open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Čečenska Republika Ičkerija

**Čečenska Republika Ičkerija** je bila faktički nezavisna država na severnom Kavkazu između 1991. i 1999. godine. Nastala je u vreme raspada Sovjetskog Saveza na jednom delu nekadašnje autonomne republike Čečeno-Ingušetije (dela Ruske SFSR), a vojno je poražena od strane ruske armije 1999. i uključena u Rusku federaciju kao Republika Čečenija. Nezavisnost Ičkerije nije bila međunarodno priznata. Priznali su je privremeno samo Gruzija i avganistanski talibani.

## Ime
„Ičkerija“ je istorijsko turkijsko ime za centralni deo Čečenije. Prema legendi, sva „čista“ čečenska plemena imaju tamo svoje korene. Kad su čečenski separatisti proglasili nezavisnost Čečenije od Rusije, koristili su ime „Čečenska Republika Ičkerija“ (ČRI) za nezavisnu Čečeniju. U mnogim stranim izvorima se, međutim, nezavisna Ičkerija pominje kao Čečenija.

## Historija
Godine 1991., dok se raspadao SSSR, čečenski lider Džohar Dudajev je proglasio nezavisnost Čečenije (Ičkerije). Ruski predsednik Boris Jeljcin je odbijao da prizna čečensku nezavisnost, kao i druge države sveta. Država Ičkerija je od tada faktički bila nezavisna, do Prvog čečenskog rata 1994. godine, kada Čečenija biva zauzeta od strane ruske vojske (do 1996.), a Dudajev ubijen. Od 1996. godine (kada se ruska vojska povlači), pa do 1999. godine Čečeni i dalje uživaju tehničku nezavisnost, sve do napada čečenskih snaga pod vođstvom Šamila Basajeva na susednu rusku republiku Dagestan. Tada Rusija odgovara vojnom silom i započinje Drugi čečenski rat, čime uspostavlja kontrolu nad teritorijom Čečenije. Čečenski predsednik Aslan Mashadov i njegovi separatisti beže u planine i započinju gerilski rat koji traje do danas.

## Povezano
* Spisak nepriznatih država
* Prvi čečenski rat
* Drugi čečenski rat
Čečeno-Ingušetija

**Čečeno-Ingušetija** je bila autonomna oblast i autonomna sovjetska socijalistička republika u sastavu Ruske SFSR između 1934. i 1991. godine.

## Historija
Čečeno-Ingušetija je formirana od dve bivše autonomne oblasti, čečenske i inguške. Prvobitno je imala status autonomne oblasti, koji je 1936. godine uzdignut u status republike. Između 1942. i 1943. region su okupirale vojne snage Nacističke Nemačke, a nakon isterivanja nacista, 1944. godine, Staljin naređuje ukidanje Čečeno-Ingušetije i deportaciju njenog stanovništva. Republiku je obnovio Nikita Hruščov 1957. godine, a čečensko-inguškom stanovništvu je dozvoljeno da se vrati. U vreme raspada Sovjetskog Saveza, 1991-1992. godine, republika je podeljena na faktički nezavisnu Ičkeriju (danas Čečenija u sastavu Rusije) i Ingušetiju.

## Demografija
Prema popisu iz 1989. godine, u republici su živeli:
* Čečeni (57,8%)
* Rusi (23,1%)
* Inguši (12,9%)
Napad balističkim projektilima na Grozni 1999.

**Napad balističkim projektilima na Grozni 1999. godine** je predstavljao val balističkih projektila zemlja-zemlja koje su  21. oktobra 1999. godine, tokom Drugog čečenskog rata izvele ruske oružane snage na Grozni, prijestolnicu samoproglašene separatističke Čečenske Republike Ičkerije. Napad se zbio popodne i tada je ispaljeno do deset projektila koji su pali na različite dijelove grada, ali i tada dupkom ispunjenu gradsku tržnicu, uslijed čega je došlo do ogromnog broja žrtava među civilnim stanovništvom. Osim nje su pogođeni i gradska džamija i jedino rodilište koje je radilo u gradu. Najmanje 137 civila je poginulo, a između 260 i 400 osoba je ranjeno. Među mrtvima je bilo i 13 majki i 15 beba u bolnici, te 41 osoba koje se okupilo na molitvi. Jedna žena je izgubila nogu i ruku kada ju je pogodio šrapnel u autobusu. Među žrtvama je bilo i pripadnika ruske manjine u Čečeniji. Masovno stradanje civilnog stanovništva je izazvalo negativne reakcije u svjetskoj javnosti, kao i kod vodećih funkcionara EU i američke vlade koji su od ruske vlade tražile da prekinu zračnu kampanju, odnosno rat protiv Čečenije. Prilikom stizanja vijesti o ovom napadu, ruska vlasti su kontradiktorno reagirale: isprva su izjavila da su "čečenski borci sami uzrokovali eksploziju na tržnici" a zatim su potvrdili da su oni napali pijacu, ali da se tamo "prodavalo oružje i eksplozivi, te da su isti uništeni u specijalnoj operaciji". Ruski premijer Vladimir Putin je kasnije izričito opovrgao bilo kakvo učešće ruskih redovnih snaga u napadu. Organizacije za ljudska prava na temelju televizijskih snimaka ruska objašnjenja drže malo vjerojatnim, te se smatra kako je, ukoliko su ruske snage uistinu izvele napad, riječ o ratnom zločinu.

## Povezano
*Masakr u Katir-Jurtu
*Masakr u Katir-Jurtu
*Bombardiranje Elistanža

## Izvori

## Reference
*
*
*
Društvo za ugrožene narode

**Društvo za ugrožene narode** (njemački *Gesellschaft für bedrohte Völker* ili **GfbV**) je međunarodna Nevladina organizacija koja se zalaže za ljudska prava po svijetu, ponajviše za prava manjina, prava na jezik i prava na slobodu religije. Sjedište joj je u njemačkom gradu Göttingenu, a glavni tajnik joj je trenutno Tilman Zülch.

## Vanjske veze

*Službene stranice
Louis Blanc

**Louis Jean Joseph Charles Blanc** (Madrid, 29. listopada 1811. – Cannes, 6. prosinca 1882.) je bio francuski političar, novinar i povjesničar, jedan od glavnih sudionika Revolucije 1848. godine. Po uvjerenju socijalist, Blanc se zalagao za "pravo na rad" i organiziranje ljudi kako bi se pomoglo nezaposlenima i siromašnima.

Nakon Revolucije 1848., Blanc je postao član Privremene vlade i počeo zagovarati radnička prava i osnivanje nacionalnih tvornica koje bi inicijalno bile financirane od strane države, ali bi eventualno prešle u ruke samih radnika. Njegovo advociranje je ultimativno propalo, a on sam je, našavši se između radikalnih zahtjeva radnika i Nacionalne garde, bio prisiljen otiću u egzil. Otišao je u Britaniju, gdje se posvetio pisanju, a u Francusku se vratio nakon završetka Fracusko-pruskog rata i bio zastupnik u Narodnoj skupštini. Iako osobno nije podržao Parišku komunu, uspješno se založio za dodjeljivanje amnestije komunarima.

