open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lukrecija (Rembrandt, 1666.)

**Lukrecija** je slika povijesne tematike, glasovitog slikara zlatnog vijeka nizozemskoga slikarstva Rembrandta van Rijna iz 1666. godine. Slika se nalazi u kolekciji Umjetničkog instituta u Minneapolisu.

To je ulje na platnu na platnu koje prikazuje mit o ženi po imenu Lukrecija koja je živjela u doba starog Rima. Prema rimskom povjesničaru Liviju, Lukrecija je bila supruga rimskog plemića, poznata po svojoj vrlini i odanosti. Silovao ju je Seksto Tarkvinije, sin vladajućeg tiranina, posljednjeg kralja grada Rima.

Sljedećeg dana Lukrecija je otkrila zločin svom mužu i ocu te si u njihovoj prisutnosti oduzela život, birajući smrt umjesto sramote. Rembrandt je priču o Lukreciji koristio kao temu za dvije svoje najdirljivije slike u kojima je prikazao dva trenutka u tragediji Lukrecijinog samoubojstva.

Prva verzija, naslikana 1664. godine, nalazi se u zbirci Nacionalne galerije umjetnosti u Washingtonu, prikazuje Lukreciju neposredno prije nego što si oduzme život. Ta se slika danas više ne pripisuje Rembrandtu, iako neosporno prikazuje ženu istoga stasa i istih crta lica kao i druga verzija iste teme. 

Ova druga verzija, naslikana 1666. godine, prikazuje Lukreciju trenutaka nakon što si je zabila nož ispod srca.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 3, 42, 137, 150-1, 245
Sveti Bartolomej (Rembrandt)

**[[Sveti Bartolomej]]** je ulje na platnu nizozemskog slikara Rembrandta Harmenszoona van Rijna iz 1657. godine, koje se danas čuva u kolekciji Muzeja umjetnosti Timken u San Diegu.

Djelo je nastalo tijekom umjetnikove zrele dobi, kada je imao 51 godinu. Kao i kod drugih djela iz ovog razdoblja, slikar je želio prikazati duhovnu nutrinu, osjećaje sv. Bartolomeja. 

Apostol u ruci drži nož, svoj atribut, alat kojim će biti mučen. Njegovo ozbiljno lice očituje unutarnju sigurnost u vjeri i spremnost da za nju da i svoj život. Mučenik, koji pogledom kao da se prenut obraća nekome izvan slike, poput svoga Učitelja, spremno čeka na svoj čas. 

Povjesničari umjetnosti smatraju da je svetog Bartolomeja blisko apostolu Pavlu, slici iz oko 1657. godine, koja se danas nalazi u zbirci Nacionalne galerije umjetnosti u Washingtonu.  

## Literatura
Arthur K. Wheelock, Peter C. Sutton: Rembrandt's Late Religious Portraits, Chicago, 2005., str. 78-81
Sindici suknarskoga ceha

**Sindici suknarskoga ceha**, Rembrandtova je najveća slika na temu grupnog portreta iz njegovih kasnih godina, i predstavlja genijalno rješenje glavnog problema slikanja portretne grupe. 

Premda različitim sredstvima, jednaka važnost dana je svakom od pet sindika - njihov sluga, koji nosi kapu, nalazi se u središtu, no cjelina je ujedinjena vrlo originalnim i domišljatim psihološkim i formalnim sredstvima. 

Suptilna kompozicija, blistavi koloristički elementi te minuciozna psihološka interpretacija koja podrazumijeva razumijevanje osobnosti šestorice prikazanih likova, svrstavaju ovu sliku u red remek djela slikarstva.

Rembrandt znalački iskorištava linije i planove. 
Tri u prvi čas nezamjetne horizontalne linije prolaze kroz sliku, djeleći ju verikalno na jednake odsječke: rub stola i naslon stolice s lijeve strane označavaju najnižu liniju, srednja je određena prevladavajućom razinom prikazanih lica, a gornja ide uz rub drvene obloge zida. 

Rembrandt genijalno izbjegava svaku formalnu krutost. Ove alternirajuće horizontale ritmizirane su određenim odstupanjima na sve tri razine. 

Najoštrija prijelomnica nalazi se u snažnoj krivulji glave s lijeve strane, poput nekovrsnog kontrapunkta.

Tradicionalno tumačenje slike jest da su muškarci prikazani kako sjede, prije skupštine svojeg Suknarskoga ceha.
 
Službenik koji sjedi blizu središta slike pravi gestu desnom rukom položenom na stol s knjigom, koju je većina promatrača iz sedamnaestog stoljeća odmah razumjela: gesta je bila standardni pokret kojeg su koristili govornici prilikom demonstracije dokaza.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 29, 124, 128, 132, 141, 166-7
Portret Jana Sixa

## Jan Six
Jan Six (1618.-1700.) posjedovao je i vodio veliku manufakturu za bojenje tkanine i svile u Amsterdamu, koju je osnovao njegov djed. 

Godine 1652. Six je odlučio povući se iz svog partnerstva u bojadilici kako bi se posvetio isključivo svojim dužnostima regenta i svojim intelektualnim interesima, skupljanju umjetnina i pisanju stihova. 

Godine 1691., u dobi od 73 godine, Six je godinu dana bio gradonačelnik Amsterdama. Živio je u lijepoj kući na Kloveniersburgwalu i imao je seosko utočište na Amstelu.

## Rembrandt i Jan Six
Rembrandt je za Sixa izradio niz djela. 

Godine 1647. napravio je portret cijele figure kako stoji kraj prozora s knjigom u rukama. Sljedeće godine je grafikama ilustrirao Medeju, Sixovu dramu, koja prikazuje Jasonov brak s Kreuzom. 

Godine 1652. Rembrandt je Sixu prodao tri slike koje je napravio 1630-ih: portret Saskije i dvije religiozne slike. 
Iste godine Rembrandt je dva puta dao doprinos Sixovom albumu Amicorum (Knjiga prijatelja), što kao da ukazuje na to da je između njih postojao više od poslovnog odnosa.

Kada je Rembrandtu 1653. trebao novac za plaćanje vjerovnika, Jan Six bio je jedan od onih koji su mu posudili, dajući 1000 guldena. 

## Portret Jana Sixa
Samo godinu dana kasnije Rembrandt je naslikao ovaj portret Jana Sixa, možda kako bi otplatio dug u naravi.

Portret Jana Sixa ponekad nazvan i najljepšim portretom ikad naslikanim, kombinira stil s psihološkim uvidom. 

Prikazani Six ima 36 godina, svjetski je čovjek, načitan i širokih interesa. Portret nije statičan, već prikazuje Sixa u trenutku akcije: upravo je navukao lijevu rukavicu i ostavlja dojam da je na polasku. 

Rembrandt je pojačao dojam neposrednosti načinom na koji je naslikao sliku, brzo i samouvjereno. Zlatni vez na crvenom kaputu samo je niz poteza boje, izvedenih širokim kistom; Rukavica pokazuje malo detalja, dok je desna ruka majstorski prikazana, jasno odražavajući gestu ruke koja navlači rukavicu.

