Walg

Valg () je roman srpskog i australijskog pisca i antropologa Sretena Božića. Objavljen je pod njegovim književnim imenom B. Vongar () a pripada nuklearnom ciklusu. Srpski prevod imena romana sa domorodačkog jezika je *Materica*. Prvo ikad izdanje ovog romana nemačkom jeziku pod naslovom *Der Schoß* u izdanju Lamuv Verlag, Bomneim-Merlen, 1983 i prevodu Anemari Bel () na osnovi originalnog rukopisa. Prevod na srpski jezik sa pogovorom Simon de Bovoar () je publikovala izdavačka kuća Jasen 2012. godine. Prevod na srpski jezik je pregledao i odobrio pisac.
## Sadržaj
Predgovor knjizi je napisao sam pisac u kome govori o jednom događaju iz sopstvenog života među australijskim domorocima.

Australijske vlasti su Sretena uhapsile, zajedno sa domorocem čije je ime bilo Džo Geleri, zato što je bez dozvole australijskih vlasti živio među domorocima. Bili su zatvoreni u metalnom kavezu koji je bio natovaren na jedan landrover. Vozilo se je pokvarilo i vozač-policajac je ostavio vozilo na sred pustinje i otišao čime su praktično oba zatvorenika bila osuđena na smrt od žeđi na vrelom pustinjskom suncu. Džo je verovao u spasenje i savetovao je Sretena da se zakloni od sunca i diše samo kroz nos. Pevao je neku domorodačku pesmu prizivajući kišu u sred sušnog perioda pustinje. Na veliko iznenađenje kiša je pljusnula uveče toga dana i oba zatvorenika su bila spašena jer se je sledećeg dana vratio policajac i popravio landrover. Sreten je pitao Džoa jeli pesma kojom je prizivao kišu pesma Džoovog plemena na što je Džo odgovorio da je pesmu prvi put pevao i da je došla iz njegovog srca.

Roman ima tri dela koji su prosto naslovljeni sa *Prvi deo*, *Drugi deo* i *Treći deo*. Junakinja romana je Đumala, koja je u ovom romanu narator, nesretna domorodačka devojka i jedna od onih domorodačkih devojaka koje su bezobzirne bande belih dočepale radi silovanja i sakaćenja, što su iste bande nazivale "udaviti zmiju dok leže jaja".

U *Prvom delu* Đumala priča o njenom boravku u rezervatu u koje su njeno pleme prisilno doveli osvajači dajući im samo komade lima kojim bi svaka porodica mogla da napravi štit od sunca. Prošla je obred inicijacije i obećana je za ženu svome saplemeniku. Svesna svoje nesrećne sudbine ona nosi sa sobom totemski kamen *dugaruru* koji, po plemenskom mitskom predanju, usađuje dušu nerođenog deteta u matericu mlade žene. Obred inicijacije mladih žena kojim se ritualnim seksom deflorišu mlade devojke i uvode u svet žena spremnih da rađaju decu je ništa drugo za bele osvajače do predstava koju treba video i tonski snimiti u detalje što izaziva kod domorodaca gađenje i odbijanje. Đumala, odvedena iz zemlje u kojoj je rođena, čeka dolazak njene majke od koje očekuje da pokupi životnu mudrost kako bi i sama bila majka. O svim domorocima u rezervatu se brine patronažna sestra koju domoroci zovu *Vurulu* tj. muva zunzara, ona muva koja sleće na rane i siše krv ranjenih. Vagudi, starešina plemena, koji boluje od trahoma, odbija pomoć Vurulu jer veruje da beli osvajači donose samo zlo i samo broje koliko je domorodaca ostalo još u životu. Đumala uporno čeka da je poseti njena majka da bi kasnije saznala od Vagudija da je majčina duša napustila rezervat ograđen žicom u formi ptice kakadu, tj. majka je bila samo jedna od istrošenih plemenskih žena koje su bile testirane koliko belih bandita mogu da ih siluju pre nego što umru ili su umrle posle nekog drugog tipa torture. Đumala pokušava da sazna koliko je braće i sestara imala ali joj to ni stari Vagudi ne može pozdano reći. Zna samo za brata Plonka, osobu koja živi na smetlištu, alkoholičara unakaženog bolestima i povredama i nesposobnog da govori. Tu je i doktor Kros sa njegovim genetskim eksperimentima, čija je opsesija da popravi genetiku divljaka, koji umire pre završetka svoga eksperimenta jer od svih plemenskih žena ostaje samo Đumala. Doktor Kros je kasno shvatio da njegov genetski eksperiment zavisi od plemenskih običaja ritualnog parenja i kamena *dugaruru* tj. od plemenskih običaja koji su praktikovani četrdeset hiljada godina. Vurulu, na kraju, zbog neke podsvesne ženske solidarnosti sa Đumalom, olakšava Đumalin beg iz žicom ograđenog rezervata u zemlju njenog rođenja Galvan.