Posljednje godine života obilježene su mu bolešću i smrću supruge. Louis Blanc je umro u Cannesu, 6. prosinca 1882. godine. Pokopan je na pariškom groblju *[[Père Lachaise]]* uz državne počasti. Iako Blanc nije uspio organizirati tvornice za radnike za svoje političke karijere, njegove su ideje imale značajan utjecaj na razvoj socijalizma u Francuskoj.
Rusko bombardiranje Čečenije 1999.

**Rusko bombardiranje Čečenije 1999. godine** je bila kampanja zračnog bombardiranja koje je u ljeto i jesen 1999. godine izvelo Rusko ratno zrakoplovstvo protiv ciljeva u tada de facto nezavisnoj Čečenskoj Republici Ičkeriji te predstavljalo uvod, odnosno prvu fazu Drugog čečenskog rata. Kampanja je, prema ruskom priznanju, službeno započela 26. augusta 1999. godine, a kao povod je poslužila invazija ruske republike Dagestan koje su nekoliko tjedana prije izvršili čečenski islamistički militanti na čelu sa Šamilom Basajevom iz baza u Čečeniji. Tom je akcijom prekršen Hasavjurtski sporazum iz 1996. godine, kojim je bio okončan Prvi čečenski rat. Službeno rusko opravdanje bombardiranja je bilo nastojanje da se obeshrabre i spriječe slične akcije militanata u budućnosti, iako je tadašnji čečenski predsjednik Aslan Mashadov obećao kako će službena čečenska vlast zavesti red i mir. U stvarnosti ciljevi ruskog bombardiranja nisu imali previše veze sa militantima, odnosno predstavljali su strateške mete kao što su mostovi, ceste, aerodrom Grozni (koji je pogođen 23. septembra 1999. godine), a potom objekti čečenske infrastrukture kao što jsu čečenska mreža mobilne telefonije i televizijska stanica u Groznom. Ruski napadi, u kojima su se osim aviona i projektila koristili i nadzvučni balistički projektili, su osim ogromnih materijalnih šteta izazvali i velike žrtve među civilnim stanovništvom, te izazvale novi masovni val izbjeglica u Ingušetiju i susjedne dijelove Rusije. Usprkos toga, tokom prvih tjedana kampanje je u najvećem dijelu zapadne i dijelu ruske javnosti vladalo shvaćanje kako je bombardiranje ništa drugo do svojevrsna kaznena ekspedicija iza koje neće slijedili kopnena invazija Čečenije, čemu je doprinijelo nastojanje generala Anatolija Kornjukova da bombardiranje usporedi s nedavnim NATO-vim bombardiranjem SRJ koje je svoje ciljeve postiglo isključivo demonstracijom zračne moći. Do invazije je, pak, došlo tek kada je 1. oktobra ruski premijer Putin proglasio Mashadovljevu vlast nelegitimnom i objavio kako namjerava uspostaviti rusku federalnu vlast sjeverno od rijeke Terek; otada je zračna kampanja vođena u koordinaciji sa ofanzivom kopnenih snaga.

## Povezano
*Napad balističkim projektilima na Grozni 1999.
Alexis de Tocqueville

**Alexis-Charles-Henri Clérel de Tocqueville** (Pariz, 29. srpnja 1805. – Cannes, 16. travnja 1859.) je bio francuski politički filozof i povjesničar, jedan od najutjecajnijih političkih mislioca svoga doba. Tocqueville je danas najpoznatiji po svojim klasičnim djelima *[[De la démocratie en Amérique]]* i *[[L'Ancien Régime et la Révolution]]* u kojima analizira poboljšani životni standard i društvene uvjete pojedinaca kao i njihov odnos s državom i tržištem u Zapadnim zemljama. Djelo *De la démocratie en Amérique* izdano je nakon Tocquevilleovog posjeta Sjedinjenim Državama te se danas smatra jednim od prvih tekstova iz oblasti sociologije i politologije.

Tocqueville je bio i aktivan sudionik politike o kojoj je pisao, prvo pod režimom Julske Monarhije, a onda i Druge Republike, koju je izrodila Februarska revolucija 1848. godine. Iz političkog života povukao se nakon puča Napoleona III 1851. godine te je počao rad na svom djelu *L'Ancien Régime et la Révolution*. Umro je u Cannesu 16. travnja 1859. godine od posljedica tuberkuloze.

U svojim djelima, Tocqueville je tvrdio kako je Francuska revolucija važna za nastavak modernizacije i centralizacije francuske države započete još za Louisa XIV. Neuspjeh revolucije bio je posljedica neiskustva zastupnika koji nisu mogli apstrahirati ideale prosvjetiteljstva i primijeniti ih na državu. Tocqueville je u suštini bio klasični liberal koji se zalagao za parlamentarnu vladu, ali je bio skeptičan prema ekstremima demokracije.
Louis Eugène Cavaignac

**Louis Eugène Cavaignac** (Pariz, 15. listopada 1802. – Flée, 28. listopada 1857.) je bio francuski vojni general i političar, jedna od najprominentnijih ličnosti Revolucije 1848. godine. 

Rođen je u Parizu kao drugi sin političara Jean-Baptistea Cavaignaca, koji je imao značajnu ulogu tokom Revolucije 1789. godine. Uvjereni republikanac, Jean-Baptiste Cavaignac je svoje političke ideale prenio na svoga sina. Louis Eugène Cavaignac je upisao vojnu školu te je isprva radio kao inženjer, a 1828. je imenovan satnikom. Po izbijanju Julske revolucije, protjeran je iz aktivne službe zbog zagovaranja republikanizma, no već se 1832. godine vratio uz pomoć svog ujaka, Jacques-Marieja Cavaignaca, koji je bio dužnosnik u Julskoj Monarhiji. Ipak, za kaznu je poslan u Alžir. Vojni uspjesi u Alžiru omogućili su mu brzo uspinjanje u vojnoj hijerarhiji i donijeli mu potrebnu distinkciju. 

Kada je 1848. godine izbila revolucija, Cavaignac je izabran u skupštinu, a Privremena vlada mu je ponudila mjesto ministra rata, koje je i prihvatio. Cavaignac se tako našao u samom vodstvu novoproglašene, ali još uvijek nestabilne Druge Republike. Kada su u lipnju izbili protesti, Cavaignac je predvodio Nacionalnu gardu koja se krvavo obračunala s radnicima koji su prosvjedovali protiv konzervativne državne politike. Cavaignacov dobro organiziran i krvav obračun s prosvjednicima ostat će zapamćen kao jedan od najtragičnijih događaja u francuskoj povijesti, a sam Cavaignac će zbog svoje uloge dobiti nadimak **"Lipanjski koljač"**. 

Ipak, njegova uspješna obrana države imala je pozitivan odjek među vlastodršcima, koji su jednoglasno odlučili kako je general časno služio svoju zemlju, tako da je Cavaignac 28. lipnja 1848. godine imenovan državim poglavarom i predsjednikom Vijeća ministara. Cavaignac je tako, iako se nakon gušenja ustanka odrekao diktatorskih ovlasti koje su mu dodijeljene, *de facto* postao šef države. Nekoliko mjeseci kasnije, točnije 10. prosinca, organizirani su predsjednički izbori (prvi u francuskoj povijesti) na kojima je favorizirani Cavaignac trebao konsolidirati svoju vlast. Ipak, doživio je uvjerljiv poraz od Louisa Bonapartea, koji je uživao veliku potporu u ruralnim dijelovima zemlje (što je njemu išlo u korist jer je ustav iz 1848. dao pravo glasa svim punoljetnim muškarcima, bez imovinskog cenzusa). 

