open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Politička misao

**Politička misao** najstariji je znanstveni časopis koji izdaje Fakultet političkih znanosti u Zagrebu. Časopis se objavljuje od 1964. godine, a danas je jedan od vodećih politoloških časopisa u Hrvatskoj i regiji koju čine post-jugoslavenske zemlje. Časopis se objavljuje pet puta godišnje s tim da se od 1992. godine peti broj objavljuje na engleskom jeziku pod nazivom **Croatian Political Science Review**.  Časopis je posebno usredotočen na radove o hrvatskoj politici i društvu, radove koji analiziraju Hrvatsku u globalnom kontekstu, kao i radove koji istražuju politiku i društvo na Balkanu i u Jugoistočnoj Evropi, u Evropskoj uniji, u susjedstvu Evropske unije, te na Mediteranu.

Tekstovi u časopisu referiraju se u akademskim bazama podataka poput domaće baze *HRČAK* i međunarodnih baza *Academic Search Complete*, *Academic Search Premier*, *Political Science Complete*, *SocINDEX with Full Text*, *Central & Eastern European Academic Source – CEEAS*, *CSA Worldwide Political Science Abstracts*, *CSA Sociological Abstracts*, *CSA Social Services Abstracts*, CSA IBSS: *International Bibliography of Social Sciences – Political Science*, *ProQuest Political Science*, *ProQuest PAIS International*, *CEEOL – Central and Eastern European Online Library* i *DOAJ – Directory of Open Access Journals*.

## Urednici časopisa
Glavni urednici časopisa do danas su bili:
* **od 2020.** Dagmar Radin
* **2012-2020.** Dejan Jović
* **2008-2012.** Dragutin Lalović
* **2005-2008.** Damir Grubiša
* **2001-2004.** Nenad Zakošek
* **1997-2000.** Davor Rodin (drugi put)
* **1993-1996.** Zvonko Posavec
* **1985-1992.** Davor Rodin (prvi put)
* **1983-1985.** Branko Caratan
* **1974-1983.** Radovan Vukadinović
* **1969-1973.** Ivan Babić i Ante Marušić
* **1965-1968.** Ante Fiamengo
* **1964-1965.** Leon Geršković

## Povezano
* Fakultet političkih znanosti u Zagrebu
* Hrvatska sveučilišna naklada

## Izvori

## Vanjske veze
*Službena stranica
*Objavljena izdanja časopisa
Enrico Macias

**Gaston Ghrenassia** (Constantine, Alžir, 11. decembar 1938), poznatiji pod umetničkim imenom **Enrico Macias**, francuski je pjevač i tekstopisac alžirskog i jevrejskog porekla.

## Diskografija
**Studijski albumi**
* 1983: *Deux ailes et trois plumes*
* 1984: *Générosité*
* 1987: *Enrico*
* 1989: *Le vent du sud*
* 1991: *Enrico*
* 1992: *Mon chanteur préferé*
* 1993: *Suzy*
* 1994: *La France de mon enfance*
* 1995: *Et Johnny Chante L'amour*
* 1999: *Aie Aie Aie Je T'Aime*
* 1999: *Hommage à Cheikh Raymond*
* 2003: *Oranges amères*
* 2005: *Chanter*
* 2006: *La Vie populaire*
* 2011: *Voyage d'une mélodie*
* 2012: *Venez tous mes amis!*
* 2016: *Les clefs*
* 2019: *Enrico Macias & Al orchestra*

## Izvori

## Vanjske veze

*  
*
Sehi Bey

**Sehî Bey** (Edirne, 1471. – 1548.) bio je osmanski divanski pjesnik i biograf. Prvi je sastavio *[[tezkire]]*, biografski rječnik pjesnika i poezije, žanr koji će imati brojne sljedbenike kroz stoljeća.

## Život
**Sehi–beg** je rođen u Edirnu za vrijeme vladavine Mehmeda Osvajača i pretpostavlja se da je bio dijete iz *[[Danak u krvi|devširma]]*. Odrastao je uz poznatog divanskog pjesnika Nedžatija. Postoji mogućnost da je u ranim godinama živio u nedavno osvojenoj Moreji. Godine 1504. pratio je princa Mahmuda kada je ovaj postao namjesnik Manise. Sehi–beg je služio kao njegov *katib* (tajnik). U tim godinama je vjerojatno sudjelovao u pohodima na Kiliju i na Moldaviju. Poslije Mahmudove smrti (1506.) vratio je se u Istanbul sa Nedžati–begom gdje je vjerojatno radio kao sudski službenik. Kada je prijatelj Nedžati umro 1509., Sehi–beg mu je sagradio grob.
Postao je dvorski činovnik sultana Sulejmana Veličanstvenog, koga je poznavao iz mladih godina jer je bio njegov službenik u Manisi (1513–1520), bio je mnogima na jeziku pa je stoga bio jedno od najpopularnijih imena Sulejmanovog razdoblja. Naime, pri Sulejmanovom ustoličenju, imenovan je za upravnika Sultanove konjice (*kapıkulu sipahi*) a zatim je preuzeo (Latifi tvrdi samovoljno) malu zadužbinu u Edirnu gdje je proveo, ipak kao službenik visokog ranga, trideset godina u samoći pišući pjesme i biografije književnika.
Umro je 1548. godine u Edirnu kada je imao preko osamdeset godina.

## Djela
* *Heşt Bihişt*
* *Divan*
Sehi–bega najbolje pamtimo po *[[tezkire]]u* *Heşt Behişt* (Osam proljeća) koji je završio 1538. i u kojem pripovijeda o djelu i životu 241 pjesnika. Djelo je vrlo dobro primljeno od strane osmanske elite a svakako je poslužilo kao temeljni izvor za kasnije proučavanje osmanske poezije. *Heşt Behişt* je prvo *[[tezkire]]* napisano na anadolskom tlu. Djelo se sastoji od uvoda, osam poglavlja i epiloga.
Bio je također i pjesnik, svoja djela je sabrao u jednom divanu koji je pohvaljen od nekoliko njegovih suvremenika (Aşık Çelebi, Ali Mustafa Efendi, Hasan Çelebi). Sehi–begov divan se sastoji od oda, gazala, muraba, strofa, priča i jedini primjerak danas se nalazi se u Parizu u Bibliothèque Nationale. Stoga valja napomenuti da Sehi–beg u svoje vrijeme nije privlačio pažnju svojim divanom i njegove pjesme su ostale zaboravljene u narednim stoljećima.

## Vanjske veze

## Napomene

## Reference

## Bibliografija
*   s. v. Ridvan Canim, *Sehî Bey*.
Institut des hautes études scientifiques

**Institut des hautes études scientifiques** je državna naučna institucija i centar za obrazovanje odraslih u Parizu.
Smješten nedaleko od Univerzitet Paris-Saclay.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice Londonskog univerziteta
Sivi vukovi (pokret)

**Sivi vukovi** (), službeno poznati kao «Idealistička ognjišta» (), su turska ultranacionalistička oružana organizacija.

