja i organske tvar počinje gubiti 14C. Određivanjem preostalog 14C u nekom uzorku nežive tvari može se izračunati koliko je vremena prošlo od trenutka smrti. Vrijeme poluraspada ugljika 14C iznosi 5 730 godina; ustanovi li se, na primjer, da neki komad drveta ili drvenog ugljena sadrži upola manje ugljika 14C nego živo stablo, zaključuje se da je taj komad drveta ili ugljena star 5 730 godina, ako sadrži samo četvrtinu količine 14C koju je imao dok je drvo bilo živo, star je 11 460 godina. Geiger-Müllerovim brojilom mogu se odrediti i ekstremno male količine tog izotopa. U živom drvetu od jednoga bilijuna atoma ugljika samo je jedan radioaktivan, u jednom gramu svježeg uzorka ugljika dogodi se približno 13,5 raspada u minuti. Danas se može odrediti starost organskih tvari: pergamenta, odjeće, fosila, ljudskih i životinjskih kostiju i drugog, od 500 do 50 000 godina. Metoda se primjenjuje u arheologiji, antropologiji, geologiji, geofizici.

## Reference
Robert Mayer

**Robert Mayer** ili **Julius Robert von Mayer** (Heilbronn, 25. studenog 1814. – Heilbronn, 20. ožujka 1878.), njemački fizičar i liječnik. Jedan od osnivača klasične termodinamike.  Približno istodobno s J. P. Jouleom, ali polazeći s posve različitih pretpostavki, otkrio je (1842.) mehanički ekvivalent topline i time prvi zakon termodinamike, tj. da princip održanja energije, po kojem je količina energije u zatvorenom sustavu konstantna, obuhvaća osim mehaničke i toplinsku energiju. Razvio jednu od metoda određivanja relativne molekularne mase plinova i para. Skepticizam na koji su naišli njegovi radovi, pa kasnija borba za prioritet s J. P. Jouleom (1843.) i H. Helmholtzom (1847.), teško su djelovali na Mayera, koji je 1851. duševno obolio. Godine 1862. priznat mu je prioritet formulacije principa održanja energije (zakon očuvanja energije).

Godine 1842. opisao je kemijsku reakciju, danas poznatu kao oksidacija i redukcija, kao prvenstveni izvor energije za sva živa bića. Otkrio je i specifičnu toplinu kao količinu topline koju treba dovesti jedinici količine neke tvari da bi temperatura tvari porasla za neku jedinicu temperature.

## Mayerova relacija
Mayerova relacija je vezana za toplinski kapacitet i daje vezu između *c*p,mol. i *c*V,mol. idealnog plina:

:C_{p}-C_{V}=nR\,

:c_{p,mol.}-c_{V,mol.}=R\,

gdje je: *C*p -toplinski kapacitet pri stalnom tlaku (p), *C*V - toplinski kapacitet pri stalnom volumenu (V), *n* - množina tvari, *R* - plinska konstanta (R = 8,314 J/molK), *c*p,mol. - molarni toplinski kapacitet ili kapacitet po molu tvari pri stalnom tlaku (p), *c*V, mol. -molarni toplinski kapacitet ili kapacitet po molu tvari pri stalnom volumenu (V).

## Izvori
Heike Kamerlingh Onnes

**Heike Kamerlingh Onnes** (Groningen, 21. rujna 1853. – Leiden, 21. veljače 1926.), nizozemski fizičar. Profesor u Leidenu (1882. – 1923.); istaknuo se radovima na području niskih temperatura. Prvi je ukapljio helij (1908.) i postigao temperaturu nižu od 1 K. Ohlađujući čistu živu približno do 4 K otkrio je (1911.) supravodljivost, pojavu golema povećanja električne provodnosti vodiča zbog gotovo potpunog nestanka električne otpornosti, poznatu na temperaturama u blizini apsolutne nule. Godine 1913. za svoj rad dobio je Nobelovu nagradu za fiziku.

## Supravodljivost

**Supravodljivost** je stanje pojedinih tvari koje se na niskim temperaturama očituje u nestanku njihova električnoga otpora, prolasku električne struje kroz tanku izolatorsku barijeru unutar njih bez električnoga otpora (**Josephsonov učinak** - Brian Josephson) i lebdenju magneta iznad njihove površine (**Meissnerov učinak** - Walther Meissner). Supravodǉivost je kvantnomehanička pojava i ne može se objasniti klasičnom fizikom. Tipično nastaje u nekim materijalima na jako niskim temperaturama (nižim od -200 °C).