U *Drugom delu* se opisuje Đumalin put od rezervata do Galvana. To je ujedno put kroz njenu prošlost, put na kome ona proživljava vreme od momenta svoga rođenja do momenta kada je beli bandit hvata i lisicama veže njenu ruku za svoju da bi je vukao sa sobom kroz grmlje pustinje i silovao. Na tom putu do Galvana je prati dingo pas Muru koji je ne samo njen saputnik nego i anđeo čuvar koji upozorava na opasnosti na tome putu i štiti od tih opasnosti. Za psa ona veruje da je u njemu duša jednog od njenih plemenskih rođaka koji je živ ili ubijen zatrpan betonom u nekoj jami. Kroz proživljavanje prošlosti Đumala se sprema da postane majka pri čemu prihvata domorodačko mišljenje po kome boja kože nije važna ako čovek ima dušu. Put do Galvana je i put opasnosti i zamki, otrovanih izvora i helikoptera koji leti iznad njene glave. Seća se momenta kada su je plemenski muškarci oslobodili banditovih lisica tako što su odsekli banditovu ruku. Pošto, iako oslobođena, nije prihvaćena u plemenu, ona ostaje sa banditom da bi zalečila njegovu odsečenu ruku. Bandit nestaje jednog jutra ostavljajući je samu u grmlju. Mašta o svom budućem materinstvu, materinstvu žene koja nije prošla obred inicijacije i kojoj kamen *dugaruru* nije usadio u matericu duh novorođenčeta nego beli bandit. Na tom iscrpljujućem putu vidi slike i preživljava tragediju uništenja njenog plemena i prirode njene zemlje civilizacijom bele umišljene superioriornosti. Zajedno sa psom sapatnikom otpale dlake i ispečene suncem kože Đumala stiže u zemlju njenog rođenja Galvan.

U *Trećem delu* Đumala stiže u svoju zemlju Galvan da bi je našla osvojenu belcima, u kojoj su domoroci već istrebljeni a priroda uništena. Na svom putu do plemenske zemlje dugom 800 kilometara njen jedini saputnik je dingo pas Muru. Shvata da je još uvek lovljena životinja. Vidi da su čak pećinu, sveto mesto, u koje su domoroci sahranjivali mrtve zatvorili belci a prirodni rezervoar vode *bilalong* koji je posle sveg pustošenja i uništavanja zemlje predtvoren u deponiju kanalizacije belog čoveka. Jedini izvor hrane je deponija smeća belog čoveka. Đumala živi sa varljivom nadom da će ipak sresti nekog od svojih saplemenika, da će postati deo porodice, i da će sama jednog dana postati praroditelj novog plemena. Ali sve što vidi je samo uništenje i smrt. Pred porođajem je i očekuje da bi dve plemenske žene, koje pripadaju bratu čoveka kome je bila obećana kao devojka, doći da joj pomognu pri porođaju i popravci kolibe u kojoj Đumala treba da živi sa novorođenčetom. Nalazi samo pramenje kose jedne od njih a zatim lubanju u blatu. Rađa, ne sina koga je željela, nego kćer sa nadom kako će beli jednom zauvek nestati iz zemlje a njena novorođena kći obnoviti nestalo pleme.

Pogovor romanu, koji je napisala prvom izdanju romana na engleskom jeziku u Americi 1983 de Bovoar, je preveden u celosti i dodan prevodu romana na srpski jezik na zahtev pisca. Za Valg de Bovoar kaže da je lirski dokument o našem vremenu koje je monstruozno i okrutno gde je plemenska žena progonjena životinja, begunac od užasa i smrti.