## Osobine i historija
Pokret je opisan kao neofašistički, antikomunistički, protugrčki, protualevijski, protukurdski, protuarmenski, homofobni, antisemitski i antikršćanski. Ima vrlo bliske odnose sa Strankom nacionalne akcije (MHP), od koje predstavlja paravojni ogranak.
Naime prvobitna ideja pokreta je se temeljila na principe panturkizma čime su apostoli bili Ziya Gökalp i Nihal Atsiz u prvoj polovici 20. stoljeća. Za vrijeme prve republike Atatürk je stvorio «Turska ognjišta», lanac društava koja su imale svrhu promicati turski nacionalni ideal i panturkizam. Poslije Atatürkove smrti 1938. godine, članovi «turskih ognjišta» prigovarali su tadašnjoj politici na političku dekadenciju panturkizma. Vlada je zatim smatrala te primjedbe opasnima i zahtijevao raspuštanje «turskih ognjišta» i suđenje njihovih članova. Među njima nalazio je se i Alparslan Türkeş. Dana 3. maja 1944. u Ankari su se okupile tisuće ljudi koji su demonstrirali protiv optužnice protiv pripadnika «turskih ognjišta».
Sive vukove je stoga formirao 1968. pukovnik Alparslan Türkeş iz već postojećeg omladinskog krajnje desničarskog pokreta. 9. februara 1969. će Türkeş osnovati zvaničnu političku stranku MHP a Sivi vukovi će mahom djelovati u dijaspori, napose u Njemačkoj, Austriji, Nizozemskoj i Francuskoj. Pokret Sivih vukova je obilježio talas nasilja koji je 70-ih ukrokovao više od 5.000 smrti u Turskoj od razne političke prirode. Vođa organizacije će biti desetljećima Abdullah Çatlı, koji je umro 1996. u saobraćajnom udesu u autu zajedno sa Hüseyinom Kocadağom, zamjenikom šefa istanbulske policije.
Nakon državnog udara 1980., general Evren je osudio na zatvor nekoliko desetina pripadnika Sivih vukova zbog nasilja u prethodnjem desetljeću.

## Poznati slučajevi
* Ubojstvo Bedrettina Cömerta (11. marta 1978.)
* Ubojstov Doğana Öza (24. marta 1978.)
* Pokolj na trgu Taksim (1. maj 1977.)
* Pokolj u Bahçelievleru ([Ankara, 8. oktobra 1978.)
* [Pokolj u Maraşu (decembar 1978.)
* Ubojstvo Abdije İpekçije (1. februara 1979.)
* Atentat na Ivana Pavla II. (13. maja 1981.)
* Slučaj Emanuele Orlandi (22. juna 1983.)
* Rat za Nagorno-Karabah (1988–1994)
* Pobuna u mahali Gazi (12–15. marta 1995.)
* Državni udar u Azerbejdžanu (13–17. marta 1995.)
Mislav Bago

**Mislav Bago** (Zagreb, 13. rujna 1973. – Zagreb, 18. kolovoza 2022.) bio je hrvatski novinar i voditelj. Dobitnik niza nagrada i odlikovanja, Bago je slovio za jednog od najboljih hrvatskih novinara, a bio je poznat po svom nepokolebljivom stavu i pitanjima kojima bi svoje sugovornike, često visokopozicionirane pojedince iz domaće politike, dovodio u vrlo nezgodne situacije. Godine 2006. organizirao je intervjue s Ivicom Račanom i Ivom Sanaderom, za koje je dobio nagradu Hrvatskog novinarskog društva. 

Rođen je u Zagrebu 1973. godine. Osnovnu školu završava u Velikoj Gorici, a gimnaziju u Zagrebu, nakon čega upisuje Fakultet političkih znanosti u Zagrebu, na kojemu je i diplomirao. Nakon diplome zaposlio se na HRT-u, gdje se specijalizirao za teme iz unutrašnje politike, posebice izbore. Od 2006. do 2008. godine bio je urednik HRT-ove emisije *Otvoreno*, a 2009. godine prešao je na Novu TV, gdje je radio do svoje iznenadne smrti u kolovozu 2022. godine; uzrok smrti nije naveden. Bio je i potpredsjednik HND-a. 

Za života je dobio niz nagrada i priznanja. Nagradu Marija Jurić Zagorka HND-a dobio je prvi put 1998. za najbolju reportažu, a 2003. i 2006. za najbolji intervju. Nagradu Novinar godine dobio je 2006. godine za seriju intervjua s bivšim premijerima Ivom Sanaderom i Ivicom Račanom, a 2013. dobio je regionalno priznanje od Europskog pokreta BiH koji ga je proglasio regionalnim novinarom godine. U svibnju 2023. posthumno mu je dodijeljena Nagrada Otokar Keršovani, HND-ova nagrada za životno djelo.

## Reference
Reli Katalonija

**Reli Katalonija** je utrka svjetskog reli prvenstva.

## Pobjednici

### Po godinama

### Višestruki pobjednici (vozači)

### Višestruki pobjednici (proizvođači)
Reli Belgija

**Reli Belgija** je utrka svjetskog reli prvenstva.

## Pobjednici

### Po godinama

### Višestruki pobjednici (proizvođači)
Dunja Jutronić

**Dunja Jutronić** (Split, 1943.), hrvatska je lingvistkinja.

## Život i djelo

Rođena je u Splitu 1943. godine. Engleski jezik i književnost diplomirala je na Filološkom fakultetu u Beogradu, a poslijediplomski studij na Pennsylvania State University završila je 1969. godine, gdje je dvije godine kasnije i doktorirala na tamošnjem Odsjeku za lingvistiku. Nakon povratka iz SAD-a zaposlila se u Institutu za lingvistiku Sveučilišta u Zagrebu, a zatim na Odsjeku za engleski jezik i književnost na Filozofskom fakultetu u Zadru 1973-1993, gdje je stekla i naziv redovnog profesora. Potom je radila na Odsjeku za engleski jezik Sveučilišta u Mariboru, gdje je bila predstojnica istoga Odsjeka. Nekoliko puta je koristila Fulbrightovu stipendiju, te predavala na mnogim sveučilištima u SAD-u (Yale, Stanford, Cornell). U Interuniverzitetskom centru u Dubrovniku vodila je ljetni tečaj "Filozofija lingvistike". Objavila je preko stotinu lingvističkih radova. Područje interesa Dunje Jutronić su teorijska lingvistika, urbana dijalektologija i filozofija jezika. Članica je Hrvatskoga društva za primijenjenu lingvistiku, Hrvatskoga društva za analitičku filozofiju, članica je uredništva časopisa *Jezikoslovlje* i *Croatian Journal of Philosophy* kao i Udruge za zaštitu splitske čakavštine Marko Uvodić Splićanin – Katedra čakavskog sabora. Potpisnica je Deklaracije o zajedničkom jeziku Hrvata, Srba, Bošnjaka i Crnogoraca iz 2017. godine.

## Zanimljivosti

Sredinom 20. stoljeća osvojila je titulu juniorske prvakinje Jugoslavije u troboju (trčanje, skok u vis, kugla). Davno osvojena titula važna je zbog toga što njen rekord nikada nije nadmašen. U 21. stoljeću aktivno sudjeluje u takmičenjima plivačkih maratona.