Stav glave nije onaj običnog modela: Jan Six gleda promatrača prilično znatiželjno, glava mu je blago nagnuta na jednu stranu, bez poziranja ili taštine, kao da ispituje gledatelja koji se našao pred slikom.

Budući da je portret približno u prirodnoj veličini, promatrač se neizbježno osjeća kao da je licem u lice sa živim čovjekom.

Nakon više od tri stoljeća, portret je još uvijek u vlasništvu Sixovih potomaka.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 22, 101, 134, 137-8, 140, 208
Život (časopis)

**Život** je  bosanskohercegovački časopis za književnost i kulturu, u izdanju Društva pisaca Bosne i Hercegovine. Časopis je osnovan 1952. godine u Sarajevu, a obnovljen je 2007. godine.

## Urednici
Od osnivanja urednici časopisa između ostalih bili su Meša Selimović, Hamid Dizdar, Mak Dizdar, Ranko Sladojević, Nedžad Ibrišimović, Alija Isaković, Stevan Tontić, Miljenko Jergović, Irfan Horozović, Veselko Koroman, Mirko Marjanović, Almir Zalihić, Ibrahim Kajan, Almir Bašović.

Sadašnji urednik je Željko Ivanković.

## Saradnici
U *Životu* su, prije nego su se pojavili u obliku knjiga, izašli rukopisi Selimovićevog romana *[[Derviš i smrt]]* (pod naslovom *Četiri zlatne ptice*), Makov serijal * Pečatom zlatnim pečačeno* (kasnije pod naslovom *Stari bosanski tekstovi*), te brojne druge knjige, radio-drame, studije, eseji, te književni tekstovi gotovo svih značajnijih pisaca iz Bosne i Hercegovine, Jugoslavije i svijeta.

## Vanjski linkovi
* Život - Časopis za književnost i kulturu, arhivirani članci na stranici "Central and Eastern European Online"

## Reference
Aristotel s Homerovom bistom

**Aristotel s Homerovom bistom** je poznata slika glasovitog nizozemskog baroknog slikara Rembrandta van Rijna koja prikazuje grčkog filozofa Aristotela kako promatra bistu slijepog pjesnika Homera, a sada se nalazi u Muzeju umjetnosti Metropolitan u New York. 

Slika je poznata po svojoj dubokoj kontemplaciji, bogatim teksturama i slojevitom značenju, uspoređujući vremeniti zemaljski uspjeh Aristotelova učenika Aleksandra Makedonskog s Homerovom bezvremenskom ostavštinom.

Aristotel u bogatoj baroknoj odjeći odmara ruku na Homerovoj bisti, noseći lanac s medaljonom Aleksandra Velikog, svog bivšeg učenika.

Slika stražuje opreku između materijalnog uspjeha (Aleksandrov medaljon) i bezvremenskih duhovnih postignuća (Homerova poezija), suštinu slave i ulogu kontemplacije.

Znanstvenici smatraju da slika predstavlja vizualni prikaz Aristotelove filozofije, uspoređujući osjetila (dodir, vid) i znanje, istovremeno pozivajući gledatelja da zajedno s filozofom razmisli o dubokim pitanjima ljudske sudbine.

Slika očituje Rembrandtov prepoznatljivi kasni stil s tamnim tonovima, ekspresivnim svjetlom (chiaroscuro) i teksturiranom bojom, pozivajući gledatelje na duboko razmišljanje.

Sliku je naručio Don Antonio Ruffo, sicilijanski kolekcionar i jedno je od rijetkih značajnijih Rembrandtovih djela za nekog stranog mecenu.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 30, 145, 215-8, 219
Šimun u Hramu

**Šimun u Hramu** je posljednja od nekoliko Rembrandtovih slika u tehnici ulja na platnu na temu *Prikazanja u Hramu*, te jedna od posljednjih Rembrandtovih slika uopće. Čuva se u Nationalmuseumu, u Stockholmu u Švedskoj.

Kao i u slučaju nekih drugih tema - poput svojih smijućih autoportreta - Rembrandt se i u slučaju teme Prikazanja djeteta Isusa u Hramu koju je naslikao na kraju svojega života, vratio temi sa početaka svoje karijere.

Tu je temu slikarski obradio 1628., 1631. i 1669. godine.

Slika koju čuva Nationalmuseum u Stockholmu je zapravo bila Rembrandtova posljednja slika, pronađena nedovršena u njegovom ateljeu dan nakon njegove smrti. 

Kontrast s verzijom iste teme iz 1631. je oštar. 

Veličanstvena arhitektura i većina okolnih figura su nestale, zamijenjene tamom i intenzivnim fokusom na intimni, emocionalni susret između starca i djeteta.

Šimun - starački krhak i gotovo slijep, drži dijete u naručju s izrazom dubokog mira, spreman umrijeti kao što je Bog obećao: da neće umrijeti dok ne vidi Mesiju.

Nedovršena priroda pozadine doprinosi atmosferi duboko osobnog, duhovnog trenutka, meditacije o smrtnosti i o ispunjenju. 

Slike ove teme prikazuju Rembrandtovu cjeloživotnu preokupaciju Biblijom i evoluciju njegova umjetničkog stila od dramatičnog i detaljnog, do intimnog i duhovno intenzivnog fokusa na ljudsku nutrinu i emocije.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 257
Ecce homo (Rembrandt)

**Krist prikazan narodu (Ecce Homo)** je glasovita grafika u tehnici suhe igle nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna, izvorno iz oko 1655. godine, koju se danas smatra jednim od remek-djela grafičke umjetnosti. 

Značajna je po svojoj dramatičnoj kompoziciji, tehničkoj inovaciji i umjetnikovoj radikalnoj preradi prikaza kroz čak osam različitih stanja grafičke ploče.

Djelo je u cijelosti izvedeno suhom iglom, koja stvara bogatu, meku, baršunastu strukturu linije.

Grafika prikazuje scenu iz Novog zavjeta u kojoj rimski upravitelj Judeje, Poncije Pilat izvodi bičevanog, vezanog Isusa pred neprijateljski raspoloženu svjetinu i traži od nje da izabere između oslobađanja njega ili zločinca Barabe. Masa zahtijeva Isusovo raspeće. 

Rembrandt je biblijsku priču smjestio u suvremeno okruženje: impozantna zgrada u pozadini podsjeća na novu Gradsku vijećnicu u Amsterdamu, što je dodalo element lokalne relevantnosti univerzalnoj temi suda i moći.

Glavna radnja odvija se na povišenoj platformi ili podiju. 
Pilat, s orijentalnim turbanom na glavi, pokazuje na izranjanog Krista, koji stoji pokraj Barabe. 

S lijeve strane, sluga drži vrč i zdjelu, kojom će Pilat simbolično "opere ruke" od svoje odgovornosti za Kristovu smrt.

