Miletska priča

**Miletska priča** (grč. Μιλησιακά, *Milesiaka*; lat. *fabula milesiaca* ili *Milesiae fabula*) je žanr fikcionalne priče istaknut u starogrčkoj i rimskoj književnosti. Prema većini autoriteta, miletska priča je pripovijetka, basna ili narodna priča koja prikazuje ljubav i avanturu, obično erotske ili uzbudljive prirode.

To je rezultiralo "komplikovanim narativnim tkivom: putopisom kojeg nosi glavni narator s brojnim sporednim pričama koje nose sporedni narativni glasovi". Najbolji potpuni primjer za ovo bio bi Apulejevo *[[Asinus aureus|Zlatno magare]]*, rimski roman napisan u drugom vijeku naše ere. Apulej uvodi svoj roman riječima "At ego tibi sermone isto Milesio varias fabulas conseram" ("Ali dozvolite mi da spojim različite priče u tom miletskom stilu"), što sugerira da svaka priča nije miletska, već je to čitava spojena zbirka. Ideja miletske priče poslužila je i kao model za epizodne narative nanizane u Petronijevom *[[Satirikon]]u*.

## Aristidova ''Miletska priča''
Naziv *Miletska priča* vuče porijeklo iz djela *Milesiaka* Aristida iz Mileta (grč. Ἀριστείδης ὁ Μιλήσιος; 2. vijek p.n.e.), koji je bio pisac bestidnih i zabavnih priča poznatih po svom erotskom sadržaju i neočekivanim obratima u radnji. Aristid je smjestio svoje priče u Milet, koji je imao reputaciju luksuznog, lagodnog načina života, sličnog Sibarisu u Velikoj Grčkoj; nema razloga misliti da je on u bilo kojem smislu bio "iz" samog Mileta.

Kasnije, u prvom vijeku p.n.e., ozbiljni historičar Lucije Kornelije Sizena preveo je Aristida na latinski pod naslovom *Milesiae fabulae* (*Miletske basne*) radi intelektualnog opuštanja. Kroz ovaj latinski prijevod djela, termin "Miletska priča" dobio je na značaju u antičkom svijetu. Miletske priče su brzo stekle reputaciju zbog razuzdanosti: Ovidije, u *Tristiji*, suprotstavlja smjelost Aristida i drugih sa svojim vlastitim djelom *[[Ars Amatoria]]*, zbog kojeg je kažnjen progonstvom. U dijalogu o vrstama ljubavi, *[[Amores (Lukijan)|Erotes]]*, Lukijan iz Samosate - ako je on zaista bio autor - pohvalio je Aristida usput, rekavši da se nakon dana slušanja erotskih priča osjećao kao Aristid, "taj očaravajući predač prostačkih priča". To sugerira da je izgubljena *Milesiaka* imala za svoj okvir samog Aristida, prepričavajući ono što je čuo o događajima u Miletu.

Plutarh, u svom djelu *[[Marko Licinije Kras|Život Krasa]]*, primjećuje da su nakon Bitke kod Kare 53. godine prije nove ere, pobjednički Parćani pronašli zbirke miletskih priča u prtljazi rimskih zarobljenika.

## Naslijeđe
Iako je ideja miletske priče poslužila kao model za epizodne narative nanizane u djelima *[[Satirikon]]* Gaja Petronija Arbitra i *[[Zlatno magare]]* Lucija Apuleja (2. vijek nove ere), ni Aristidov izvorni grčki tekst ni latinski prijevod nisu sačuvani. Najduži sačuvani primjer iz te književnosti je priča o "Kupidonu i Psihi", pronađena kod Apuleja, za koju je Sir Richard Burton naveo da "nam stvara duboko žaljenje zbog nestanka ostalih".

Aristidovski drski i nečasni junaci i pikantne, brze anegdote ponovo su se pojavili u srednjovjekovnim *[[fabliau]]xima*. Chaucerova "Mlinareva priča" je u Aristidovoj tradiciji.

M. C. Howatson, u djelu *The Oxford Companion to Classical Literature* (1989), izrazio je tradicionalno gledište da je miletska priča izvor "srednjovjekovnih zbirki priča kao što su *[[Gesta Romanorum]]*, *[[Dekameron]]* Boccaccia i *[[L’Heptaméron|Heptaméron]]* Margarite od Navarre".

Gottskálk Jensson sa Univerziteta u Kopenhagenu, Danska, međutim, ponudio je drugačije mišljenje ili ispravku, tvrdeći da je izvorna miletska priča bila: "vrsta romana u prvom licu, putopis koji narator priča iz sjećanja, s vremena na vrijeme prepričavajući kako je susreo druge likove koji su mu pričali priče koje bi on zatim uključio u glavnu priču retoričkom tehnikom narativne impersonacije".

Godine 2010, Nicholas Chong objavio je prepričane miletske priče u svojoj knjizi "Miletske i maleske priče", u kojoj spominje arkadsko žrtvovanje ljudi.

## Bilješke