## Publikacije (izbor)

* 
* 
* 

## Izvori

## Vanjske veze
* Publikacije Dunje Jutronić na ResearchGate
* Dunja Jutronić u katalogu Kongresne biblioteke
* Djela čiji je autor Dunja Jutronić  u međunarodnoj normativnoj datoteci VIAF
*
*
Kojatice (Prešov)

**Kojatice** () je naseljeno mjesto u okrugu Prešov, u Prešovskom kraju, Slovačka Republika.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
*  
* Naselja okruga Prešov
Kojatice

**Kojatice** može biti:

* Kojatice (Prešov), naseljeno mjesto u okrugu Prešov, Prešovski kraj, Slovačka
* Kojatice (Třebíč), grad u okrugu Třebíč, Kraj Vysočina, Češka
Dukagjini (porodica)

**Dukađini** su albanska feudalna plemićka porodica koja je u 14. i 15. stoljeću vladala područjem sjeverne Albanije i zapadnog Kosova poznatim kao Kneževina Dukađini. Možda su bili rođaci ili potomci ranijih Progona, koji su osnovali prvu albansku državu u zabilježenoj povijesti, Kneževinu Arbanon. Grad Lješ bio je njihov najvažniji posjed i razvili su se iz proširenog klana (*farefisni*) u feudalnu porodici u kasnom 13. stoljeću, kada je njihov prvi poznati rodonačelnik Gjin Tanushi 1281. postao poznat kao *[[dux]]* (vojvoda), pa su njegovi potomci uzeli prezime Dukađini. Do početka 15. stoljeća razvili su se u jednu od najvažnijih feudalnih porodica u zemlji. Nakon osmanskog osvajanja Albanije (1417–1501), jedan njihov ogranak pronašao je utočište i nastanio se u mletačkom Kopru, gdje su postali poznati kao porodica «Docaini» koja je držala namjesništvo nad dvorcem Socerb do početka 17. stoljeća, kada je umrla posljednja muška loza Docaina. Druga grana je se obratila na islam s katoličkog kršćanstva i ostala u Osmanskom Carstvu, gdje su dosegli visoke činove osmanskog vodstva i proizveli mnoge namjesnike (paše) na Bliskom istoku, gdje i dalje njihovi potomci žive u modernom razdoblju.
Lekë Dukađini je najpoznatiji član klana u Albaniji, kodifikator najzapamćenijeg *Kanuna* (običajnog prava) Albanije. Drugi znameniti Dukađin je Yahya–beg koji je bio poznati pjesnik divana iz 16. stoljeća.
Ime Dukađini je složenica od osobnog imena «Gjin», staro albansko ime koje neki izvori ponekad prevode u *[[Jovan]]a*, i titule *[[dux|duka]]* (vojvoda) i spominje se 1281. u pismu kapetana Angevine Durrazo kao «duca Ginium Tanuschium Albanensem». Glavne grane u ranom 15. stoljeću su bile one iz Skadra i Debra i one iz Lješa. Njihove zemlje se dijele u tri različita područja: 
* *<u>Leknia</u>*, koja se proteže od Mirdite do Malësije, tj. Zadrima, Lješ, dolina rijeke Maće, djelovi Prokletja, bok Skadarskog jezera, dolina rijeke Cijevne;
* *<u>Dukađinska visoravan</u>* na svom sjeveru, tj. sjeverni tok Drima, istok Skadra i veći dio današnjeg Skadarskog distrikta; 
* *<u>*Rrafshi i Dukagjinit*</u>* na zapadnom Kosovu, tj. Metohija.

Dukađini su bili vrlo utjecajni u svom prostoru tokom 15. stoljeća. Ostali su neutralni tijekom Prvog Skadarskog rata te su podržavali srpskog despota Stefana Lazarevića za vrijeme Drugog skadarskog rata do januara 1423., kada su ih, zajedno s nekim drugim plemstvom, podmitili Mlečani. Nakon što je porodica Dukađini 1450. godine napustila Lješku ligu, zajedno sa porodicom Arianiti sklopili su mir sa Osmanskim Carstvom i započeli akcije protiv Skenderbega. Izgleda da su neki od Dukađinija pobjegli u Veneciju zajedno s drugim Mlečanima kada su izbjegli iz Skadra. Na primjer, «Luca Ducagin, duca di Pulato e dello stato Ducagino» zabilježen je u Veneciji 1506. godine. 
Dukakinzade Ahmed-paša, koji je umro u martu 1515., bio je albanski veliki vezir Osmanskog Carstva od 1512. do 1515. Njegov sin, Dukakinzade Mehmed Paša bio je namjesnik Egipatskog ejaleta od 1544. do 1546. godine, sve dok nije pogubljen.
Gabriel Boric Font

**Gabriel Boric Font** (; Punta Arenas, 11. veljače 1986.) čileanski je ljevičarski političar hrvatskog i katalonskog podrijetla i predsjednik Čilea od 11. ožujka 2022. godine, pobjedivši desničarskog kandidata Joséa Antonija Kasta na izborima 21. studenoga 2021.

## Biografija
Borić se rodio 1986. godine u gradu Punta Arenas, poznatom po velikom broju stanovnika hrvatskog podrijetla. Njegovi predci po ocu doselili su se u Čile s otoka Ugljana krajem 19. stoljeća, dok mu je majka katalonskog podrijetla.

Borić je studirao na Pravnom fakultetu Univerziteta u Čileu, gdje je također bio i predsjednik Studentske federacije 2012. godine. Kao studentski predstavnik, postao je jedna od vodećih ličnosti čileanskih studentskih protesta 2011–2013. Borić je dva puta biran u Predstavnički dom koji predstavlja Magalan i Antarktički distrikt, prvo kao nezavisni kandidat 2013, a zatim 2017. kao dio Širokog fronta, ljevičarske koalicije koju je stvorio sa nekoliko drugih partija.

Tijekom građanskih nemira 2019. u Čileu, Borić je bio jedan od političara koji su pregovarali o sporazumu koji je otvorio put za referendum o promjeni Ustava. Godine 2021. izabran je za predsjedničkog kandidata koalicije Apruebo Dignidad (koja je uključivala Široki front, Komunističku partiju i druge manje pokrete) nakon što je pobjedio na službenim predizborima sa 60% glasova. Borić je 19. prosinca 2021. pobjedio Joséa Antonija Kasta u drugom krugu predsjedničkih izbora, dobivši 55,9% glasova.

Postao je najmlađim predsjednikom u povijesti Čilea i drugi najmlađi državni čelnik na svijetu, kao i predsjednik Čilea izabran s najvećim brojem glasova u povijesti.

## Politički pogledi

### Vanjska politika
Povodom svog vanjskopolitičkog prijedloga od 2018. godine, tadašnji poslanik Gabriel Boric Font kriticizirao je režime Kube, Venecuele i Nikaragve, opisujući ove zemlje kao represivne diktature.

Isto tako, tijekom svoje predizborne kampanje, Borić je odlučno i jasno izjavio „da će posvećenost koju će njegova vlada imati u pogledu demokracije i ljudskih prava biti potpuna, bez bilo kakvog odobravanja diktatura ili autokracija, čak i ako to kome smeta“. Borić nije priznao rezultate općih izbora 2021. godine u Nikaragvi i apelirao je na Komunističku partiju Čilea (jedna od njegovih koalicijskih partnera) da „povuče“ svoju odluku priznanja rezultata izbora u Nikaragvi.

## Izvori
Dan javne domene

**Dan javnih dobara** ili **Dan javne domene** se obilježava kada ističu autorska prava i kada djela ulaze u javnu domenu. Ovaj pravni prijelaz djela zaštićenih od kopiranja u javnu domenu obično se događa svake godine 1. siječnja na temelju pojedinačnih zakona o autorskim pravima svake zemlje.

Obilježavanje "Dana javne domene" u početku je bilo neformalno; najranije poznato spominjanje je 2004. godine od strane Wallacea McLeana (kanadskog aktiviste za javnu domenu), podršku ideji je dao i Lawrence Lessig.  Nekoliko web stranica navodi autore čiji radovi ulaze u javnu domenu svakog 1. siječnja. Postoje aktivnosti u zemljama diljem svijeta od strane raznih organizacija, a sve pod sloganom Public Domain Day.