U ranijim stanjima grafičke ploče, svjetina ispunjava prednji plan ispod platforme, prikazana kao skupina suvremenika iz 17. stoljeća. To prisiljava gledatelja da razmisli o ulozi čitavoga čovječanstva u osudi Krista.

Rembrandta je za ovo remek-djelo snažno inspirirala poznata grafika s prikazom iste teme glasovitog nizozemskog majstora Lucasa van Leydena iz 1510. godine, čiji je otisak posjedovao.

Ecce Homo je jedna od najvećih grafika koje je Rembrandt ikada otisnuo, dimenzijama bliska samo s njegova Tri križa.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 92, 162
Skidanje s križa uz svjetlost baklje

**Skidanje s križa uz svjetlost baklje** je grafika u tehnici bakropisa i suhe igle Rembrandta van Rijna iz oko 1654. godine, poznata u četiri različita stanja grafičke ploče.

Prikaz se usredotočuje na tiho skidanje Kristova tijela s križa  pod okriljem noći, pri čemu je majstor upotrijebio dramatičan *kjaroskuro*.

Glavna svjetlost prikazane scene potječe od baklje koja ističe figure Josipa iz Arimateje i Nikodema. 

Scena tiho naglašava intenzivne ljudske emocije, kroz fokus na svjetlost baklje koja probija tamu, što je čini remek-djelom kako emocionalne dubine, tako i tehničke vještine.

Rembrandt u stvaranju prikaza koristi smjelu kompoziciju i kadriranje: odsijeca vrh križa i spušta pogled gledatelja nisko, čime postiže da se gledatelj osjeća dijelom prikazane scene.

Nastala oko 1654. godine, grafika pripada nevelikoj skupini scena Muke, uključujući Polaganje u grob i Krista u Emausu, u kojima je Rembrandt istraživao različite svjetlosne i emocionalne efekte.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 180
Francuski krevet

**Francuski krevet** je grafika poznatog nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna iz 1646. godine.

To je eksplicitan je i rijedak bakropis koji prikazuje par u spolnom odnosu, u "misionarskoj" pozi, u krevetu s baldahinom.

Prizor je značajan po svom realizmu i intimnoj prirodi, majstorstvu linije, tona i pripovijedanja, sumiranim u jednom malom prizoru.

## Tema
Mladi muškarac i mlada žena strastveno vode ljubav u velikom krevetu "francuskog stila" s baldahinom.

## Stil
Djelo se smatra primjerom "erotskog realizma".

## Značaj
Djelo se ističe među Rembrandtovim grafikama po svojoj slobodi i iskrenosti, budući da je većina suvremenih erotskih grafika bila prikrivena mitološkim naslovima. 

To je intimna scena svakodnevnog života, a ne narativ iz Biblije ili mitologije, premda se može interpretirati i kao sličica iz avantura Razmetnoga sina.

## Specifičnosti
Značajna značajka: Žena u gravuri čini se kao da ima tri ruke, što sceni dodaje animirani efekt pokreta.
Muškarčev pernati šešir bačen je na uzglavlje kreveta, a poluprazna vinska čaša stoji na noćnom ormariću, sugeriraju neumjereno, razuzdano ljubavno ponašanje.

Sam "francuski" krevet, samostojeći komad namještaja, a ne uobičajeni ugrađeni krevet također je sugerirao bogatstvo.

## Rijetkost
Otisci ove grafike vrlo su rijetki. 

Rembrandt je izrezao svoj potpis s tiskarske ploče, te je vjerojatno i to razlog malog broja sačuvanih otisaka.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Portret Katarine Hooghsaet

Rembrandtov **Portret Katarina Hooghsaet** iz 1657. godine poznata je slika koja prikazuje bogatu, neovisnu, 50-godišnju Amsterdamčanku. Djelo je poznato po intimnom prikazu njezina snažnog karaktera.

Katarina Hooghsaet bila je žena prilično neobična za svoje vrijeme. Bila je udana za menonitskog propovjednika, ali je živjela odvojeno od njega, što svjedoči o njezinoj snažnoj, neovisnoj prirodi i o financijskoj stabilnosti.

Dok su menoniti, dosljedno protestantskoj etici obično izbjegavali ekstravaganciju, portret suptilno otkriva bogatstvo portretirane žene, kroz finu svilenu haljinu, biserne dodatke i luksuznog kućnog ljubimca: papagaja, koji je u to vrijeme bio uvozni luksuz. 

## Odlike djela
Slika je poznata zbog svoje psihološke dubine, hvatajući osobnost portretirane osobe, a ne samo njezin status. 
Rembrandt je koristio fine detalje i majstorstvo svjetla i sjene kako bi joj dao živu prisutnost. 

Poza u kojoj je Katarina prikazana, s rukama samouvjereno položenim na naslone za ruke, bila je autoritativan stav obično rezerviran za muške portrete.

Portret nudi jedinstven uvid u nizozemsko društvo 17. stoljeća i život izvanredne, samouvjerene žene, interpretiran kroz Rembrandtov zreli slikarski stil.

## Portret u 21. stoljeću
Slika se nalazila u dvorcu Penrhyn u sjevernom Walesu više od 150 godina dok nije prodana 2015. anonimnom stranom kupcu. 

Nakon što je britanska vlada uvela privremenu zabranu izvoza, kupac je pristao na dugoročnu posudbu, omogućujući joj da bude javno dostupna u Nacionalnom muzeju Cardiff.

## Literatura
Arthur K. Wheelock, Peter C. Sutton: Rembrandt's Late Religious Portraits, Chicago, 2005., str. 110, 112, 151
Marija s Djetetom, mačkom i zmijom

**Marija s djetetom, mačkom i zmijom** je bakropis glasovitog nizozemskog bakropisca Rembrandta van Rijna iz 1654., koji spaja svakodnevnu nizozemsku kućnu scenu s bogatom kršćanskom simbolikom.

Izvorna ploča je sačuvana i nalazi se u zbirci Muzeja Victoria i Albert u Londonu.

## Djelo
Djevica Marija prikazana je kako sjedi u skromnom domaćem interijeru, držeći u naručju malog Isusa. 
Ambijent i kostimi suvremeni su Rembrandtovoj Nizozemskoj 17. stoljeća.

U prvom planu, zmija se izvlači ispod Marijine suknje, a ona gazi po njoj. Ovo je ključna teološka aluzija, koja simbolizira Mariju kao "novu Evu" koja će, kroz svoje dijete, pobijediti istočni grijeh i Sotonu, kako je to Bog prorekao u biblijskoj Knjizi Postanka.

Mačka je također prisutna s lijeve strane, igrajući se rubom Djevice haljine. Značenje mačke nije toliko jasno, ali se često tumači kao simbol kućanstva.

U pozadini, sveti Josip gleda u sobu kroz prozor s olovnim staklom, koji uokviruje Djevičinu glavu na način koji asocira na aureolu. Ovakav prikaz simbolizira njegovu ulogu bliske osobe, ali opet unekoliko odvojene od intimnosti majke i djeteta.