Cavaignac se povukao u opoziciju, a 1851. godine, nakon državnog udara, uhapšen je zajedno s ostalim članovima opozicije. Ipak, ubrzo je pušten. Kako je u dva navrata odbio prisegnuti vjernost novom caru, zastupničko mjesto koje je osvojio na izborima mu je uskraćeno. Godine 1857. se povlači iz politike i odlazi sa suprugom u Flée, gdje iznenada umire 28. listopada 1857. godine.
Idomenej

**Idomenej** () bio je, u grčkoj mitologiji, sin Deukalionov, unuk Minoja i Pasifaje te stoga potomak Zevsov i Helijev. Bio je kralj celog Krita i gospodar tamošnjih stotinu gradova. Ponekad se naziva Likćaninom ili Knošaninom, po kritskim gradovima Liktu i Knososu.

## Mitologija

Idomenej, koga je odlikovala izuzetna lepota, bio je jedan od Heleninih prosaca. Idomenej je, zajedno s Merionom, sinom svog polubrata Molota, u 80 brodova predvodio Krićane u trojanskom ratu, u kojem se istakao kao jedan od najhrabrijih junaka. Uneo je pometnju u neprijateljske redove, borio se s Dejfobom i Enejom, bio je jedan od devetorice vojskovođa koji su se dobrovoljno javili za dvoboj s Hektorom, a naročito se istakao u borbi kod ahejskih lađa, u kojoj je usmrtio nekoliko Trojanaca. U borbi oko Patroklovog tela hteo je da se bori s Hektorom, ali se morao povući. Prema Filostratu, dok su se grčki junaci okupljali u Aulidi, kritski su poslanici došli Agamemnonu i obavestili ga da će mu se Idomenej pridružiti sa stotinu kritskih brodova, ako Agamemnon s njim podeli funkciju vrhovnog zapovednika.

Nakon zauzeća Troje Idomenej se srećno vratio kući, premda kasnije predanje kaže da ga je na povratku zahvatila oluja i da se tom prilikom Idomenej zavetovao da će žrtvovati Posejdonu ono što prvo sretne pri iskrcavanju, ako mu bog omogući siguran povratak u domovinu. Prva osoba koju je pri iskrcavanju sreo bio je njegov sin. Neki kažu da je Idomenej ispunio svoj zavet i žrtvovao sina, a drugi da ga je ipak poštedeo. Svi izvori slažu se u tome da se Idomenej nije dugo zadržao na Kritu, već da ga je morao napustiti, bilo zato što je žrtvovao sina, bilo zato što je Posejdon, zbog neispunjenog zaveta, poslao na ostrvo strašnu kugu. Idomenej je otišao u Italiju, iskrcao se na Salentinskom rtu, u Kalabriji, gde je podigao hram boginji Ateni i osnovao više gradova. Neki kažu da je potom iz Italije otišao u Kolofon, na obali Male Azije, da je živeo u blizini hrama Apolona Karskog i naposletku bio pokopan na planini Kerkafu.

Njegov kip u Olimpiji, rad vajara Onate, stajao je među kipovima junaka koji su se javili da se s Hektorom bore u dvoboju, a na Idomenejevom štitu nalazila se predstava petla. Njegov je grob pokazivan u Knososu, gde su on i Merion bili poštovani kao heroji.

## Prijamov sin
Pseudo-Apolodor spominje i jednog drugog Idomeneja, sina Prijamovog.

## Reference

## Literatura
*
*
Idomenej iz Lampsaka

**Idomenej iz Lampsaka** (, oko 325–oko 270. pne.) bio je blizak prijatelj i učenik starogrčkog filozofa Epikura.

## Život
O njegovom životu ne zna se gotovo ništa, osim toga da se oženio Batisom iz Lampsaka, sestrom Metrodora, te da je negde između 306. i 301. pne. bio rado viđen na dvoru u Lampsaku. Idomenej je napisao veći broj dela na filozofske i historijske teme i, premda njegova istoriografska dela nisu bila posebno cenjena, ipak su morala imati određenu vrednost, budući da su se, izgleda, uglavnom bavila životima vodećih ličnosti u grčkoj istoriji.

## Delo
U izvorima se spominju ovi naslovi Idomenejevih dela:
**Historija [[Samotraka|Samotrake]]* (Ἱστορία τῶν κατὰ Σαμοθρᾴκην). Ovo je verovatno delo na koje se odnosi jedna sholija uz Apolonija Rođanina, gde, u tom slučaju, umesto Τρωικά treba čitati Σαμοθρᾳκικά.
**O Sokratovim sledbenicima* (Περὶ τῶν Σωκρατικῶν), od koga je sačuvano nekoliko fragmenata.

Nije poznat naslov Idomenejevog dela koje se bavilo Pizistratidima, Temistoklom, Aristidom, Periklom, Demostenom, Eshinom, Hiperidom i Fokionom. Moguće je da su sve te osobe bile spomenute u jednom istom Idomenejevom delu, kome su kasniji pisci nadenuli različite provizorne naslove, pa su neki od predloženih naslova, na primer, *O slavnim ljudima* (Περὶ ἐνδόξων ἀνδρῶν) i *O [[Atina (polis)|atinskim]] vođama* (Περὶ τῶν Aθηνησι δημαγωγῶν).

## Reference

## Literatura
*
Kirena (mitologija)

**Kirena** ili **Cirena** () bila je, u grčkoj mitologiji, nimfa iz Tesalije, kći prvog lapitskog kralja Hipseja ili, prema drugima, kći rečnog boga Peneja.

## Mitologija
Prema Pindaru, Kirena nije volela kućne poslove i svoje je vreme provodila na planini Pelionu, gde je čuvala očeva stada od divljih životinja. Jednog dana, dok se golim rukama borila s lavom, Apolon je ugledao lepu nimfu i odmah se zaljubio u nju. Pitao je Hirona za njeno poreklo, a ovaj mu je prorekao da će u zlatnim kočijama odvesti Kirenu u Libiju, gde će im Afrodita pripremiti postelju, a potom će Kirena roditi Apolonu sina Aristeja, koga će Hermes dati Geji da ga hrani hranom bogova i tako ga učiniti besmrtnim. 

Drugi su govorili da je Apolon ugledao Kirenu dok je napasala očeva stada kraj reke Peneja i da je njenog i Apolonovog sina odgojio kentaur Hiron.

U kasnijem predanju pričalo se da je Kirena po dolasku u Libiju savladala lava koji je pustošio zemlju i da joj je zato kralj Euripil predao deo svog kraljevstva. Potom je osnovala grad, koji je po njoj nazvan Kirenom.

Posle se pripovedalo da je Apolon vodio s Kirenom ljubav u obličju vuka i da ona nikad nije bila u Libiji, nego da je živela u kristalnoj palati ispod reke Peneja.