## Povezano

* Dan slobode dokumenata

## Izvori

 

## Vanjske veze
* Dan javne domene 2022. u Centru za proučavanje javnog dobra Pravnog fakulteta Sveučilišta Duke
* Manifest javne domene
* Pregled javne domene
* Međunarodni dan javne domene  (posljednji put ažuriran 2020.)
Haseki sultanija

**Haseki sultanija** (osm. turk. خاصکى سلطان, Ḫāṣekī Sulṭān) je bila titula koja se koristila za glavnu suprugu osmanskog sultana.
Riječ *haseki* (خاصکي ili također خاصگی) dolazi od arapske riječi «hāsa» (خاصه) kojoj je dodan perzijski sufiks «gi» (گی) i ide prema etimološkom smislu «nešto pripisati isključivo nekome ili nečemu», pa je stoga *haseki* «ona koja pripada isključivo sultanu». Hürrem Sultan, glavna supruga i zakonita žena Sulejmana Veličanstvenog od 1534. do 1556., bila je prva nositeljica te titule.
Titula je izgubila svoju ekskluzivnost pod sultanom Ibrahimom ''Ludom'', koji je dodijelio titulu osmoru žena u isto vrijeme. Imao je ogroman harem i bio je opsjednutost pretilim ženama.
Titula *haseki sultan* je se koristila do 17. stoljeća a nakon toga je riječ *[[kadınefendi]]* – 
složenica od *[[kadın]]* (osm. tur. قادین) i *[[efendi]]* – postala najviša titula za ženu višeg ranga na dvoru, iako sa mnogo manjim prestižom.

## Povezano
* Lista sultanija Osmanskog carstva
Valide sultanija

**Valide sultanija** (osm. turk. والده سلطان, doslovno «majka sultanija») bila je titula koju je nosila «zakonska majka» – a ne nužno biološka – vladajućeg sultana Osmanskog Carstva. Titula je prvi put službeno korištena u 16. stoljeću za vrijeme vladavine sultanije Hafse, majke sultana Sulejmana, čime je zamijenjena prethodna titula *mehd-i ulya* («kolijevka velikih») ili «sedef bisera sultanata». Obično je živuća majka vladajućeg sultana nosila ovu titulu a majke koje su umrle prije dolaska svojih sinova na prijestolje nikada nisu dobile titulu valide sultanije. U posebnim slučajevima sestre, bake i maćehe vladajućeg sultana preuzimale su titulu.
Riječ valide (والده) doslovno znači «majka» na osmanskom turskom, preko arapskog oblika *wālida*. 
Među najutjecajnijim valide sultanijama valja spomenuti Nurbanu, Safije, Kosem, Gülnuš. Tijekom 16. stoljeća u razdoblju poznatom kao *[[sultanat žena]]*, niz nesposobnih ili maloljetnih sultana pod majčinim skrbništvom omogućio je valide sultanijama da povećaju svoju ulogu kraljice majke.

## Povezano
* Lista sultanija Osmanskog carstva
Affan Ramić

**Affan Ramić** (Derventa, 15. juni 1932. – Sarajevo, 19. maja 2015.), bosanskohercegovački je slikar bošnjačkog porijekla.

## Biografija
Affan Ramić je rođen 5. juna 1932. godine u Derventi. Školu za primijenjenu umjetnost završio je u Sarajevu i Akademiju likovnih umjetnosti u Beogradu 1957. godine u klasi Marka Čelebonovića. Slikarstvo je specijalizirao u Parizu 1963. i Pragu 1967. godine. Intenzivno se bavio kolažom, a u jednoj fazi koristio se filigranskim crtežom, inspirisan ornametikom starog bosanskog nakita.

Dobitnik je mnogobrojnih nagrada za umjetnički rad, među kojima je i Šestoaprilsku nagradu grada Sarajeva, Zlatna plaketa humanizma - Međunarodne lige humanista. Od 2005. godine postaje redovni član Akademije nauka i umjetnosti Bosne i Hercegovine. Sedamdesetih godina 20. stoljeća, bio je predsjednik Udruženja likovnih umjetnika Bosne i Hercegovine i Udruženja likovnih umjetnika Jugoslavije.

Umro je u Sarajevu 19. maja 2015. u 83. godini usljed zatajenja srca. Sahranjen je na groblju Lav u Sarajevu.

## Djela

* *Kostelski enterijer*, ulje na platnu, 1967. 
* *U kanjonu Neretve* 
* *Torzo u kamenu* 
* *Katuni pod Veležom*, kombinovana tehnika

## Nagrade

* 1957. - Nagrada Sekretarijata za kulturu SR Srbije
* 1965. - Šestoaprilska nagrada grada Sarajeva za slikarstvo
* 1970/72. - Otkupna nagrada za slikarstvo na III i V Sarajevskom salonu
* 1971. - Nagrada za slikarstvo na II izložbi jugoslavenskog portreta u Tuzli
* 1973. - Srebrena plaketa saveza likovnih umjetnika Jugoslavije
* 1975. - Otkupna nagrada na III izložbi jugoslavenskog portreta u Tuzli
* 1975. - Priznanje povodom 30 godina HDLU - a za razvoj likovne umjetnosti u Bosni i Hercegovini
* 1984. - Godišnja nagrada ULUBiH-a.
* 1991. - Zlatno kolo: godišnja nagrada republičke zajednice kulture Bosne i Hercegovine
* 1998. - Zlatna plaketa humanizma – Međunarodne lige humanista
* 2001. - Nagrada Sloboda Međunarodnog centra za mir
* 2005. - Zahvalnica povodom 50 godina postojanja Kamernog teatra 55 - Sarajevo
* 2005. - Povelja osnivačima Helsinškog komiteta u povodu 10 godina postojanja – Sarajevo

## Reference

## Vanjske veze
* Preminuo istaknuti bh. slikar Affan Ramić
Filc

**Filc** (od njemačkog: *filz*) ili **pust**, **čoha** (čoja)  je ime za netkanu tkaninu od vune ili finih dlaka zeca (angorskoga kunića) ili deve.

## Karakteristike i historija
Kompaktnost se postiže intenzivnom mehaničkom obradom (gnječenjem, valjanjem) na povišenoj temperaturi (para) u vlažnoj i alkalnoj sredini u kojoj se vunena vlakna zbog svoje ljuskave površine zamrse i povežu u cjelovit plošni proizvod - koprenu.

Ta koprena od vunenih vlakana služi kao podloga za dodavanje jeftinijih pamučnih, viskoznih i umjetnih vlakana, koja se mogu dodavati do 50% na koprenu.  
Filc je cijenjen materijal za izradu šešira i različitih dekorativnih  predmeta, kao i dijelova narodne nošnje. Slabost tog materijala je da se često izobliči (raspusti) naročito pri pranju. 
Što je vuna finija, to je sklonost izobličenju veća, zbog tog je preporučljivo da se odjevni predmeti od filca vuneni proizvodi ne peru u veš mašinama.

Vunena vlakna odabrana za filcanje obično su manja od 38 mm i moraju biti dobre kvalitete i čvrstoće.

Filc se proizvodi u rolama ili listovima. Filc u roli izrađuje se u debljinama od 1,6 do 38 mm, širine do 2 m, dug 55 m. Listovi se proizvode uobičajeno kao kvadrati od 91 cm, debljine 10 cm, ali i i u raznim drugim veličinama i oblicima kao ovali i krugovi.