## Kontekst
Ovaj bakropis bio je dio serije malih grafika koje je Rembrandt izradio 1654. godine, a koje prikazuju scene iz Kristova djetinjstva.

Kompozicija je djelomično bila utemeljena na grafici s prikazom Djevice i Djeteta, glasovitog talijanskog renesansnog majstora Andree Mantegne.

## Zaključak
Bakropis je poznat po spajanju spokojne, svakodnevne scene majčinske ljubavi s dubokom kršćanskom simbolikom, karakterističnom za Rembrandtovu sposobnost da običnost prožme dubokim duhovnim značenjem.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
List od sto guldena

**List od sto guldena** je od najpoznatijih i najsloženijih bakropisa nizozemskog majstora Rembrandta van Rijna, nastao oko 1648.

Popularni naziv djela odnosi se na iznimno visoku cijenu - 100 guldena - za koju se pričalo da je prodavan u svoje vrijeme, što je bio iznimno visok iznos.

## Tema
Stvatni naziv grafičkog lista je *Krist liječi bolesne (ili Krist propovijeda)*. 

Rembrandt u prikazu majstorski kombinira više epizoda iz 19. poglavlja Evanđelja po Mateju u jedinstvenu kompoziciju. 

Scena prikazuje Krista u središtu, koji okuplja oko sebe siromašne i bolesne, i kori Petra koji pokušava otjerati djecu.

Farizeji s lijeve strane raspravljaju među sobom i okreću se od Isusa.

Bogati mladić, koji sjedi i potišten s lijeve strane, koji se ne može rastati od svog bogatstva kako bi slijedio Kristova učenja.

U pozadini je deva, aludirajući na Kristovu tvrdnju da je lakše devi proći kroz iglene uši nego bogatašu ući u kraljevstvo Božje.

Djelo je poznato po brojnim tehničkim inovacijama. Rembrandt je koristio raznolikost debljina linija i eksperimentirao s ostavljanjem dodatne tinte na površini, omogućujući širok raspon atmosferskih i dramatičnih efekata (chiaroscuro).

Također je grafike tiskao na raznim vrstama papira, uključujući i tada rijedak, svjetlucavi japanski papir, kako bi postigao različite vizualne rezultate.

Kompozicija je teatralna, organizirajući velik broj figura u složenom rasporedu koji vodi gledateljev pogled prema središnjem liku Krista. 

Figure s desne strane (bolesni i siromašni) prikazane su s mnogo brige za detaljie, dok su one s lijeve strane (farizeji i bogataši) skicoznije, čime autor ističe duhovnu poruju prikaza.

"List od sto guldena" bio je prepoznat kao remek-djelo još u svoje vrijeme i značajno je utjecao na brojne druge umjetnike, poput Jana Steena i dr.
Smatra se vrhuncem Rembrandtova grafičkog opusa i ključnim djelom u razvoju njegovog kasnijeg, slobodnoga stila.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014.

## Vanjske poveznice
*Fakslimil Lista od sto guldena u Grafičkoj zbirci NSK u Zagrebu
Doktor Fautrieus

**Doktor Fautrieus** je glasoviti bakropis nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna (1606. – 1669.) koji je dugo bio poznat pod popularnim nazivom "Dr. Faustus" (ili na nizozemskom "Doktor Fautrieus"), no nije posve jasno da li je taj naziv stvarno i točan. 

Grafika je poznata po dramatičnoj upotrebi svjetla i sjene (chiaroscuro), koja privlači pogled na svjetleći prikaz i njegov odraz na licu učenjaka.

## Tema bakropisa
Grafika prikazuje učenjaka u svojem kabinetu - mračnoj sobi ispunjenoj knjigama i znanstvenim alatima - kako promatra nešto što izgleda kao igra svjetla ili čarobni disk koji se pojavio malo poviše njegove glave, izneđu njega i prozora.

U svjetlu su vidljivi ruka i zrcalo ili astrolab, a natpis na disku sadrži kriptična slova i simbole, uključujući i "INRI" (latinska kratica za "Isus Nazarećanin, kralj Židova").

Točno značenje gravure jedna je od Rembrandtovih najzagonetnijih misterija i o njoj se raspravlja stoljećima.

Ova glasovita Rembrandtova grafika je dobila popularni naziv kojega i sada nosi, jer ju je Johann Wolfgang von Goethe koristio kao ilustraciju u izdanju svoje drame Faust iz 1790. godine, a općenito se pretpostavljalo da je Rembrandt njome ilustriro popularnu legendu o učenjaku koji je prodao svoju dušu za znanje i moć. 

Drama Doktor Faustus Christophera Marlowea izvedena je u Amsterdamu oko 1650. godine, pa je Rembrandt gotovo sigurno čuo za tu priču.

Uobičajeno tumačenje značenja slike je da nerazumljiva ili kriptična priroda većeg dijela natpisa (osim kratice: "INRI") sugerira da je ljudsko znanje ograničeno i dvosmisleno, što ga suprotstavlja jasnoći božanske mudrosti dostupne samo kroz Krista.

Najraniji poznati naslov djela (iz inventara iz 1679.) bio je "Praktični alkemičar". Predmeti u sobi sugeriraju alkemijski ili astrološki kontekst.

Ova glasovita grafila je inspirirala Victora Hugoa u njegovom romanu Zvonar Notre-Dame iz 1831., gdje ju je citirao kako bi opisao radionicu lika Claudea Frolla.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 154
Tri križa

**Tri križa** je remek-djelo su grafičke umjetnosti koje je oko 1653. izradio glasoviti nizozemski slikar i grafičar Rembrandt van Rijn. 
Grafika je doživjela pet različitih stanja obrade, dok je Rembrandt prerađivao ploču, dodajući detalje i naglašavajući duhovni trenutak prikaza.

## Tema
Grafika prikazuje Kristovo raspeće okupano dramatičnim svjetlom i inovativnom upotrebom suhe igle, koja u konačnici otiska stvara jedinstvene, slikarske tonalitete. 

Djelo je izvedeno gotovo u cijelosti suhom iglom, stvarajući duboke, meke sjene, za razliku od tradicionalnog jetkanja.

Tema djela je Raspeće na Golgoti, s fokusom na trenutak Kristove smrti, kako ga opisuju Evanđrlja.

Rembrandt je prikazao Krista između dva razbojnika, okruženog deisisom: prikazima Marije i Ivana, s vojnicima i mnoštvom.
Snažne zrake svjetla probijaju tamno, olujno nebo, izolirajući Krista i ističući ljudsku dramu, što je odstupanje od tipičnih prikaza.

## Stanja grafičke ploče

Bakrena ploča ove grafike je opsežno prerađena u pet različitih stanja, pri čemu je Rembrandt dodavao, uklanjao i mijenjao figure (poput dodavanja vojnika u kasnijim stanjima) i koristio različite tinte, čineći svaki otisak prepoznatljivim.

Rembrandtova inovativna tskarska boja i specifična uporaba suhe igle, stvorili su bogate teksture, dajući otisku slikarsku kvalitetu, posebno kada je otisnut na upijajućem papiru poput pergamenta.