Pričalo se i da je Apolonu ili argivskom kralju Abantu rodila Idmona, proroka koji će se priključiti pohodu Argonauta

## Reference

## Literatura
*
*
Druga Francuska Republika

**Druga Francuska Republika** je bio period francuske historije od rušenja Julske Monarhije u Revoluciji 1848. pa dve do puča Louisa Bonapartea u prosincu 1851., godinu dana nakon kojega je Druga Republika službeno ukinuta. 

Druga Republika bila je posljedica višegodišnjeg nezadovoljstva koje se nakupljalo za vladavine Louisa-Philippea I. Kada je konačno došlo do revolucije, narod je svrgnuo monarhiju i utemeljio novu republiku baziranu na demokratskim načelima. Ipak, ni nove republikanske vlasti nisu promijenile tijek državne politike tako da je Druga Republika ubrzo postala bojište između "socijalne i demokratske Republike" i "liberalne Republike". Konflikt će kulminirati ustankom znanim kao Dani lipnja, a u kojem se Louis-Eugène Cavaignac krvavo obračunao s pobunjenim radnicima. Uslijedio je kratki period stabilnosti, došlo je do donošenja novog, izrazito demokratskog ustava, a u prosincu su organizirani predsjednički izbori. Favoriziranog Cavaignaca pobijedio je Louis-Napoléon Bonaparte koji je tako postao prvi predsjednik u povijesti Francuske. 

Louis Bonaparte je bio monarhist, a imao je i podršku u Narodnoj skupštini, kojom su također dominirali monarhisti. Nova vlast se pokazala izrazito konzervativnom te je donijela cijeli niz mjera kojima ograničila glasačko pravo i slobodu medija, a Crkva je ponovo ostvarila dominantan utjecaj na javno obrazovanje. Predsjednik je ubrzo shvatio kako su njegovi planovi ograničeni radom Narodne skupštine tako da je 2. prosinca 1851. godine organizirao puč i tako *de facto* srušio republiku. U siječnju 1852. donesen je restriktivni ustav, a raniji plebiscit je dodatno konsolidirao Bonaparteovu vlast. Tokom sljedećih godinu dana, Louis Bonaparte je radio na formiranju carstva, što se konačno dogodilo 2. prosinca 1852. godine, točno godinu dana nakon državnog udara. Drugu Republiku zamijenilo je Drugo Carstvo.
Dani lipnja

**Dani lipnja** (francuski: *les journées de Juin*) je naziv za ustanak kojega su organizirali francuski radnici od 23. do 26. lipnja 1848. godine, u sklopu Revolucije 1848. godine. Ustanak je bio reakcija na zatvaranje Nacionalnih tvornica koje je Druga Republika osnovala kako bi pomogla nezaposlenim građanima. Ipak, država je radnicima nudila samo slabo plaćene poslove i plaću koja nije bila dovoljna niti za preživljavanje. Kako bi se obračunala s ustanicima, pozvana je Nacionalna garda, koju je predvodio Louis Eugène Cavaignac. Ipak, gušenje ustanka pretvorilo se u nezapamćeno krvoproliće u kojem je ubijeno ili ranjeno više od 10,000 osoba, dok je oko 4,000 ustanika deportirano u Alžir. Gušenje ustanka označilo je kraj svih nadanja o formiranju "socijalne i demokratske Republike" i konačnu pobjedu liberala nad radikalnim republikancima.
Terminus post quem

***Terminus post quem*** (latinski za "granica nakon koje") i ***terminus ante quem*** ("granica pre koje") jesu izrazi kojim se označuju poznate vremenske granice za datiranje nekog događaja. *Terminus post quem* označava najraniji, a *terminus ante quem* najkasniji mogući trenutak u kojem se određeni događaj mogao desiti, prosuđujući na temelju trenutno postojećih informacija. Moguće je da su za neki događaj određeni i *terminus post quem* i *terminus ante quem*, odnosno ceo vremenski raspon u kojem se on mogao dogoditi, ali za mnoge događaje utvrđena je samo jedna od te dve vremenske granice.

Slično tome, ***terminus ad quem*** ("granica do koje") izraz je kojim se označava najkasnija moguća vremenska granica neke pojave u dužem trajanju (kao što je period, era itd.), dok ***terminus a quo*** ("granica od koje") označava najraniju takvu vremensku granicu. I *terminus post quem* i *terminus ante quem* relativne su metode datiranja, tj. služe za vremensko određivanje jednog događaja u odnosu na neki drugi događaj ili pojavu, i ne mogu pružiti apsolutni datum tog događaja.

Na primer, ako se uzme da neki arheološki pogrebni nalaz sadrži novčiće iz 1588. i 1595. godine te druge koji se mogu samo okvirno datirati u razdoblje od 1590. i 1620. godine, to znači da je *terminus post quem* za sam ukop najkasniji pouzdano utvrđeni datum, odnosno, u ovom slučaju, 1595. godina. Pouzdano datiranje novijeg novčića u neki kasniji period značilo bi i da se *terminus post quem* mora pomaknuti.

Arheološki primer za *terminus ante quem* bili bi nalazi iz perioda pre ili ispod nekog događaja čije je historijsko vreme već utvrđeno, npr. temelji građevine koja je delimično uništena da bi se izgradili bedemi za koje se zna da su podignuti 650. godine. Građevina je, dakle, mogla biti porušena 650. ili 649. godine ili u neko ranije vreme; sve što se na temelju dostupnih podataka može reći jeste to da je ona uništena pre podizanja bedema 650. godine.

Drugi primeri događaja koji mogu poslužiti kao *terminus* jesu utvrđeni datumi smrti ili putovanja relevantnih osoba, određeni heraldički elementi, aluzije na vladajuće monarhe ili visoke dužnosnike, kao i referiranje na neke druge događaje čiji su vremenski okviri pouzdano utvrđeni.

Izraz *terminus ante quem non* ("granica pre koje nije") označava da se određeni događaj nije nužno desio. "Događaj D desio se nakon vremena V" podrazumeva da se događaj D desio, dok "događaj D nije se desio pre vremena V" ostavlja otvorenom mogućnost da se događaj D uopšte nije ni desio.

## Povezano
*Hronologija
Pontijska močvara

**Pontijska močvara** (talijanski: *Agro Pontino* ili samo *Pontina*, latinski: *Pomptinus Ager*) je nekadašnja močvara 
u Laciju.

## Geografija
Pontijska močvara se prostirala na površini od oko 800 km², 45 km jugoistočno od Rima, duž obala Tirenskog mora, sve do zaljeva kod Terracine. Danas je aluvijalna ravnica omeđena na jugu i zapadu Tirenskim morem, na istoku prvim obroncima Apenina (planinski masivi Lepini i Ausoni), te sa sjevera srednjim tokom rijeke Asture i prvim obroncima masiva Colli Albani.

## Historija

Tit Livije je tu močvaru zvao *Pomptinus Age*, a Plinije Stariji u množini *Pomptinae Paludes*. Još za rimskih vremena po sredini močvare je 312. pne. izgrađena Via Appia. Ranije, putnici su morali koristiti Via Latinu koja je išla uz bokove Apenina, tako da se do grada Terracine nije moglo doći zbog močvare.