Filcovi za šešire izrađuju se dlaka zeca i dabra, zbog tog su se morala kod filcanja tretirati jakim kemikalijama kao što je živa. Ta operacija je nekad dovodila do visoke stope trovanja živom ljudi koji su to radili.

Tehnikom iglanja umjetnih vlakana koja nemaju ljuskavu površinu proizvodi se znatno jeftiniji iglani filc, pri čem se vlakna iz paralenih slojeva koprena poprečno povezuju mehaničkim isprepletanjem, ubadanjem igala. Iglani filc se najčešće koristi kao tehnički tekstil (izolacijski materijal u građevinarstvu i kao podloge za mašine i nihove dijelove.

Specijalni filcovi za proizvodnju papira izrađuju se kao beskonačne trake širine 5 m (i više). Vješti radnici ručno spajaju krajeve kako bi proizveli beskonačni 
remen tako da se ne vidi nikakav spoj ili šav.

Netkani filc se smatra prvom proizvedenom tekstilijom pa se brojni primjeri njegove upotrebe mogu naći u historiji drevnih civilizacija.

Nomadska plemena sjeverne Centralne Azije još i danas po po stupama proizvode filc za odjeću i šatore koristeći se metodoma iz prenesene iz antike.

## Povezano
* stupa

## Reference

## Vanjske veze

* ''Felt, fibre''
Hamme

**Hamme** je grad i općina od 25,141 stanovnika. na sjeveru Belgije u Provinciji Istočna Flandrija.

Pored samog Hammea koji je centar općine sastoji se i od naselja; Moerzeke, Sint-Anna i Zogge.

## Geografija

Hamme se prostire na ušću rijeke Durme u rijeku Scheldt, udaljen desetak km južno od Sint-Niklaasa (28 km jugozapadno od Antwerpena).

## Historija

Još sredinom 19. vijek pa sve do prve polovice 20. vijeka Hamme je bio tipično selo čiji su se stanovnici bavili poljoprivredom i zanatskom izradom užadi za ribare. U to vrijeme bilo je puno užara koji su ispredali užad po stazama pored svojih kuća dugim i po 100 metara.

Počevši od druge dekade 20. vijeka ručno ispredanje užadi istisnula je mašinska izrada, tako da je posljednji zanatlija koji se bavio tim zatvorio svoju radnju 1973.

Danas je Hamme grad tekstilne i industrije kože i obuće uz nešto poljoprivrede.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Hamme'' (Službene stranice općine)
Medicinski fakultet u Sarajevu

**Medicinski fakultet u Sarajevu** je visokoškolska ustanova i članica Univerziteta u Sarajevu. Fakultet je osnovan 1944. godine i najstarija je ustanova ovog tipa u Bosni i Hercegovini.

Trenutni vršilac dužnosti dekana fakulteta je prof. dr. Semra Čavaljuga.

## Historijat

Fakultet je osnovan ratne 1944. godine a na osnovu zakonske odredbe o osnivanju medicinskih fakulteta od 27. marta 1944.godine. Sa rodom je započeo 22. novembra 1944. godine, nastupnim predavanjem prof. dr. Stanka Sielskog, tadašnjeg imenovanog dekana. U prvi semestar te akademske godine bilo je upisano 160 studenata a prostorije fakulteta su se nalazile na Bistriku, u dvjema zgradama.
1945. godine, nakon završetka rata Fakultet je prestao sa radom a već 1946. godine uspostavljen je kontinuitet u radu ove visokoškolske institucije.

Decembra 1947. izvršeno je preseljenje Fakulteta sa Bistriku u prve nove završene prostorije. U krugu nekadašnje Opće državne bolnice Koševo izgrađeni su amfiteatri za internu medicinu, hirurgiju i infektivne bolesti. Akademske 1949/50. godine Medicinski fakultet je već imao ustanovljeno 20 katedri. 1952. godine završena je izgradnja zgrade Fakulteta.
1960. godine na ovom fakultetu osnovan je stomatološki smjer koji će 1974. godine prerasti u Stomatološki fakultet.
Zajedno sa Prirodno-matematičkim fakultetom u Sarajevu 1974. godine osnovan je i Farmaceutski fakultet.
 
## Studij i odsjeci
Na fakultetu su ustanovljeni jedinstveni odsjeci *Medicina* i *Medicine na engleskom jeziku*.

Studij se odvija u dva ciklusa studija (6+3 godine)

Na fakultetu trenutno postoji 33 katedre i dva centra.

## Povezano
* Univerzitet u Sarajevu

## Reference

## Vanjske veze
*  Službeni sajt fakulteta
Srednja mješovita škola Bratstvo-jedinstvo Ulcinj

**Srednja mješovita škola ''Bratstvo-jedinstvo**'' () je srednja škola u gradu Ulcinju, Crnoj Gori, u kojoj se nastava odvija na dva jezika, albanskom i srpskohrvatskom.

## Historija
Preteča današnje srednje škole je Niža državna gimnazija u Ulcinju zasnovana 1919. godine po odluci Glavnog prosvjetnog savjeta Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca, koja je s radom započela u septembru 1920. godine. Na kraju školske godine u narednoj 1921. zabilježeno je 70 đaka, od kojih 56 pravoslavne, 3 rimokatoličke i 2 islamske vjeroispovijesti. Izučavani su predmeti matematika, srpski jezik, geografija, francuski jezik, pjevanje, ručni rad, priroda, crtanje, vjeronauk i kaligrafija. Četvrti razred državne gimnazije, otvoren je školske 1923/1924. godine. U tom periodu u školi su radila dva suplenta ruskog porijekla. Gimnazija je imala kabinete za nastavu, a broj upisanih učenika se povećavao iz godine u godinu. Školske 1925/1926. godine u Ulcinju je otvorena i ženska radnička škola koja je imala pet razreda i trajala pet školskih godina, do 1941. godine.

Niža gimnazija prestala je s radom školske 1931/1932. Vrata za učenike ponovo su otvorena nakon rata, 1945, u okviru osnovne škole. Nastava se izvodila na srpskohrvatskom jeziku, a dvije godine kasnije se formira i odjeljenje za nastavu na albanskom jeziku. Školske 1950/1951. godine gimnazija se transformiše u osmogodišnju školu. Skupština Opštine Ulcinj 1963. je osnovala Gimnaziju, no zbog neodgovarajućih uslova nastava je počela tek septembra 1965. Zgradu škole je 1968. razorio snažan zemljotres. Zahvaljujući "solidarnosti naroda Bosne i Hercegovine" izgrađena je Gimnazija "Bratstvo-jedinstvo” i svečano je otvorena 16. novembra 1969. godine. 27. decembra 1974. godine osnovan je Školski centar "Bratstvo-jedinstvo", spajanjem gimnazije i privredne škole, čija je zgrada izgorila do temelja u požaru 31. oktobra 1969 pa je nastavu održavala u istom objektu. 12. jula 1991. godine usvojen je Zakon o srednjim školama, te je ime škole postalo JU Srednja škola "Bratstvo-jedinstvo". 2004. godine škola je dobila današnje ime.