Ova grafika opravdano se smatra bitnom prekretnicom u povijesti grafičke umjetnosti.

Ona očituje Rembrandtovo majstorstvo prikazivanja svjetla, teksture i naracije, transformirajući prikazanu scenu u duboko emocionalni, ljudski i duhovni događaj.



Slika:Rembrandt Harmensz. van Rijn - Christ Crucified Between the Two Thieves ("The Three Crosses") - Google Art Project.jpg|Drugo stanje ploče 
Slika:Rembrandt - The Three Crosses - 3rd State (KBR).jpg|Treće stanje ploče
Slika:Christ Crucified between the Two Thieves (The Three Crosses).jpg|Četvrto stanje ploče
Slika:B078s5 Rembrandt.jpg|Peto stanje ploče



## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 13, 159-160
Poklonstvo pastira sa svjetiljkom

**Poklonstvo pastira sa svjetiljkom** je bakropis slavnog nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna nastao oko 1654. godine. 

Riječ je o malom, intimnom prikazu Isusovog eođenja, poznatom po majstorskoj upotrebi svjetla i sjene (chiaroscuro).

Za razliku od drugih, pretencioznijih prikaza Rođenja, ovo djelo odlikuje se tihom, dostojanstvanom i skromnom atmosferom, usredotočenom na jednostavno, skromno čudo poklonstva pastira, koje su uputili anđeli.

U ovom nokturnu, Rembrandt majstorski koristi svjetlo i sjenu kako bi privukao pogled gledatelja na središnje figure Marije i djeteta Isusa. 

Izvor svjetla je uljanica postavljena iznad njihovih glava, koja osvjetljava okolnu skupinu, aludirejući na svetopisamski redak koji Isusa opisuje kao *svjetlo svijeta*. 

Kompozicija je osmišljena kako bi vodila gledatelja u osobno, duhovno promišljanje događaja, vizualizirajući napredak od jednostavnog "gledanja" prizora do čina "vjere" i "klanjanja".

Linije bakropisa su izrazito skicozne i spontane, sa spontanim i otvorenim šrafurama, koje su Rembrandtu omogućile istraživanje tonskih varijacija i atmosferskih efekata, pomičući granice medija.

Rembrandt je stvorio nekoliko djela na temu Poklonstva pastira, uključujući uljenu sliku (oko 1646., koja se nalazi u Alte Pinakothek u Münchenu) i još jedan, razrađeniji bakropis poznat kao Poklonstvo pastira - nokturno. 

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 186
William John Macquorn Rankine

**Vilijam Džon Makorn Rankin**  (; Edinburgh, 5. jul 1820 — Glasgow, 24. decembar 1872) bio je škotski fizičar i inženjer. Smatra se jednim od najvažnijih znanstvenika u području termodinamike.

Rankineova temperaturna skala nazvana je u njegovu čast.

## Djela
**Manual of Applied Mechanics* (1858)
**Manual of the Steam Engine and Other Prime Movers* (1859)
**Manual of Civil Engineering* (1861)
**Shipbuilding, theoretical and practical* (1866)
**Manual of Machinery and Millwork* (1869)

## Literatura
*
* 

## Vanjske veze
* 
* 
* J. Macquorn Rankine
Zvjezdari (Rembrandt)

**Zvjezdari** je mala grafika velikog nizozemskoga majstora slikarstva i grafike Rembrandta van Rijna, nastala oko 1651.

Rembrandt van Rijn stvorio je dva različita umjetnička djela povezana s temom Betlehemska zvijezde: crtež (oko 1645.-1647.) i bakropis (oko 1651.). Potonji je također poznat kao *Zvijezdari - nokturno*.

Oba djela prikazuju suvremeni nizozemski običaj tijekom kršćanskog blagdana Bogojavljenja (6. siječnja), koji se u nekim krajevima katoličke i protestantske Europe - pa tako i u Hrvatskoj - očuvao sve do danas. 

Grupe djece i odraslih išle bi od vrata do vrata noću, pjevajući i noseći svjetiljku u obliku Betlehemske zvijezde, kako bi uprizorili putovanje mudraca koje spominje Matejevo Evanđelje, dobivajući za to od svojih domaćina sitne darove, slično kao i nekoliko mjeseci kasnije -za poklade.

Za razliku od Rembrandtova crteža koji ne bilježi noćni ugođaj tog običaja, grafika ga prikazuje intenzivno se usredotočujući na dramatičnu međuigru svjetla i tame (chiaroscuro). 

Na gotovo posve crnoj grafici, jedini izvor svjetlosti koji osvjetljuje mračnu uličnu scenu je svjetleći papirnati lampion u obliku sedmerokrake zvijezde koju nosi dijete, te koja osvjetljava okolne likove.

Drugo, posve sićušno svjetlo može se vidjeti u daljini, te vjerojatno potječe od druge skupine pjevača ili udaljenog lampiona iznad kanala.

Rembrandtovo majstorstvo "nokturna" tj. noćnih scena osobito je prisutno na ovom bakropisu, stvarajući intiman, statičan, dirljivo tih prikaz događaja.

## Vanjske poveznice

*Rembrandtivi "Zvjezdari" u Muzeju umjetnosti u Sant Louisu

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Poklonstvo pastira – nokturno

**Poklonstvo pastira - nokturno** je grafika u tehnici bakropisa i suhe igle, slavnog nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna, koja se datira prilično široko: od oko 1652. do oko 1657. godine.

Umjetničko djelo prikazuje biblijsku priču iz Evanđelja po Luki, po kojem su se anđeli ukazali pastirima koji su potom pošli do Betlehemske štalice kako bi ondje posjetili Mariju, Josipa i novorođenog Isusa. 

Pastiri simboliziraju puk, obične ljude kojima se Krist prvima objavio. Rembrandt se manje bavio strogom narativnom dramom, a više vizualizacijom unutarnjeg, duhovnog događaja, koristeći međuigru svjetla i tame kako bi uvukao gledatelja u scenu i izazvao kontemplaciju.

Za razliku od veličanstvenih, teatralnih prikaza Rođenja, Rembrandt se usredotočio na ponizni, realni, ljudski aspekt priče. Figure djeluju prirodno i spontano, naglašavajući svačenu zatečenost običnih ljudi, koji svjedoče nepretencioznom, tihom čudesnome zbivanju.

Ovaj neveliki grafički list je poznat po svojoj inovativnoj, dramatičnoj upotrebi kontrasta svjetla i sjene (chiaroscuro) za stvaranje intimne i tihe, noćne religiozne scene.

Primarni izvor svjetla je uljanica koja osvjetljava lica Svete Obitelji i krotkih pastira, pokraj je još jedna svjetiljka koju nose pastiri, a sva ostala pozadina brzo uranja u potpuni mrak. To doprinosi osjećaju tihog poštovanja i duhovne intime.