## Hidrotehnika
Nekadašnja močvara danas je ravnica na kojoj se danas prostiru oranice s kanalima za navodnjavanje, odvojena od mora pješčanim nasipima. Isušivanje močvare počelo je za renesanse, ali je temeljita melioracija izvršena je tek 1930. isušivanjem bara, izgradnjom cesta i naselja za kolone (Latina, Sabaudia, Pontinia, Aprilia i Pomezia).

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Pontina, Pianura'' na portalu Treccani
Solidarnost (sindikat)

**Solidarnost** (poljski *Solidarność*; puno ime *Niezależny Samorządny Związek Zawodowy "Solidarność"*) ime je poznatog sindikata na čelu kojeg je bio Lech Wałęsa.

Zaslužan za oslobođenje od komunističke vladavine u Poljskoj prije pada Berlinskog zida 1989. godine.

Od početka su radnički pokret podupirali disidentski intelektualci (uključujući Tadeusza Mazowieckog, Jaceka Kurońa, Adama Michnika, Józefa Tischnera) i velik dio Katoličke Crkve. *Solidarnost* se je tada pretvorila u popularni pokret protiv vladajućeg režima.

## Povezano
*antikomunizam
*politički katolicizam
Edgar Lobel

**Edgar Lobel** (24. decembar 1888, Iaşi, Rumunija – 7. jul 1982, Oxford, Engleska) bio je britanski klasični filolog i papirolog rumunskog porekla. Najpoznatiji je po svom višedecenijskom radu na objavljivanju književnih tekstova pronađenih među papirusima iz Oksirinha, kao i po izdanjiima Sapfe i Alkeja, u saradnji s Denysom Pageom. Njegov doprinos na polju papirologije i grčkih studija vrlo je značajan i svestran, a Eric Gardner Turner smatrao je da se Lobelu "treba odati priznanje kao naučniku koji stoji u istoj ravni s Porsonom i Bentleyem, velikom geniju engleske filologije".

## Život i obrazovanje
Lobel se rodio u rumunskom gradu Iaşiju 24. decembra 1888. Kao dečak preselio se u Higher Broughton sa svojim roditejima Amelijom i Arthurom Lobel, brodovlasnikom. Obrazovanje je sticao u školi u Kersalu, a zatim je pohađao gimnaziju u Manchesteru i potom osvojio stipendiju za Balliol College, Oxford 1906. godine Siromaštvo je njegovog oca nateralo da emigrira u Sjedinjene Države, no Lebel je 1907. započeo svoj studij na Oxfordskom univerzitetu, gde je studirao pod mentorstvom nekoliko uvaženih klasičara, među kojima su bili Cyril Bailey, poznat po proučavanju Lukrecija, kao i A.W. Pickard-Cambridge. Lobel je diplomirao klasičnu filologiju, antičku filozofiju i istoriju, a tokom studija osvojio je Gaisfordovu nagradu za poeziju na grčkom, kao i nekoliko drugih univerzitetskih priznanja. Nakon što je godinu dana radio kao asistent, Lobel je nastavio svoje studije na Oxfordu, gde se upoznao s Gilbertom Murrayom. No možda je još važnije bilo prijateljstvo koje je u to vreme sklopio s papirologom Arthurom Surridgeom Huntom, koji je Lobela uveo u polje papirologije i podstakao ga da ode u Berlin i 1913. i 1914. studira papirologiju pod mentofrstvom Wilhelma Schubarta.

## Akademska karijera

Njegovo izdanje Sapfe i Alkeja, *Poetarum Lesbiorum Fragmenta* (= *Fragmenti lezbljanskih pesnika*, uredio s Denysom Pageom) objavljeno je 1955, a iste godine Lobel je odbio ponuđenu titulu viteza.

## Publikacije
### Oksirinhijski papirusi
### Kritička izdanja
* *: The Fragments of the Lyrical Poems of Sappho* (Oxford, 1925)
* *: The Fragments of the Lyrical Poems of Alcaeus* (Oxford, 1927)
* (sa D. Pageom) *Poetarum Lesbiorum fragmenta* (Oxford, 1955)

### Drugo
* *Greek Manuscripts of Aristotle's Poetics* (London, 1933)

## Reference

## Literatura
* .
* .
* .
* 
* .
* .

## Vanjske veze
* Edgar Lobel na internetskoj stranici Projekta oksirinhijskih papirusa.
Ustav Francuske (1848)

**Ustav Francuske iz 1848.** godine bio je deseti ustav u francuskoj povijesti, usvojen 4. studenog 1848. godine. Ustav je donesen u jeku Revolucije 1848., nekoliko mjeseci nakon smirivanja krvavog ustanka znanog kao Dani juna, a konsolidirala je popolitičku strukturu Druge Republike.

Ustav je donijela konstituanta koja je 23. travnja izabrana na općim izborima, prvim na kojima su svi punoljetni muškarci imali pravo glasa. Izabrano je ukupno 16 delegata, među kojima je bio i mislioc Alexis de Tocqueville. Rasprava oko strukture novog ustava bila je dugotrajna i iscrpljujuća, a prvi nacrt predstavljen je 19. lipnja i uz već zagarantirane slobode govora, tiska i vjeroispovijesti te prava na okupljanje, sadržavao je i tada kontroverzno "pravo na rad" proklamirano tokom revolucije.

Nacrt ustava je afirmirao i revolucionarni ideal *slobode, jednakosti i bratsva*, koji je nakon ustanka u lipnju promijenjen u *obitelj, rad, vlasništvo i javni red*. Ustanak u lipnju potaknuo je još jednu promjenu - proklamirano "pravo na rad" je izbačeno i zamijenjeno tek šturom i pretjerano općenitom odredbom o obvezi države da pruži pomoć nezaposlenima. Sve u svemu, nacrt ustava bio je načelno demokratski i novi ustav je nakon usvajanja postao jedan od najdemokratskijih ustava u Europi.

Ustav je ukinuo i plemstvo i ropstvo, a Francuska je proglašena nedjeljivom republikom čiji suverenitet leži u rukama francuskih građana. Zastupnike u Narodnoj skupštini i Predsjenika birali su svi muškarci stariji od 21 godine, neovisno o imovinskom stanju, što je bio prvi put u francuskoj povijesti da je uvedeno univerzalno pravo glasa za punoljetne muškarce. Jednodomna legislativa bila je temeljena na modelu reprezentacije iz 1789. godine, dok je institutcija Predsjednika Republike modelirana prema onoj američkoj, što se odrazilo u trajanju mandata (4 godine). Sudbena vlast doživjela je tek neznatne promjene.

Dok se vodila rasprava o izvršnoj vlasti u listopadu, Louis Bonaparte se već pojavio kao ozbiljan kandidat za predsjednika, no njegov prijedlog da se predsjednik bira u Narodnoj skupštini, a ne na općim izborima je odbijen. Uz to, konstituanta je ustavom zabranila uzastopni reizbor i uvela još nekoliko članaka kojima je ograničila mogućnost predsjedničkog puča.