## Reference

## Vanjske veze
* Promocija Monografije JU Srednje mješovite škole „Bratstvo-jedinstvo“ – TV Teuta (26. juna 2020)
Nacionalni park Karula

**Nacionalni park Karula** (est. *Karula rahvuspark*) se nalazi u južnoj Estoniju odnosno u okruzima Valga i Võru. Osnovan je 1979. kao zaštićeno područje, a 1993. godine postaje nacionalni park. Teritorij parka obuhvaća 123,64&nbsp;km2. Najviša točka je visoka 137 m, a to je Rebasejärve Tornimägi. Nacionalni park obuhvaća gotovo trećinu brda Karula.

Uz šume koje zauzimaju 70% površine, tu su i brojna manja trsetišta, 38 jezera i brojne bare i potoci. Najveće jezero je Ähijärv.

Danas oko 200 ljudi trajno živi unutar granica nacionalnog parka. Oni govore uglavnom južnoestonskim Võro dijalektom.

Posjetiteljski centar nalazi se u blizini Ähijärve.


Ähijärv.jpg
Karula RP2.JPG
Karula maastik.jpg


## Vanjske veze

* Nacionalni park Karula - službene stranice
Nacionalni park Matsalu

**Nacionalni park Matsalu**, prethodno **Prirodni rezervat Matsalu** (est.: *Matsalu rahvuspark*, često samo *Matsalu*), prirodni rezervat (osnovan je 1957.) i nacionalni park koji se nalazi u okrugu Lääne, zapadna Estonija. Matsalu obuhvaća površinu od 488,6&nbsp;km2, koja se sastoji zaljeva Matsalu, delta rijeke Kasari i okolnog područja.

Godine 1976. Matsalu je uključen na popis močvarnih područja od međunarodne važnosti na temelju *Međunarodne konvencije o zaštiti močvarnih područja* (Ramsarska konvencija).

Zaljev Matsalu (est. Matsalu laht) je jedno od najvažnijih vlažnih područja za ptice u Europi zbog svog položaja. Velik broj ptica selica koristiti Matsalu kao odmorište i hranilište. Svakog proljeća više od dva milijuna ptica močvarica prođe Matsalu, od čega oko 1,6 milijuna plovki ledenjarki (lat. *Clangula hyemalis*).

Matsalu je dom za brojne ugrožene vrste, od kojih su mnogi navedeni u estonskom Crvenom popisu, uključujući i orla štekavca (lat. *Haliaeetus albicilla*) koji ima najviši stupanj zaštite.

Međunarodni Film Festival Matsalu se održava u obližnjem gradu Lihuli. Uglavnom se prikazuju dokumentarci o prirodi. 2007. godine organizatori festivala su dobili nagradu za zaštitu okoliša od estonskog Ministarstva zaštite okoliša. Ministarstvo je istaknulo trajnu i uspješnu organizaciju filmskog festivala koji je popularizirao zaštitu prirode i značajno doprinio ekološkoj svijesti.

## Vanjske veze

* Službene stranice Nacionalni park Matsalu
* Karta nacionalnog parka Matsalu
* Matsalu International Nature Film Festival
Nacionalni park Soomaa

**Nacionalni park Soomaa** (est.: *Soomaa rahvuspark*) se nalazi u jugozapadnoj Estoniji u okrugu Viljandi. Nacionalni park je osnovan 8. prosinca 1993. zbog zaštite močvara, livada i šuma.

Park zauzima površinu od 359&nbsp;km², te predstavlja drugi nacionalni park po površini nakon Lahemaa.

U parku se nalaze 524 različite vrtse viših biljaka, 172 vrste ptica (uključujući orlove), te 46 vrsta sisavaca (kao što su: los, dabar, vuk i medvjed).

Glavno obilježje nacionalnog parka je peta sezona - poplave koje se redovito javljaju između zime i proljeća.

1998. je sugerirano da se nacionalni park Soomaa uključi na popis svjetske baštine UNESCO-a .

## Vanjske veze

* Nacionalni park Soomaa
Mattermost

**Mattermost** je internetski servis za instant razmjenu poruka koju razvija tvrtka Mattermost Inc. Temelji se na kodu otvorenog tipa, a serveri se hostaju od strane njihovih vlasnika. Podržava dijeljenje datoteka, pretraživanje i premošćivanje kanala na Mattermostu sa IRC kanalima. Dizajniran je kao interni chat sustav za tvrtke i organizacije, a reklamira se kao otvorena alternativa softverima tipa Slack ili Microsoft Teams. Dostupan je u 16 svjetskih jezika.

## Historija
Mattermost je prvotno bio zatvorenog koda, odnosno vlasnički softver, jer se koristio za interne chatove SpinePuncha, studija za razvoj videoigara. Kasnije je postao otvorenog koda, a prvo je javno izdanje 1.0 izašlo 2. listopada 2015. godine.

Projekt održava i razvija tvrtka Mattermost Inc, a generira financijska sredstva pružanjem usluga podrške i dodatnih značajki koje nisu u izdanju otvorenog koda.

Mattermost je bio integriran u otvorenu alternativu GitHubu znanoj kao GitLab, prije nego što je 2017. godine potonji kupio i stekao drugi popularni chat servis za svoje svrhe, Gitter, da bi ga naposlijetku prodao 2021. godine.

Polako su ga počele usvajati i organizacije u tehničkom/neprofitnom sektoru kako bi se odmaknule od korporativnih usluga. Wikimedija ga je u ljetu 2020. godine počela testirati za potrebe svoje zajednice kao "Wikimedia Chat".

## Povezano
* 

## Vanjske veze
* Službena web-stranica
* GitHub repozitorij na kojem se nalazi otvoreni kod servisa
* Wikimedia Chat pozivnica  za pristup kanalima na Wikimedijinim serverima

## Izvori
Université Paris-Sud

**Université Paris-Sud** je francuski univerzitet osnovan 1. januara 1971. Nestao je 1. januara 2020. u korist Univerzitet Paris-Saclay nakon objavljivanja u Službenom listu uredbe o osnivanju novog univerziteta 5. novembra 2019. godine.

## Poznati učitelji
* Živko Slavnić, bio jedan od najeminentnijih botaničara 20. vijeka u bivšoj Jugoslaviji

## Référence

## Vanjske veze
*   www.universite-paris-saclay.fr
Ilja Mečnikov

**Ilija Ilič Mečnikov** (rođen 15. maja 1845. godine u Harkovu, tadašnjem ruskom carstvu, umro 15. jula 1916. godine u Parizu) je bio poznati ruski zoolog i biolog koji je 1908. godine dobio i Nobelovu nagradu za svoj doprinos u oblasti medicine.

Jedan je od osnivača uporedne patologije, mikrobiologije, embriologije i imunologije. Studirao je na univerzitetu u Harkovu, posle toga ne univerzitetima u Nemačkoj, da bi doktorirao 1868. na Sanktpeterburškom univerzitetu.

Bio je profesor na univerzitetu u Odesi, ali je zbog političkih razloga 1883. godine napustio Rusiju i otišao na Siciliju gde je imao svoju laboratoriju,
tamo otkriva fagocitozu.

Nakon toga se na kratko vraća u Rusiju, ali ubrzo na poziv Luja Pastera odlazi na njegov institut u Parizu gde je osnovao svoju laboratoriju gde je i radio do kraja života.

1892. godine postavio je teoriju stanične imunosti prema kojoj su za prvu imunološku reakciju organizma kod akutne infekcije odgovorni fagociti. Za ovu oblast je i dobio Nobelovu nagradu, zajedno sa svojim kolegom Paulom Erlihom.

Sem ovih, imao je još jednu, manje naučno značajnu, ali rasprostranjenu teoriju o starenju, koje je on pripisao toksičnim produktima crevnih bakterija, za čije sprečavanje je preporučivao dijetu na bazi fermentisanog mleka, tačnije jogurta.