Rembrandt je mnogo radio na ovoj grafičkoj ploči, stvarajući brojna različita "stanja" (otisci načinjeni tijekom različitih faza rada na grafičkoj ploči, s dodavanjem ili oduzimanjem detalja). 

Ovo eksperimentiranje omogućilo mu je da pomiče granice medija grafike, postižući bogate, baršunaste teksture koje je prije bilo teško postići, utiruću zako put tehnici mezzotinte.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 178-179
Adam i Eva (Rembrandt)

**Adam i Eva** je Rembrandtov bakropis iz 1638. godine, poznat po odstupanju od tradicionalnih, idealiziranih prikaza ljudskog lika, usredotočujući se - umjesto toga - na sirovu realnost, psihološku tenziju i oštri realizam.

Za razliku od prethodnih umjetnika poput Albrechta Dürera, koji je Adama i Evu prikazao s idealiziranim, klasičnim, lijepim tijelima, Rembrandt ih je prikazao kao obične ljude, kako u licu, tako i u tijelu, sa svim nesavršenostima. 

Slično je, uostalom, postupio i prigodom urezivanja ženskih aktova u bakropise iz 1631., bilo da je riječ o stvarnim aktovima ili onima zaogrnutim u mitološke teme.  

Ovaj antiklasični pristup je bio novost za to vrijeme, ali se danas smatra tipičnim za njegov fokus na stvarnost i emocionalnu dubinu.

Danas se ova mala Rembrandtova grafika smatra jednim od psihološki najuspjelijih prikaza teme pada prvih ljudi u povijesti umjetnosti.

Bakropis prikazuje ključni trenutak iskušenja. 
Eva, s "nestašnim izrazom" lica se sprema zagristi zabranjeni plod, dok je Adam tjeskobno pokušava zadržati.

Sotona u obliku zmaja koji se podrugljivo smiješi, nalazi se na drvetu iznad njih, a njegova sjena zloslutno pada na Evu. 

Slona u pozadini neki tumače kao odmaknuti znak upozorenja na posljedice njihovih djela.

Figure su prikazane nasuprot svjetlu, tehnikom koja stvara dramatične kontraste svjetla i sjene (chiaroscuro), kako bi se stvorila evokativna atmosfera.

Gusto lišće i krajolik u pozadini bogati su detaljima, tipičnim za Rembrandtove pejzažne grafike tog razdoblja. 

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Mučeništvo svetog Stjepana (Rembrandt)

Rembrandtov bakropis Kamenovanje sv. Stjepana, nastao je 1635. godine.

Rembrandt je odabrao mučeništvo svetog Stjepana kao temu svoje prve slike, dovršene 1625. u dobi od 19 godina. 

Oko deset godina kasnije, ponovno prikazuje istu temu u ovom dramatičnom grafičkom prikazu kamenovanja. 

Prema Djelima apostolskim iz Biblije, Stjepan je bio Isusov učenik i đakon u ranoj kršćanskoj crkvi koji je bio zadužen za dijeljenje hrane i milostinje udovicama i potrebitim članovima zajednice.

Lažno je optužen za propovijedanje protiv Hrama (bogohuljenje) i osuđen na smrt. Smatran prvim mučenikom kršćanstva, Stjepan je ostao suosjećajan do kraja, moleći Boga da oprosti grijehe njegovim ubojicama.

Rembrandtov bakropis, Kamenovanje sv. Stjepana, nastao 1635. godine, prikazuje mučeništvo prvog kršćanskog mučenika dramatičnim chiaroscurom, usredotočujući se na trenutak kada sv. Stjepan zaziva Boga, dok se njegovi mučitelji pripremaju kamenovati ga.

Djelo pokazuje Rembrandtovo majstorstvo svjetla i sjene (chiaroscuro), emocionalne dubine i ljudske drame unutar biblijskog događaja.
Neka od lica likova možda predstavljaju portrete i sautoportrete.

Kompozicija je podijeljena snažnom dijagonalom, kontrastirajući jarko osvijetljenog, molećeg Stjepana sa sjenovitim figurama i tamnijim krajolikom, stvarajući intenzivnu dramu i emocionalnu tenziju.

Rembrandt se temi iz njegove prve slike (ulje na platnu, 1625.), vraća desetljeće kasnije u zrelijem, ekspresivnijem stilu, ističući još više fokus na ljudsko iskustvo.

Ovaj bakropis primjer je Rembrandtove sposobnosti da transformira biblijsku priču u duboko osobnu i intenzivnu ljudsku dramu, koristeći svjetlo i sjenu kako bi otkrio duhovne i emocionalne istine.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Žena koja sjedi poluodjevena pokraj peći

**Žena koja sjedi poluodjevena pokraj peći** je jedna od poznatijih grafika slavnog nizozemskog slikara i grafičara Rembrandta van Rijna, nastala 1658. godine.

Poznata je zbog intimnog prikaza ženskog tijela i majstorskog korištenja svjetla i sjene, a bila je i predmetom suvremene medicinske analize zbog varijacija u različitim stanjima grafičke ploče.

Djelo je često potpisano i datirano s "Rembrandt f. 1658" u gornjem lijevom kutu dimnjaka peći.

Grafika prikazuje ženu, moguće umjetnikovu dugogodišnju suputnicu Hendrickje Stoffels, u spavaćoj sobi ili u ateljeu, nagu do struka. 

Sjedi postrance na krevetu, koji se nalazi ispred metalne peći ukrašene medaljonom s prikazom Marije Magdalene.

Rembrandt je u svojem radu na prikazu koristio kombinaciju grafičkih tehnika, kako bi stvorio bogatu paletu tonova i tekstura. 
Majstorski je upotrijebio chiaroscuro kako bi prikazanom liku žene dao dubinu i emocionalnu toplinu. Svijetli obrisi njezine ruke, lica i kape su u kontrastu sa sjenama pozadinske niše.

Rembrandt je više puta prerađivao ovu bakrenu ploču, što je rezultiralo sa sedam različitih "stanja" (verzija) otiska.

U prvom stanju grafike, neki su istraživači identificirali deformitet u desnoj dojci žene koji sugerira rak dojke, što je doveo do teorija da bi grafika mogla predstavljati medicinski pregled.

U sljedećim stanjima, ovaj "patološki" izgled je modificiran, a dojka je dobila mekšu, normalnu konturu, vjerojatno iz komercijalnih razloga kako bi otisci bili prodavaniji. 

Druge promjene uključivale su redefiniranje niše u pozadini i, u kasnijim stanjima, uklanjanje bijele kape s glave, kako bi se promijenila ravnoteža svjetla u kompoziciji.

Ovo djelo smatra se jednom od Rembrandtovih najintimnijih i najdorađenijih studija ženskog akta, a dijelom serije od četiri studije akta, koje je izveo 1658. godine.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 69, 162-3, 202
Žena koja se kupa (Rembrandt)

**Žena koja se kupa sa šeširom pokraj sebe** je bakropis slavnog nizozemskog slikara i majstra grafike Rembrandta van Rijna iz 1658. godine.

Rembrandt se u mediju bakropisa više puta vraćao temi ženskoga akta. 