Ipak, na izborima 10. prosinca, kada je ustav već bio na snazi, Bonaparte je uvjerljivo pobijedio tadašnjeg premijera Cavaignaca i ostale protukandidate. Neki su povjesničari tvrdili kako je već sama struktura ustava konflikt između legislative i egzekutive učinila neizbježnim. To će se pokazati točnim jer je ustav srušen nakon samo tri godine. Unatoč svim odredbama kojima je ta mogućnost inhibirana, predsjednik Bonaparte je 2. prosinca 1851. godine s lakoćom izveo puč kojim je sebi osigurao apsolutnu vlast. Ustav iz 1848. ubrzo je zamijenjen onim iz 1852. godine, a Drugu Republiku je zamijenilo Drugo Carstvo.
Catching Fire

***Lov na vatru*** (engl. *Catching fire*) je drugi nastavak trilogije *[[Igre gladi]]*, američke spisateljice Suzanne Collins. Knjiga je prvi put objavljena 1. septembra 2009. godine u izdanju *Scholastica* u tvrdom povezu, a kasnije je postala dostupna i u elektronskoj i audio formi.
Roman je dobio pozitivne kritike, a kao glavne teme se provlače opstanak, državna kontrola, buntovnost i međuzavisnost protiv nezavisnosti. Filmska adaptacija romana premijerno je prikazana 11. novembra 2013. u Londonu pod naslovom *[[The Hunger Games: Catching Fire]]*.

## Radnja romana
Nakon što je nadmudrila Kapitol i skupa sa Peetom Mellarkom uspjela preživjeti strahote arene na 74. Igrama gladi, Katniss Everdeen započinje pobjedničku turneju po Panemu. Međutim, predsjednik Snow nije zadovoljan razvojem događaja jer se javljaju naznake ustanka u pojedinim distriktima. Stoga ucjenjuje Katniss da nastavi glumiti romansu sa Peetom i na taj način umiri građane. Samo godinu dana nakon njene pobjede na igrama, dolaze na red nove, 75. Igre gladi koje su ujedno i "Četvrtvjekovno okajavanje", jubilej koji se održava na svakih 25 godina. Tada se Kapitol postara da Igre budu posebno zanimljive i okrutne. Na prošlom "Četvrtvjekovnom okajavanju" broj takmičara je udvostručen, a ovaj put Tvorci Igara odlučuju odabrati tribute među dosadašnjim pobjednicima. Kao jedini ženski pobjednik iz Distrikta 12, Katniss biva ponovo odabrana i skupa sa Peetom poslana u arenu da se bori do smrti.

## Teme
Glavne teme *Lova na vatru* uključuju opstanak i sukob međuzavisnosti i nezavisnosti. Kako recenzentica Margo Dill ističe, "U *Lovu na vatru*, Katniss i Peeta su definitivno međusobno zavisni i pomažu jedno drugom da prežive. Činjenica je da im je oboma preživljavanje onog drugog važnije od sopstvenog." Dill objašnjava kako ovo povećava šanse svakog od njih da umru.
Državna kontrola je još jedna značajna tema koja se provlači ne samo kroz ovaj roman, nego kroz cijelu trilogiju. Nakon gušenja prvobitne pobune, Kapitol je uspostavio pravila kako bi ograničio i nadzirao živote građana. Primjeri koje navodi Dill uključuju da "75. Igre Gladi imaju 'nova' pravila zbog kojih su Katniss i Peeta ponovo dovedeni u opasnost. Više 'Mirovnjaka' je poslano u distrikte kako bi ugušili nadu koja se javila u građanima nakon prethodih Igara Gladi."  Također važna tema koja se susreće u trilogiji jesu mediji i uticaj popularne kulture na emocije, želje i društvene poglede. Ostale teme u romanu uključuju moral, pokornost, žrtvovanje, iskupljenje, ljubav i zakon.

## Reference
The Hunger Games: Catching Fire

***The Hunger Games: Catching Fire***  je američki naučno-fantastični avanturistički film snimljen po romanu *[[Catching Fire]]* autorke Suzanne Collins, koji predstavlja drugi deo njene trilogije *[[Igre gladi (trilogija)|Igre gladi]]*.

Film je režirao Francis Lawrence, a scenario su napisali Simon Beaufoy i Michael deBruyn. Glumačkoj ekipi iz prvog dela filma ovde su se pridružili Philip Seymour Hoffman, Jeffrey Wright, Sam Claflin, Lynn Cohen, Jena Malone i drugi.

Ostvario je odličnu zaradu na bioskopskim blagajnama i postao najprofitabilniji film 2013. godine. Ovo je ujedno i prvi film sa glavnim ženskim likom u centru radnje nakon *[[Isterivač đavola|Isterivača đavola]]* iz 1973. koji se našao na vrhu godišnje liste filmova sa najvećom zaradom.

U Srbiji je prikazan pod naslovom ***Igre gladi: Lov na vatru***, a u Hrvatskoj pod naslovom ***Igre gladi: Plamen***.

## Uloge

*Jennifer Lawrence kao Katniss Everdeen
*Josh Hutcherson kao Peeta Mellark
*Liam Hemsworth kao Gale Hawthorne
*Woody Harrelson kao Haymitch Abernathy
*Elizabeth Banks kao Effie Trinket
*Lenny Kravitz kao Cinna
*Stanley Tucci kao Caesar Flickerman
*Donald Sutherland kao predsednik Snow
*Toby Jones kao Claudius Templesmith
*Philip Seymour Hoffman kao Plutarch Heavensbee
*Jeffrey Wright kao Beetee Latier
*Amanda Plummer kao Wiress
*Sam Claflin kao Finnick Odair
*Jena Malone kao Johanna Mason
*Lynn Cohen kao Mags
*Willow Shields kao Primrose Everdeen

## Reference

## Vanjske veze
*
Solidarnost

**Solidarnost** je dobrovoljna socijalna kohezija, spremnost da se pomogne i dodijeli međusobna podrška unutar grupe. Ljudi su solidarni s nekime, ako ga podržavaju u njegovim uspjesima i neuspjesima te ih osjećaju kao svoje vlastite.

## Podrijetlo riječi

Riječ dolazi od lat. "solidus", to znači „čvrst“. Postojao je srednjovjekovni pravni pojam „solidum„, što je značilo da se skupina ljudi, koja se pojavljuje pred sudom ponaša "kao jedan čovjek". Riječ se proširila na francuski, a nakon toga  i na druge jezike, a od 19. stoljeća počela se koristiti kao konkretan izraz koncepta "bratstva" u lozinki Francuske revolucije "Sloboda, jednakost, bratstvo." (franc. Liberté, égalité, fraternité). U tom smislu, postala je parola posebno radničkog pokreta i kasnije socijaldemokracije. U rujnu 1980. nastao je u Gdanjsku sindikalni pokret „Solidarnost“, čime je postupno započeo pad komunističkog sustava. Istoznačnica u hrvatskom jeziku je i riječ uzajamlje

## Solidarnost u sociologiji

Solidarnost se protivi ideji moći i dominacije jednih nad drugima. Francuski sociolog Émile Durkheim u svom radu "Društvena podjela rada" (1893.) razlikuje tvrtku s niskim stupnjem podjele rada, koja ima "mehaničku solidarnost" od skupine ili plemena kao cjeline društva s naprednom podjelom rada, koja je dovela do različitih dobrovoljnih saveza i nastanka "organske solidarnosti".