## Povezano
*Luj Paster
*Sanktpeterburški državni univerzitet
*Paul Erlih

## Reference
Л

**Л л** (*Л* *л*; ukoso: Л л) je slovo ćirilice.

Л obično predstavlja alveolarni lateralni aproksimant /l/. U slavenskim jezicima može biti ili palataliziran ili blago velariziran. 

U zavisnosti od toga kako se koristi u azbukama raznih jezika, Л predstavlja sljedeće glasove:

• alveolarni lateralni aproksimant /l/, poput izgovora ⟨l⟩ u "*l*ipa"

• palatalizirani alveolarni lateralni aproksimant /lʲ/

• velarizirani alveolarni lateralni aproksimant /ɫ/, poput izgovora ⟨l⟩ u "maskenba*l*"

• zvučni alveolarni lateralni frikativ /ɮ/ i njegov palatalizirani ekvivalent /ɮʲ/

## Slična slova

• Λ λ

• Љ љ

• Ӆ ӆ

• Ԓ ԓ

• Ԯ ԯ
К

**К к** (К к, ukoso: *К к*) je slovo ćirilice.

Obično predstavlja bezvučni velarni ploziv /k/, poput izgovora ⟨k⟩ u "kralj", "konobar" ili "ukrasti".

## Izgled i forma

Ćirilično slovo К izgleda vrlo slično i odgovara latiničnom slovu K. U mnogim fontovima, ćirilično К se razlikuje od svojih Latinicalatinskih i grčkih parnjaka tako što jedan ili oba njegova dijagonalna izbočenja su zakrivljena umjesto ravna.  
Također, u nekim fontovima, oblik malog slova К ima okomitu crtu izduženu iznad x-visine, nalik latinskom malom slovu k.

## Korištenje

**Ruski jezik**

U ruskom, slovo К predstavlja obični bezvučni velarni ploziv /k/ ili palatalizirani /kʲ/;  na primjer, riječ kratki ("kratak") sadrži obje vrste: [kɐˈrotkʲɪj].  Palatalizirana varijanta se izgovara kada su sljedeća slova u riječi:

•ʹ;

•e;

•ë;

•i;

•û;

•â.

**Makedonski jezik**

U makedonskom uvijek predstavlja glas /k/.  Također predstavlja i glas /q/.

## Slična slova

'''Κ κ/ϰ'''
'''K k'''
'''Q q'''
Nacionalni parkovi Azerbejdžana

**Nacionalnim parkovima u Azerbajdžanu** upravlja Ministarstvo ekologije i prirodnih resursa. Prvi nacionalni park osnovan u Azerbejdžanu je Nacionalni park Zangezur, osnovan 2003. godine. Od tada je osnovano još osam novih nacionalnih parkova, od kojih je najnoviji Nacionalni park Samur-Yalama, osnovan 2012. godine.

Nacionalni parkovi su javne površine ili vode posebnog ekološkog, povijesnog i drugog značaja kojima vlada daje poseban status zaštite.

## Nacionalni parkovi u Azerbejdžanu
Azerbejdžan je država koja se nalazi na Kavkazu, između Crnog mora i Kaspijskog jezera, a posjeduje bogatu floru i faunu, kao i visoku bioraznolikost i mnoštvo prirodnih resursa.

Azerbejdžan ukupno ima devet nacionalnih parkova, kao i 13 parkova prirode i 21 rezervat.

## Vanjske veze

* Nacionalni parkovi na mrežnim stranicama azerbejdžanskog Ministarstva ekologije i prirodnih resursa
Kvačani (Prešov)

**Kvačani** () je naseljeno mjesto u okrugu Prešov, u Prešovskom kraju, Slovačka Republika.

## Stanovništvo

Prema podacima o broju stanovnika iz . godine naselje je imalo  stanovnika.

### Etnički sastav

### Religija

## Reference

## Vanjske veze
* 
* Naselja okruga Prešov
Lada (razvrstavanje)

**Lada** može biti:
*Lada, ruska fabrika automobila
*Lada (Prešov), naseljeno mjesto u okrugu Prešov, Prešovski kraj, Slovačka
*Lada Samara, automobil ruske proizvodnje
И

**И и** (И и, искошено: *И и*) je slovo koje se koristi u gotovo svim azbukama osim u bjeloruskom.

Obično predstavlja bliski prednji nezaokruženi samoglasnik /i/, poput izgovora [i] u "strija", ili skoro bliski prednji nezaokruženi samoglasnik /ɪ/, poput izgovora [i] u "biti".

## Slična slova

* Η η :
* H h :
* Ι ι :
* I i :
* Й й :
* І і :
Lažani (razvrstavanje)

**Lažani** mogu biti:

* Lažani, naseljeno mjesto u opštini Doljneni, Severna Makedonija
* Lažani (Prešov), naseljeno mjesto u okrugu Prešov, Prešovski kraj, Republika Slovačka
Otokultivator

***Otokultivator – ljetna škola kulture*** bio je ljetni festival organiziran na otoku Visu i zajednički kulturni projekt nekoliko udruga i klubova koji je doživio tri izdanja (2001, 2002, 2003). Projekt je nastao 2000. godine iz studentskog istraživanja o potencijalu arhitekture otoka Visa (Jakova Šrajera, Miše Renića, Filipa Kelave i drugih), te je zatim Vis odabran za lokaciju *EASA 2002 SENSES* tj. međunarodnog skupa studenata arhitekture. U pripremama su sudjelovale razne udruge i klubovi da bi 2001. godine nastao koncept Otokultivatora kao proba infrastrukturnih i ljudskih kapaciteta. Unatoč lošim uvjetima, događaj je izazvao prilično značajnu zainteresiranost. Znatno razvijenije je bilo drugo izdanje (2002) na kojem je programska okosnica godine bilo obrazovanje i produkcija kroz raznovrsne radionice koje su pokrivale multimediju i suvremene tehnologije, arhitekturu, glazbu, teatar te likovne umjetnosti u nacrtu na kojem su se prožimale znanost, informacijske tehnologije i urbana kultura kako bi se zajednički pokušalo odgovoriti na složena pitanja o odnosnu između turizma, života i razvoja otočke sredine. Projekt je osnovan na pojmu nekonzumerističkog i ekološki osviještenog turizma pomoću kojeg je se željelo doprinijeti revitalizaciji otoka Visa, a ujedno i sačuvati prednosti njegove izdvojenosti i očuvanosti. Događaj je okupio preko 800 ljudi u mjesec dana u bivšoj vojarni i izbjegličkom centru Samogor a posebnost ovog događaja bila je što je jedan dio skupa bio premješten iz glavne baze u Samogoru (Komiža) u Dragodidu, autentičnom mediteranskom selu na brdu iznad Komiže. Tamo su studenti osam dana zajedno živjeli i sudjelovali u radionicama, od kojih je najzanimljivija bila ona u Dragodidu, gdje je jednoj kamenoj kući zidanoj suhozidom obnovljen krov, na izvorni način od prije 200 godina. Radionice su gostovale nekoliko svjetskih poznatih arhitektata (Vedran Mimica, Stefano Boeri, Brett Steele, Idis Turato, Pero Puljiz, Tadej Glažar i drugi). Na tragu prethodnog, održalo se i treće izdanje manifestacije s brojnim radionicama i predstavama. Otokultivator je u tri godine zarađivao i do 800.000 kuna, od čega je velik dio išao lokalnoj zajednici.