## Osvrti na knjigu
Keiter () u svome osvrtu na roman piše da se engleska i nemačka verzija prevoda razlikuju u tome da je engleska verzija cenzurisana.  Iz romana publikovanog na engleskom jeziku je izbačena kolonijalistička pornografija i lažna domorodačka mitologija koja uključuje i napeve napisane da bi se opisali događaji. Isečene su sadomazohističke scene grupnog silovanja i mučenja domorodačkih žena od strane belih osvajača. Scene mučenja uključuju detalje vezanja žene lancem, čupanjem stidnih dlaka, isterivanjem guštera iz boce u vaginu, te ulivanjem vrele vode u vaginu svezane žene.

Vrlo detaljnu kritiku ovog romana je dao S. Guneva (). Guneva piše da nemačko izdanje romana ima Epilog, koga nema u engleskom izdanju, u kome pisac daje sažetu istoriju kolonijalnog tlačenja australijskih domorodaca od strane belih kolonizatora. Kontekst Vongarovim knjigama daju pisanja onih grupa koje je na različite načine tlačio zapadni imperijalizam. Književna kritika u Americi povezuje ovaj roman sa Rusoovim romantičnim viđenjem plemenitih divljaka i alegorija je koja detaljiše uništenje prirode modernim čovekom. U Australiji jedva da postoji ozbiljna književna kritika Vongarovih dela. Umesto toga postoji raširena opsesija verodostojnosti Vongarovih biografskih podataka i njegovom kvalifikovanošću da piše ono što piše. Na osnovi dve Vongarove biografije napisane u Australiji moglo bi se zaključiti da je Vongar samo beli uzurpator domorodačke kulture ili šaraltan, kao i svi umetnici, čija je jedina želja i namera da obmanu javnost. Guneva piše da je Vongar naučio jezik domorodaca i proučio njihovu kulturu i da je, kao politički angažovan pisac, sjedinio u svom romanu jezik i kulturu domorodaca sa srednjeevropskom političkom alegorijom. Vongarov pristup i način interpretacije domorodačke usmene književnosti podseća nas na Kafku, Brehta, Lema ili Gogolja.

J. Arsenijević Mitrić piše da Božić u *Valgu* (zajedno sa Klezioom () u *Pustinji*) predočava model putovanja koji odudara od ustaljenog kolonijalnog obrasca potrage i putovanja u nepoznato. Putovanje u Božićevim delima nema kolonijalnu funkciju potvrđivanja nadmoći nad drugima, već je čin potrage za identitetom i duhovnom obnovom. U kolonijalnom obrascu putovanja putnik je muškarac, koji prema sebi želi da odmeri i uredi ostatak sveta, koji je za sebe pribavio poziciju nadmoćnog subjekta željnog da dominira zaposednutim teritorijama. R. Grejvz () u knjizi *Bela boginja* piše da je Zapad samo nominalno hrišćanski. Njime vlada bezbožnički trijumvirat: Pluton - bog bogatstva, Apolon - bog nauka i Merkur - bog lopova. Ovi bogovi zavide jedan drugom i javno se svađaju pri čemu Pluton i Merkur nazivaju jedan drugog lopovima a Apolon vitla atomskom bombom. Božić se sa Klezioom suprostavlja krivom toku civilizacije i kolonijalne kulture. Putovanje je za Božića uvek potraga čiji je cilj duhovna obnova, bolje mesto i pravedniji svet. Njegova junakinja je domorotkinja Đumala, zarobljena u jednoj vrsti istraživačkog centra za genetski inženjering, zapravo geta, beži i počinje svoje dugo putovanje kroz pustinju, natrag u zemlju svog plemena. Ona nosi u sebi novi život a njena je potraga kružno putovanje gde se ona vraća odakle je pošla.

## Izvori

## Literatura
*B. Vongar: *Valg*, prevela Milica Živković, priredio Aleksandar Petrović Izdavačka kuća *Jasen*, Beograd 2012.
*Jelena Arsenijević Mitrić: Diskurs o (post)kolonijalizmu u delima B. Vongara i Ž. M. G. le Klezioa, doktorska disertacija, Filološko-umetnički fakultet Univerziteta u Kragujevcu, Kragujevac 2014
*B. Wongar: Idenity as Text in Where Fiction Ends: Four Scandals of Literary Identity Construction by Therese-Marie Meyer, Königshausen & Neumann, 2006 p 149