Supravodljivost je 1911. otkrio Heike Kamerlingh Onnes dok je proučavao ovisnost električnoga otpora žive o temperaturi. Primijetio je da na temperaturama nižima od 4.2 K (-269&nbsp;°C) električni otpor pada na nemjerljivo malu vrijednost. Zbog supravodljivosti će, na primjer, u olovnom prstenu uronjenom u ukapljeni helij, istosmjerna električna struja nastaviti teći i godinama nakon što se izvor struje isključi. Walther Meissner je 1933. otkrio da se metali ohlađeni do supravodljivoga stanja ponašaju kao savršeni dijamagneti, tj. u tankom površinskom sloju induciraju se struje koje stvaraju takvo magnetno polje koje poništava vanjsko polje, te je u unutrašnjosti supravodiča magnetno polje jednako nuli. Ako se na primjer na materijal koji može biti supravodljiv na temperaturama višima od 100 K postavi lagani magnet i ako se materijal polije ukapljenim dušikom, magnet će se podići iznad njega i lebdjeti.

Supravodljivo stanje određuju tri čimbenika svojstvena svakoj tvari: kritična temperatura, kritična magnetska indukcija i kritična gustoća električne struje. Ako je samo jedan od tih triju čimbenika veći od kritične vrijednosti, tvar ne može biti u supravodljivom stanju. Supravodiči se mogu podijeliti na: 
* supravodiče prve vrste, koji su bili prvi otkriveni i uglavnom su čisti kemijski elementi, a koji naglo prelaze u supravodljivo stanje i magnetsko polje ne prodire u njihovu unutrašnjost, i 
* supravodiče druge vrste, koji su nađeni poslije, uglavnom su kemijski spojevi i legure, postupno prelaze u supravodljivo stanje, a u djelomično supravodljivom stanju u njima se oblikuju magnetski vrtlozi.

## Nagrade
* 1913: Nobelova nagrada za fiziku

## Reference
John Henry Poynting

**John Henry Poynting** (Monton, 9. rujna 1852. – Birmingham, 30. ožujka 1914.), engleski fizičar. Sveučilišni profesor u Birminghamu (od 1880. do smrti). Istraživao zakone zračenja i mjerio Newtonovu gravitacijsku konstantu i srednju gustoću Zemlje. Njegov je najpoznatiji rad rasprava *O prijenosu energije u elektromagnetskom polju* (eng. *On the Transfer of Energy in the Electromagnetic Field*, 1884.), u kojoj je pokazao da je tok energije u jednoj točki moguće izraziti kao vektorski produkt jakosti električnog (*E*) i jakosti magnetskog polja (*H*) u toj točki. To je **Poyntingov teorem**, a vektor dobiven vektorskim produktom električnog i jakosti magnetskog polja zove se Poyntingov vektor (*S*): *S* = *E · H* = *(1/μ) E · B* gdje je *μ* magnetska permeabilnost sredstva, a *B* magnetska indukcija. Poyntingov vektor ima smjer širenja elektromagnetskoga vala. 

## Poynting-Robertsonov efekt

**Poynting-Robertsonov efekt** (po američkom matematičaru i fizičaru Howardu Percyju Robertsonu), pojava promjene putanje sitnih čestica (mikrometeorita) zbog apsorpcije i emisije zračenja. Čestice na putanji oko Sunca apsorbiraju zračenje sa Sunca samo iz jednoga smjera, a primljenu energiju zrače u svim smjerovima. Zbog te razlike čestica dobiva potisak tangencijalan na njezinu putanju oko Sunca i smanjuje joj se kutni moment. Zbog toga čestice teže padu na Sunce u spiralnim putanjama, iako tlak Sunčeva zračenja donekle poništava (kompenzira) taj učinak.

## Izvori
Nuklid

**Nuklid** je atom kemijskog elementa za koji je točno poznat ne samo redni ili atomski broj *Z*, već i ukupan broj nukleona (protona i neutrona) u atomskoj jezgri. Prema svojstvima jezgre, nuklidi se dijele na stabilne i nestabilne. Nestabilni nuklidi ili radionuklidi pokazuju svojstvo radioaktivnosti i njihova se količina u uzorku tijekom vremena smanjuje prema zakonitostima radioaktivnoga raspada. 