Solidarnost je oblik međusobne ljubavi i pomoći unutar crkvenih redova, a kasnije u srednjem vijeku između cehova i drugih interesnih skupina. Durkheim i njegovi sljedbenici, vide i nedostatak takve solidarnosti, ako su interesi neke skupine na štetu društva u cjelini.

## Solidarnost u današnjici
Društveni razvoj u bogatim zemljama – osobito automatizacija proizvodnje i njen prijenos u siromašnije zemlje - drastično su smanjili broj radnika u tvornicama i doveli do slabljenja grupne solidarnosti. Smanjena je važnost sindikata i iako je standard porastao, smanjila se i solidarnost u tom pogledu.

Trenutno se, najčešće govori o tzv međugeneracijskoj solidarnosti, prema kojoj zaposleni ljudi moraju dati dio svojih prihoda za plaćanje mirovine starih ljudi, nekadašnjih zaposlenika. U Hrvatskoj je postojalo ministarstvo, koje se zvalo „Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti“. Tu se ne radi o solidarnosti u pravom smislu te riječi, jer nije dobrovoljno.

Solidarnost s primjerice, siromašnijim dijelovima svijeta i siromašnim građanima, veliki je etički izazov za sve i solidarnost ostaje za mnoge vrlina i u modernom društvu.

## Reference
Ruslan Hasbulatov

**Ruslan Imranovič Hasbulatov** (, ; 22. novembar 1942 - 3. januar 2023) bio je ruski i bivši sovjetski političar čečenske nacionalnosti, najpoznatiji kao predsjednik Vrhovnog sovjeta Rusije u vrijeme raspada SSSR i prvih godinu i pol dana postkomunističke Rusije. Hasbulatov, koji je po struci bio ekonomist, je krajem 1980-ih za vrijeme perestrojke i glasnosti postao bliski suradnik Borisa Jeljcina, tadašnjeg predvodnika radikalneih reformista unutar sovjetske Komunističke partije. Kao reformist je na prvim slobodnim izborima izabran za člana Kongresa narodnih deputata, a za vrijeme pokušaja puča protiv Mihaila Gorbačova u augustu 1991. se zajedno sa Jeljcinom odupirao pučistima. Tada je napustio KPSS, a nekoliko mjeseci kasnije je izabran za predsjednika Vrhovnog sovjeta i tako postao drugi najmoćniji čovjek u Rusiji. Odnos sa Jeljcinom se, međutim, brzo ohladio, i to zbog mimoilaženja oko ekonomske politike i tumačenja Ustava, a što je 1993. dovelo do ustavne krize, na kraju koje je Jeljcin na zgradu Parlamenta, gdje se nalazio Hasbulatov poslao vojsku. Hasbulatov je tada uhapšen, ali je nekoliko mjeseci kasnije pušten zahvaljujući amnestiji koju je izglasala novoizabrana ruska Državna duma. Hasbulatov se u ljeto 1994. vratio u rodnu Čečeniju, tada de facto otcjepljenu od Rusije kako bi posredovao u sukobu između separatističkog predsjednika Džohara Dudajeva i čečenske opozicije. Njegova "mirovna misija" nije uspjela, te je Hasbulatov postao neformalni vođa opozicionara koji su na kraju zatražili vojnu, obavještajnu i drugu podršku Jeljcinovog režima, a što je na kraju preraslo u Prvi čečenski rat. Nakon izbijanja sukoba se Hasbulatov formalno povukao iz politike te umjesto toga predaje ekonomiju.  

## References
*"Руслан Имранович Хасбулатов"  *www.peoples.ru* .
*Хасбулатов Руслан Имранович" *Biografija.ru*.  .
Aleksandar Ruckoj

**Aleksandar Vladimirovič Ruckoj** (; 16. septembar 1947 - ) je ruski nacionalistički političar i bivši sovjetski zrakoplovni oficir, najpoznatiji po tome što je u vrijeme raspada SSSR i na početku postsovjetske tranzicije služio kao prvi, i dosad jedini potpredsjednik Ruske Federacije. 

Vojnu karijeru je započeo godine 1980. nakon koje je poslan u Afganistan, gdje je u borbama sa mudžahedinima tri puta oboren, ali također dobio čin pukovnika a 1988. je proglašen i herojem Sovjetskog Saveza. Tako je stekao veliku popularnost i ugled, pogotovo među vojnim krugovima, a što je godine 1991. iskoristio Boris Jeljcin koji ga je odabrao za potpredsjedničkog kandidata na izborima. U augustu 1991. je Ruckoj svojim autoritetom igrao važnu ulogu u slamanju konzervativnog puča. Nakon raspada SSSR-a se Ruckoj, međutim, počeo sve više distancirati od Jeljcina, nezadovoljan njegovom politikom prema ruskoj manjini u drugim post-sovjetskim državama, odnosno nastojanjem da se očuvaju dotadašnje granice; otvoreno je podržavao godine 1992. ugušen pokret za secesiju Krima iz Ukrajine, kao i separatiste u prilikom sukoba u Pridnjestrovlju i Južnoj Osetiji. Zbog toga se za vrijeme ustavne krize priključio anti-jeljcinovskoj opoziciji u Vrhovnom sovjetu. Kada je 21. septembra Jeljcin raspustio Vrhovni sovjet, to isto tijelo je opozvalo Jeljcina i na njegovo mjesto postavilo Ruckoja. Jeljcin je, međutim, ovaj put uživao podršku vojske koja je 4. oktobra zauzela sjedište Vrhovnog sovjeta u Moskvi, pri čemu je Ruckoj uhapšen. Ruckoj je iz zatvora Lefortovo pušten u februaru 1994. zahvaljujući amnestiji koju je proglasila u međuvremenu novoizabrana Državna duma. Na parlamentarnim izborima 1995. se natjecao na čelu nacionalističke stranke Država, ali nije uspio prijeći izborni cenzus od 5 %. Na predsjedničkim izborima 1996. godine je, pak, podržao komunističkog kandidata Genadija Zjuganova. U jesen iste godine je izabran za guvernera Kurske oblasti, ali 2000. mu je kandidatura odbačena od strane izbornih vlasti iz proceduralnih razloga.

## Vanjske veze

*About Rutskoy's Derzhava movement
Semela

**Semela** () bila je, u grčkoj mitologiji, kći tebanskog kralja Kadma i Harmonije, majka boga Dionisa te sestra Inonina, Agavina, Autonojina i Polidorova.

## Mitologija
### Zevs i Semela
Zevs je zavoleo lepu Semelu i s njom vodio ljubav, a kad je Hera primetila da je devojka trudna, uzela je na sebe lik stare Semeline dojkinje Beroje te ju je, želeći joj se osvetiti i sprečiti rođenje njenog deteta, posavetovala da zatraži od Zevsa da joj se prikaže u svoj svojoj veličanstvenosti i sjaju, onako kako prilazi svojoj božanskoj supruzi. Semela je poslušala ovaj savet i odmah zamolila Zevsa da joj ispuni jednu želju, na šta je on odgovorio da će učiniti sve za njenu ljubav. Kad je ona zatražila da joj se pokaže u svom obličju gromovnika, on je, premda duboko žalostan, uslišio njenu želju, vinuo se u nebo i prizvao oblake, kišu i vetrove, a da bi ublažio svoju snagu, izabrao je naslabiju munju. I pored te pažnje, čim je Zevs stupio u Semelinu spavaću odaju, plamen munje spržio je devojku, a Kadmovu palatu pretvorio u ruševinu, nad kojom se dugo nadvijao dim iz božanske vatre. No, Zevs je spasao njeno dete, Dionisa, zašio ga u svoje bedro i odneo na Olimp. Mesto na kome se ova tragedija dogodila Kadmo je ogradio i pretvorio u svetilište svojoj kćeri, a Dionis je kasnije tu zasadio vinovu lozu.