Ova djela poznata su po svom naturalizmu, što je u oštroj suprotnosti s idealiziranim aktovima koje je preferirala većina umjetnika njegovoga doba.

Ključni aspekt ovih djela je Rembrandtovo ignoriranje klasičnih ideala ljepote. Žensko tijelo prikazao je realistično, sa svim njegovim prirodnim nesavršenostima, što je svjesno prkosilo uvriježenom ukusu toga vremena.

Rembrandtovi gakropisi općenito, pa tako i oni s temom akta, bilježe privatne trenutke, gotovo kao da je gledatelj uvučen u scenu, kao tihi promatrač prikazanog događaja.

Rembrandt je često koristio kombinaciju bakropisa i suhe igle, kako bi postigao bogate tonske kontraste i atmosferske efekte.

Korištenje japanskog papira u nekim od tih grafičkih listova daje toplu, svjetlu kvalitetu tonovima kože.

Iako se smatra da je model prikazan u ovom bakropisu - kao i u nekom drugima - Hendrickje Stoffels, Rembrandtova dugogodišnja partnerica, djela nisu nužno zamišljena kao formalni portreti. Umjesto toga, funkcioniraju kao duboko ljudske i empatične studije svakodnevnoga života i suptilnih emocija.

Ovi bakropisi predstavljaju Rembrandtov zreli stil, u kojem je davao prednost emocionalnoj dubini i realizmu nad umjetničkim konvencijama. 

Njegov izravan, grub, nedekoretivan pristup ljudskom tijelu bio je neobičan za to vrijeme, te potvrđuje Rembrandta kao genija grafike i slikarstva.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 202
Prosjak koji sjedi na obali

Rembrandtov bakropis **Prosjak koji sjedi na obali** (oko 1630.) je djelo koje se često tumači kao autoportret.

Neki smatraju da je autor time htio upozoriti na naoko gotovo nasumično dodijeljene uloge u velikom teatru života, dok drugi misle kako je riječ o vrsti promišljanja o društvenom statusu i financijskoj ovisnosti umjetnika o svojim mecenama.

Grafika prikazuje muškarca u poderanoj odjeći s neurednom bradom, kako sjedi na goloj, kamenitoj obali i pruža ruku u izravnom obraćanju prema gledatelju. 

Dobar poznavatelj Rembrandtova opusa, glasoviti hrvatski slikar Alfred F. Krupa, o ovom djelu je naveo: *"Ovo je jedan vrhunski auto/portret za koji se čini (meni) da je imao jedini zadatak prikaza snažne emocije tj. reakcije na vanjski podražaj. Taj čovjek nešto vidi što ga zaprepašćuje i užasava ili čak da mu se gadi."*

Lice prosjaka nedvojbeno nosi Rembrandtove crte. Ovakvo  samprikazivanje, koje srećemo u još nekoliko njegovih grafika, odaje Rembrandtovu sposobnost empatije sa siromašnima i s društvenim izopćenicima, koji su često prikazivani u nizozemskoj umjetnosti 17. stoljeća, te su nerjetko bili satirizirani.

Oprečno tumačenje sugerira da je djelo duhovit, umjetnički odgovor na izazove mladog, borećeg umjetnika ovisnog o dobroj volji bogatih mecena. Prikazujući sebe kao prosjaka, Rembrandt komentira umjetnikovu ovisnost o tržištu i klijenteli za priznanje i preživljavanje.

Na Rembrandta su vjerojatno utjecale glasovite grafike s prikazima prosjaka Jacquesa Callota, a možda i one Lucasa van Leydena. Međutim, za razliku od ranijih umjetnika koji su često prikazivali prosjake u grotesknom ili humorističnom svjetlu, Rembrandt je svojim figurama udahnuo psihološki uvid i humanost, čak se poistovjećujući s njima.

Djelo je tipično i po korištenju suvremenog chiaroscura za konstruiranje slike, tehnici koju će Rembrandt dalje razvijati tijekom karijere, kako u grafici, tako i u slikarstvu.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Ležeći lav (Rembrandt)

**Ležeći lav koji gleda na lijevo** Rembrandtov je crtež danas izumrle lavlje podvrste: berberskoga lava, nastao oko 1650. 

Listovi s prikazom lavova možda su bili dio albuma navedenog u Rembrandtovom inventaru načinjenom 1656. povodom stečaja i dražbe 'beesten nae 't leven' ("životinje iz života").

Rembrandt je crtao mnoge životinje, ali posebno lavove.

Mogao je promatrati primjerke koje su iz Sjeverne Afrike donijeli mornari Nizozemske istočnoindijske kompanije. Ovi berberski lavovi držani su u zatočeništvu u kavezima izgrađenim nedaleko od Rembrandtove kuće. Zatim su prebačeni u razne menažerije po Europi, počevši od one princa Fredericka Henryja Orange-Nassaua blizu Haaga, gdje ih je Rembrandt možda imao priliku nacrtati.

Predmetne studije lavova iz života imale su za Rembrandta višestruku namjenu. Omogućile su mu da vježba svoju tehniku, ali mogle su biti korisne i kao predstudije za religiozne i alegorijske kompozicije, poput prikaza svetog Jeronima ili Daniela u lavljoj jami. 

Konačno, ovi crteži lavova izvedenih iz života poslužili su kao modeli Rembrandtovim učenicima, koji su vjerojatno bili uključeni u kreativni proces, kao što su bili i za crteže iz prirode. 

Kada je Bernard Picart 1729. objavio osamnaest grafika prema Rembrandtovim crtežima u svojoj 'Zbirci lavova', svi njegovi prototipovi smatrani su majstorovim originalima. Međutim, modeli za te grafike, zapravo su uglavnom bili crteži učenika. Praksa držanja Rembrandtovih crteža i crteža njegovih učenika u istoj mapi [što je bilo uobičajeno u Rembrandtovom studiju] dugo je dovodila do zbrke u vezi s pripisivanjem autorstva. 

Danas se samo šest studija lavova jednoglasno smatra Rembrandtovim djelima. Najranije su izvedene oko 1638.-1642. crnom kredom i sivom bojom. To su dva crteža u Britanskom muzeju i Leidenskoj zbirci. 

Nakon toga, Rembrandt je favorizirao upotrebu pera, smeđe tinte i smeđe boje za svoje studije lavova, kao što se vidi na listovima u Louvreu i Rotterdamu. 

Nekoliko setova crteža, koji prikazuju istog lava s malim izmjenama, bilo u položaju glave ili kutu gledanja, svjedoče o kolektivnoj praksi crtanja iz prirode u Rembrandtovom ateljeu.

## Vanjske poveznice
*Ležeći lav na stranicama Louvrea

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Školjka (Conus Marmoreus)

**Školjka**, **Rembrandtova školjka**, ili **Conus Marmoreus**, je mala grafika u tehnici suhe igle i bakropisa Rembrandta van Rijna iz 1650. godine. 