U prirodi postoji  samo 92 kemijska elementa i još 12 umjetno proizvedenih, a poznato je oko 1500 različitih nuklida, od kojih je 350 prirodnih i 1100 umjetnih. Većina nuklida je nestabilna (radioaktivna), oko 1200. Pogodna kombinacija protona i neutrona čini atomsku jezgru stabilnom, čim je drugačije jezgra se nastoji izbacivanjem nukleona približiti stabilnoj konfiguraciji. Energijske razine u jezgri se popunjavaju kako bi se dostigla konfiguracije minimalne energije tj. maksimalne stabilnosti. 

## Radionuklid
Radionuklid ili **radioizotop** je nuklid kod kojeg postoji višak mase ili energije, pa stabilnost postiže radioaktivnim raspadom: alfa raspad, beta raspad (beta minus i beta plus), gama zračenje, elektronski uhvat i drugi. Nuklid je atom kemijskog elementa za koji je točno poznat ne samo redni ili atomski broj *Z*, već i ukupan broj nukleona (protona i neutrona) u atomskoj jezgri. Prema svojstvima jezgre, nuklidi se dijele na stabilne i nestabilne. Nestabilni nuklidi ili radionuklidi pokazuju svojstvo radioaktivnosti i njihova se količina u uzorku tijekom vremena smanjuje prema zakonitostima radioaktivnoga raspada. 

### Podjela radionuklida
Preko 60 radioaktivnih elemenata ili radionuklida se može naći u prirodi i oni se mogu svrstati u tri kategorije: 
* Praiskonski radionuklidi - radioaktivni elementi koji postoje od nastanka Zemlje; 
* Kozmogenički radionuklidi - nastali kao posljedica kozmičkog zračenja; 
* Radionuklidi nastali ljudskom aktivnošću
Radioaktivni elementi se često nazivaju radioaktivni izotopi, radionuklidi ili jednostavno nuklidi. Postoji preko 1500 različitih radioaktivnih nuklida. Oni se označavaju pomoću kemijskog simbola i atomske mase. Radionuklidi se nalaze u zraku, vodi, tlu i u nama i oni su proizvod nas i naše okoline. Svaki dan mi unosimo u svoje tijelo nuklide putem zraka kojeg dišemo, hrane koju jedemo, vode koju pijemo. Radioaktivnost nalazimo u tlu, stijenama, vodi oceana i svakoj građevini i kući. Ona je svuda. Ne postoji mjesto na zemlji gdje možemo pobjeći od prirodne radioaktivnosti. 

Prosječna ekvivalentna doza iznosi oko 3 mSv po osobi godišnje. Oko 82% od ukupne primljene apsorbirane doze uzrokuju prirodni izvori zračenja, od kojega je najveći dio od radona. Ostatak od 18% zračenja dolazi od umjetnih izvora. To su prije svega medicinske dijagnoze i tretmani. 

## Izvori
Fermi-Diracova statistika

U kvantnoj statističkoj fizici, **Fermi-Diracova statistika** opisuje distribuciju fermiona po energetskim stanjima, u stanju termodinamičke ravnoteže. Za razliku od klasične fizike i klasične statističke fizike, u ovom slučaju čestice se ponašaju tako da:
a) nije moguće razlučiti dva fermiona, to su indentične čestice 
b) vrijedi Paulijev princip isključenja, prema kojemu se dva fermiona ne mogu istovremeno nalaziti u istom kvantnom stanju.

Za Fermi-Diracovu statistiku, očekivani broj čestica koje se nalaze u stanju sa energijom 
\epsilon _i dan je kao:

: n_i = \frac{g_i}{e^{(\epsilon_i-\mu) / k T} + 1} 
gdje je:
: n_i \  broj čestica u stanju *i*
: \epsilon_i \  energija stanja *i*
: g_i \  je degeneracija stanja *i* (broj stanja sa energijom \epsilon_i \ ),
: \mu\  kemijski potencijal, često nazvan Fermijeva energija E_F \  
:\ k\  Boltzmannova konstanta
:\ T\  apsolutna temperatura

U slučaju kada je  \mu  Fermijeva energija E_F \  i nema degeneracije, tj. g_i = 1 \ , funkcija se naziva **Fermijeva funkcija**:
: F(E) = \frac{1}{e^{(\epsilon_i-E_F) / k T} + 1} 

Mnoštvo fermiona koji međusobno ne intereagiraju i slijede Fermi-Diracovu statistiku naziva se Fermionski plin.

Ova statistička distribucija uvedena je 1926.g. od strane Enrica Fermija i Paula A. M. Diraca. Vjerojatno najpoznatiji primjer primjene ove distribucije je opis vodljivih elektrona u metalu, koji je dao Arnold Sommerfeld 1927.g.