### Tiona
Ostale Kadmove kćeri proširile su glasinu da je dete koje je Semela rodila bilo od oca smrtnika, a da je Kadmo lažno tvrdio da je detetov otac Zevs i da ju je vrhovni bog ubio jer je lagala o dečakovom ocu. Zbog ovih laži Dionis je okrutno kaznio svoje tetke. Da bi ukazao čast majci, Dionis ju je odlučio izvesti iz podzemnog sveta; Had je pristao da je pusti, ali pod uslovom da mu Dionis ustupi ono što mu je najdraže. Dionis mu je darovao mirtu, onda je majku odveo na Olimp, dao joj ime Tiona i uvrstio je među bogove.

### Lakonsko predanje
U Lakoniji su, pak, pričali da Semela nije stradala od Zevsove munje, nego da je za njenu smrt bio kriv Kadmo, koji je svoju kćer i njenog tek rođenog sina stavio u kovčeg i pustio ga u more; more ga je nasukalo na lakonsku obalu i ljudi koji su otvorili kovčeg pronašli su u njemu mrtvu Semelu i još živo dete, koje su dali na čuvanje Atamantovoj supruzi Inoni.

Pausanija priča i o tome kako se Akteon zaljubio u Semelu, a Artemida nahuškala pse da ga rastrgnu, kako bi sprečila njihovu vezu.

Semelin grob i kultni kip pokazivani su u Tebi.

## Genealogija

## Reference

## Literatura
*
*
Adolf Kirchhoff

**Johann Wilhelm Adolf Kirchhoff** (6. januar 1826 – 26. februar 1908) bio je nemački klasični filolog i stručnjak za epigrafiju.

## Život
Kirchhoff je rođen u Berlin kao sin slikara Johanna Jakoba Kirchhoffa, koji se u svom slikarstvu bavio historijskom tematikom. U Berlinu je stekao i svoje obrazovanje. Bio je predavač u različitim školama, a 1865. postavljen je za profesora klasične filologije na Univerzitetu u Berlinu, gde je i ostao do kraja života. Kirchhoffov naučni rad odslikava njegovo široko polje zanimanja u oblasti lingvistike, klasičnih starina i grčke epigrafike.

## Dela
* *Die Homerische Odyssee* (1859), gde je izneo novu tezu o kompoziciji Homerove *[[Odiseja|Odiseje]]*
* izdanje Plotina (1856)
* izdanje Euripida (1855. i 1877–1878), prvo kritičko izdanje temeljeno na pažljivom proučavanju svih postojećih rukopisa
* izdanje Eshila (1880)
* izdanje Hesiodovih *[[Poslovi i dani|Poslova i dana]]* (1881)
* izdanje Ksenofontovog *Ustava atinskog* (3. izd., 1889)
* *Über die Entstehungszeit des Herodotischen Geschichtswerkes* (2. izd., 1878)
* *Thukydides und sein Urkundenmaterial* (1895).

Sledeća dela predstavljaju rezultat Kirchhoffovih epigrafskih i paleografskih istraživanja:
* *Die Umbrischen Sprachdenkmäler* (1851)
* *Das Stadtrecht von Bantia* (1853), o Bantinskoj ploči otkrivenoj 1793, na kojoj je zapisan zakon koji uređuje municipalne poslove antičke Bantije 
* *Das Gotische Runenalphabet* (1852)
* *Die Fränkischen Runen* (1855)
* *Studien zur Geschichte des Griechischen Alphabets* (4th ed., 1887).

Kirchhoff je priredio drugi deo četvrtog toma *[[Corpus inscriptionum Graecarum|Zbornika grčkih natpisa]]* (1859, gde su dati hrišćanski natpisi) te prvi tom *[[Corpus inscriptionum Atticarum|Zbornika atičkih natpisa]]* (1873, gde su dati natpisi iz razdoblja pre 403. pne.) uz kasnije dodatke (četvrti tom, deo 13, 1877–1891). Od 1860. do 1902. bio je zadužen za uređivanje *[[Inscriptiones Graecae|Grčkih natpisa]]*. Uređivao je časopis *Hermes* of 1866. do 1881. godine.
Šumarina (razvrstavanje)

Riječ **šumarina** ili ime **Šumarina** može biti:
* **šumàrina** (kratkouzlazni naglasak na drugom slogu), porez, taksa koja se plaća za korištenje šuma;
* Šȕmarina (kratkosilazni naglasak na prvom slogu), selo u Baranji.

## Povezano
* 
*
Jakotina (rijeka)

**Jakotina** je lijeva pritoka Vrbanje. Izvire na sjeveroistočnim padinama Čemernice (na oko 1050 m n/v), iznad sela *Kostići* i ceste Banjaluka – Kneževo. Duga je oko 20 km.. Ušće joj je u Kotor-Varošu, stotinjak metara nizvodno od stare čaršije..

Nakon međurječja sa Cvrckom (također pritokom Vrbanje) i pritokama Ugra, silazi u relativno dubok kraći kanjon (dubok oko 300 m) – sve do ušća njene jedine (desne) pritoke Grabačovce. Pri samom ulazu u Kotor Varoš, slijede jedan manji i veliki vodopad („Bobas“, visok oko 7 m). Na desnoj litici iznad vodopada je i šire poznati isoimeni izvor (točak), za koji se od davnina vežu različita narodna vjerovanja Iznad Bobasa, na lijevoj strmoj padini,  nalaze se ostaci zidina srednjovjekovnog grada Kotor (današnji Kotor-Varoš). Nakon II svjetskog rata ostali su očuvani ostaci kule (sa zvonom prečnika 5 m), tamnica i stepenište koje ih povezuje.

Ovu rijeku prati lokalni put: Kotor-Varoš – Skender Vakuf, koji izlazi na komunikacije za Travnik (alternativno preko Ilomske ili Ugra) i Banjaluku.

## Reference
Komandno-štabna akademija Kopnene vojske JNA

**Komandno-štabna akademija KOV** je bila visokoškolska nastavna i naučna ustanova Jugoslovenske narodne armije (JNA) u sastavu Centra visokih vojnih škola JNA Maršal Tito u Beogradu.

Komandno-štabna akademija KOV je osnovana 1971 godine od Više vojne akademije. U Komandno-štabnoj akademiji KOV se školovao starješinski kadar rodova i službi Kopnene vojske JNA za dužnost komandanta bataljona (divizijona) i druge štabne dužnosti tog nivoa. Školovanje oficira rodova je trajalo dvije godine, a oficira službi jednu godinu. Zajedničko školovanje je trajalo 1/2 do 3/4 vremena, a po smjerovima (rodovima) 1/4 do 1/2 vremena.

## Reference

## Literatura
* 
*