To je jedina Rembrandtova grafika na temu mrtve prirode.  Prikazuje mramoriranu konusnu školjku Conus marmoreus, koja je bila vrijedan i egzotičan predmet u Europi 17. stoljeća, obzirom da je bila uvezena iz daleke Indije (Indijskog oceana). 

Grafika je vrlo rijetka: iz ukupno tri stanja grafičke ploče, poznato je samo po par otisaka. Riječ je o grafičkoj studiji mramorirane konusne školjke (Conus marmoreus) u gotovo prirodnoj veličini.

Ove školjke bile su cijenjeni eksponati "zbirki kurioziteta" među bogatim kolekcionarima, uključujući i samog Rembrandta, koji ju je u grafici prikazao prema prirodi, tj. prema primjerku iz svoje kolekcije.

Rembrandt je koristio kombinaciju tehnika bakropisa i suhe igle, kako bi prikazao zamršenu teksturu, izgled i sjaj školjke. 

Majstorski je koristio međuigru svjetla i sjene (chiaroscuro) kako bi predmetu dao trodimenzionalan, gotovo monumentalan izgled. 

Grafika je sačuvana u tri različita stanja. Prvo stanje imalo je običnu pozadinu, dok je u drugo i treće stanje dodana tamnija, zasjenjena pozadina, kako bi se pojačao osjećaj prostora i svjetla.

Poznato je samo pet otisaka prvog stanja, jedanaest otisaka drugog stanja, a treće stanje je poznato iz tek jednog jedinog otiska, koji se čuva u Rijksmuseumu u Amsterdamu. 

Prvo stanje nalikuje nizu sličnih grafika školjki Wenceslausa Hollara iz oko 1645., koje prikazuju razne školjke na običnoj pozadini bez sjena. 

Smatra se da su Hollarove grafike inspirirale Rembrandta, a Rembrandtov otisak je pak inspirirao kasnije umjetnike da izrađuju vjerne kopije.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings adn Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Slon (Rembrandt)

**Slon** je crtež Rembrandta van Rijna iz oko 1637. godine, kojeg čuva Albertina u Beču. 

Crtež prikazuje ženku azijskog slona po imenu Hansken, koja je bila popularna atrakcija i jedini slon u Europi sredinom 17. stoljeća. 

Slonica Hansken dovedena je u Amsterdam sa Šri Lanke (tadašnjeg Ceylona) 1633. godine. 

Provela je dvadeset godina putujući Europom i izvodeći različite točke u cirkusima i na sajmovima.

Rembrandt je vidio Hansken tijekom njezina posjeta Amsterdamu u jesen 1637. godine te je tom prigodom napravio nekoliko skica u živo, tj. prema prirodi.

Za crtež iz Albertine, Rembrandt je uglavnom koristio duge, tanke linije za obrise, kao i kratke, isprekidane poteze za prikaz teksture sloničine debele i grube, naborane kože. 

Drugi srodni crteži nalaze se u Londonu i New Yorku.

Crtež je značajan, jer je jedan od rijetkih prikaza ove rijetke životinje iz 17. stoljeća koji su nastali izravnim promatranjem, a ne iz mašte ili prema drugim crtežima i grafikama. 

Rembrandt je umetnuo slona (vjerojatno također slonicu Hansken) u pozadinu svog poznatog bakropisa Adam i Eva (Rembrandt) iz 1638. godine, u kojem je životinja, po svoj prilici, simbolizirala čednost i milost.

## Literatura
Leonore van Sloten. Over Rembrandt en olifantsbillen ‘nae ’t leven’. Kroniek van het Rembrandthuis 2021, str. 30-41
Žena koja mokri

Za razliku od crteža i grafika koje prikazuju neobičnosti iz njegova okruženja (npr. Slon, Ležeći lav, Školjka), u grafici **Žena koja mokri**, Rembrandt je prikazao jednu posve suprotnu - vulgarno običnu scenu. 

Prikazivanje osoba koje mokre uobičajen je, ali ne i čest motiv u povijesti umjetnosti. 

Rembrandt je bio poznat po svom realizmu i sklonosti prikazivanju svakodnevnih, "ne-herojskih" prizora, za razliku od tadašnjih konvencija koje su često zahtijevale idealizirane klasične teme.

Kritičari su to ponekad osuđivali, a pjesnik Andries Pels je, primjerice, s gađenjem primijetio da Rembrandt "nije izabrao grčku Veneru za model, već pralju ili kopačicu treseta iz staje", što je primjedba koja u neku ruku i stoji ako uzmemo u onzir da je Rembrandt prikazao ženu vulgarnih i grubih, prostačkih crta lica, slično kao na svojim grafičkim listovima s temom prosjaka, nastalim u isto vrijeme.

## Literatura
Erik Hinterding, Peter Schatborn: Rembrandt - The Complete Etchings and Drawings, Taschen, Köln, 2019.
Portret Jacoba Tripa

Rembrandt je portret bogatog nizozemskog trgovca i proizvođača oružja iz Dordrechta Jacoba Tripa (1575. – 1661.), jednog od najbogatijih ljudi Nizozemske tog vremena, naslikao u Tripovoj osamdeset i petoj godini, posljednjoj godini njegova života.

Obzirom na to da je obitelj Trip živjela u Dordrechtu, pretpostavlja se da je Rembrandt tamo otputovao kako bi naslikao ovaj portret i njegov par: portret Jakobove supruge Margarethe de Geer. Ti portreti su kao par bili namijenjeni za izlaganje u njihovoj novoj palači, Trippenhuisu, u Amsterdamu.

Oba portreta su osmišljena da budu izloženi zajedno i danas su tako i izloženi u Nacionalnoj galeriji u Londonu.

Rembrandt je na Tripovu portretu koristio brze, samouvjerene poteze kistom, za razliku od portreta njegove supruge, koji je znatno detaljnije razrađen. 

Portret Jakoba Tripa odlikuje se upotrebom kjaroskura (jakih kontrasta svjetla i sjene) i paletom zagasitih, smeđih tonova, s naglaskom na licu i rukama, što stvara dramatičan i psihološki dubok izraz.

Trip je prikazan u opuštenoj kućnoj odjeći (ogrtač od vjerojatno uvezene japanske svile i noćna kapa), ali s elegantnim, uspravnim držanjem i štapom koji više liči na žezlo, nego na pomagalo za hodanje. 

Trip je prikazan kao svojevrsno utjelovljenje aristokratske elegancije, te staračke mudrosti i moći.

No kada se usporedi njegov portret kojeg je izradio slikar Nicolaes Maes, može se slobodno reći da vjerojatno Trip u stvarnosti nije bio ništa od toga.

Portret je istaknuti primjer Rembrandtovog majstorstva u kasnoj fazi karijere, jer je u njemu uspio uhvatiti ne samo fizički izgled, već i unutarnju snagu i karakter subjekta, premda se vjerojatno radi samo tipičnim i nućnim laskanjima naručitelju.

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Weber: Rembrandt - The Late Works, National Gallery, London, 2014., str. 28, 45, 105