Nakon tri godine napretka, projekt je zastao kada je Samogor postao vlasništvom grada Visa koji je počeo tražiti stabilnije ulagače od udruga mladih, što je stvorilo podjelu između izvornog duha projekta, temeljenog na volontiranju, i potrebe za ekonomsku stabilnost i dugoročno planiranje.

Osim velikog broja turističkih posjeta, nakon Otokultivatora Visu su ostali izgrađeni vidikovac na Zvonketovoj kuli i autentični krov kuće u Dragodidu, a neke od radionica, poput Dragodida, prerasle su u zasebne inicijative i organizacije.

## Napomene

## Izvori
Jakub Szynkiewicz

**Jakub Szynkiewicz** (16. aprila 1884. – 1. novembra 1966.), poljski je teolog, doktor filozofije i orijentalnih nauka tatarskoga porijekla, prvi muftija Poljskog muslimanskog saveza.

## Biografija

Jakub Szynkiewicz rođen je u tatarskoj porodici 16. aprila 1884. u mjestu Lyakhavichy (Lachowicze) u Minskoj guberniji Ruskoga Imperija (od 1921. do 1939. dio Poljske, danas zapadna Bjelorusija). Bio je sin Sulejmana i Fatme. Imao je brata, Mustafu Szynkiewicza, predsjednika Društva litvanskih Tatara (Związek Tatarów Litewskich), i sestru Aminu.

Godine 1904. maturirao je u Gimnaziji u Minsku, nakon čega je najprije studirao inženjerske nauke, ali je kasnije 1907. godine odlučio studirati orijentalistiku u Petrogradu. Godine 1925. stekao je doktorat iz filozofije na Univerzitetu u Berlinu disertacijom na njemačkome jeziku. Dana 28. oktobra 1925. izabran je za muftiju svih muslimana u Poljskoj. Sjedište mu je bilo u Vilniusu, današnjem glavnome gradu Litvanije.

Preveo je nekoliko kur'anskih ajeta s arapskoga na poljski. Objavljeni su 1935. pod naslovom *Wersety z Koranu* ("Izabrani ajeti iz Kur'ana"). U tom vrijeme bili je to jedino štivo malobrojne zajednice poljskih muslimana. Broj muslimana u Poljskoj u periodu od 1918. do 1939. nije prelazio brojku od 6 000. Tokom svog vodstva muftija je uspostavio kontakte u inostranstvu, između ostalih, s Indijom, Palestinom i Egiptom. Godine 1930. dolazio je i u Kraljevinu Jugoslaviju na ustoličenje novog reis-ul-uleme Ibrahima ef. Maglajlića u Bajrakli džamiji u Beogradu. Muslimani Poljske imali su svoje konzulate u Palestini i Alžiru, gdje su ih zastupali Mustafa Aleksandrowicz i Leon Bohdanowicz. Szynkiewicz je također prisustvovao kongresu o pokušaju ponovnoga uspostavljanja halifata, održanomu u Kairu 1926. godine. Tokom Evropskoga muslimanskoga kongresa održanog u Švicarskoj 1935. nazvan je *jednim od najrječitijih sudionika*. U dramatičnoj epizodi na kongresu, muftija Szynkiewicz zahtijevao je od direktora Istituto Superiore Orientale di Napoli, grofa Bernarda Barbiellinija Amideija, da tri puta izgovori pripadnost islamu (šehadet) pred sudionicima kongresa, jer se grof pojavio pred kongresom i zatražio formalizaciju njegove privrženosti islamu. Muftija Szynkiewicz također je nadgledao zakonodavstvo nove nezavisne poljske države koja se bavila pravnim statusom poljskih muslimana 1936. godine.

Bio je veliki borac za državno priznavanje muslimana Poljske. Imao je namjeru gradnje džamije u Varšavi, za što su novčanu podršku obećali egipatski i marokanski kraljevi, ali je njemačka invazija 1939. izgradnju spriječila.

Tokom Drugoga svjetskoga rata služio je kao muftija. Krajem 1944. otišao je i odbio se vratiti u komunističku Poljsku. Nakon rata preselio se u Egipat, ali se nakon Naserovoga državnoga udara 1952. preselio u Sjedinjene Države.

Umro je u Waterburyu, 1. novembra 1966.

## Reference

## Vanjske veze
* Dr. Jakub Szynkiewicz (1884-1966), prvi muftija muslimana Poljske
Alkalije

**Alkalije** (od arapskog ime za potašu *al-qilw*) je imea za bilo koji od topljivih hidroksida alkalnih metala-tj. litij, natrij, kalij, rubidij i cezij. Alkalije su jake baze koje lakmus papir pretvaraju iz crvene u plavu; reagiraju sa kiselinama dajući neutralne soli; a kaustični su i u koncentriranom obliku nagrizaju organska tkiva.

To su supstancije čija je pH vrijednost veća od 7.

## Karakteristike i historija

Ime alkalije se također koristi i za topljive hidrokside zemnoalkalijskih metala kao što su kalcij, stroncij i barij, kao i na amonijev hidroksid.
Izraz se orginalno odnosio na pepeo spaljenih biljaka koje sadrže natrij ili kalij, iz kojih se mogu isprati oksidi natrija i kalija.

Proizvodnja industrijskih alkalija najčešće se odnosi na proizvodnju natrijum karbonata (Na2CO3) i natrijum hidroksida (NaOH). Ostale industrijske alkalije su kalijev hidroksid, potaša i lužina. Proizvodnja široke palete roba zavisi o korištenju alkalija u nekoj fazi. Natrijum karbonat i natrijum hidroksid neophodni su za proizvodnju stakla, sapuna, raznih kemikalija, viskoznih vlakana i celofana, papira i celuloze, sredstava za čišćenje i deterdženata, tekstila, omekšivača vode, pojedinih metala (naročito aluminija), sode bikarbone, benzina i drugih naftnih derivati.

Ljudi već vijekovima koriste alkalije, koje su isprva dobijali ispiranjem specifičnih pustinjskih tla. Krajem 18. vijeka pepeo drva ili od morskih algi bio jeglavni izvor alkalija. Francuska akademija je 1775. ponudila novčanu nagradu za nove metode proizvodnje alkalija. Nagradu za natrijev karbonat dobio je Francuz Nicolas Leblanc koji je 1791. godine patentirao metodu pretvaranja kuhinjske soli (natrijevog klorida) u natrijev karbonat.

Leblancova metoda dominirala je svijetom sve do kraja 19. vijeka, nju je nakon Prvog svjetskog rata potpuno istisnula druga metoda koju je 1860-ih usavršio Ernest Solvay iz Belgije. 
Krajem 19. vijeka pojavile su se elektrolitičke metode za proizvodnju natrijum hidroksida pa je njihova važnost brzo porasla.

Na nekoliko mjesta u svijetu postoje značajne mineralne naslage natrijevog karbonata, pozmatog kao *prirodna alkalija*. Mineral se najčešće pojavljuje kao natrijev seskvikarbonat  (Na3H(CO3)2·2H2O). 
Sjedinjene Američke Države proizvode većinu svjetskih prirodnih alkalija iz ogromnih naslaga u podzemnim rudnicima u Wyomingu i isušenih jezera u Kaliforniji.

## Povezano
* Alkalni metali
* Zemnoalkalijski metali
* Baza (hemija)

## Reference

## Vanjske veze
* ''Alkali, chemical compound''