open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
No (jezero)

**No** ili **Buhejrat No** je jezero na sjeveru Južnog Sudana, koje se nalazi sjeverozapadno od grada Džube (oko 630&nbsp;km) kod naselja Fakvir, u močvarnom području zvanom Sad, na mjestu gdje se spajaju rijeke Bar al-džabal ("brdska rijeka" ili "brdski Nil") i Bar al-gazal ("gazelina rijeka"). Tek od istjeka iz jezera No nadalje se rijeka Bar al Jabal zove Bijeli Nil (Bar al-Abjad) i tek od tu po nekim geografima, nastaje Bijeli Nil. No ima površinu od 100 km².

## Hidrografija
Jezero No nalazi se oko 1156&nbsp;km nizvodno od Albertovog jezera u Ugandi, na mjestu gdje Bijeli Nil ulazi u područje velikih sudanskih močvara Sad. Tu se spaja sa rijekom Bar al-gazal i stvara veliku močvarnu lagunu koja ovisno o sezoni ima brojna jezera i močvare, među kojima je jezero No najveće. Za vrijeme velikih ljetnih kiša, rijeka Sobat (pritoka Bijelog Nila) tek 115&nbsp;km nizvodno donosi toliko voda da ih Bijeli Nil nije u stanju primiti, već ih odbacuje daleko natrag u jezero No i rijeku Bar al-gazal. Dužina jezera No stoga jako varira, kao i nivo voda u jezeru. Obale jezera No obrasle su papirusom i stanište su brojnih divljih životinja. U kraju oko jezera No živi sudanski narod Nuer. Od jezera No, Bijeli Nil naglo zaokreće na istok i na 115&nbsp;km nizvodno se spaja rijekom Sobat kod kordinata .

## Izvori

## Vanjske veze
* Satelitska snimka jezera No sa potala satelliteviews.net
Barney Miller

***Barney Miller*** je bio američki televizijski sitkom koji se originalno emitirao na programu mreže ABC od 1975. do 1982. godine. Naslovni protagonist je bio Barney Miller, njujorški policijski kapetan koji je vodio fiktivnu 12. policijsku stanicu, a čiji je lik tumačio Hal Linden. Serija je imala veliku gledanost i na programu se održala osam sezona. Nakon posljednje sezone je 1982. nagrađena Emmyjem za najbolju humorističku seriju.

## Vanjske veze

* 
* 
* TV.com: ''Barney Miller'' 
* The ''Barney Miller'' homepage 
* Sitcoms Online: ''Barney Miller''
Bar el Gazal

**Bar al Gazal** (arapski: بحر الغزال, **Baḩr al Ghazāl**), pevedeno Gazelina rijeka ili Gazelino more, je rijeka u Južnom Sudanu, najveća zapadna pritoka Bijelog Nila. Južnosudanska regija Bar al Gazal dobila je ime po toj rijeci.

## Hidrologija
Gazelina rijeka duga je 716 km, teče uglavnom kroz močvarno područje Sad, do uvira u Jezero No, gdje se spaja sa Bijelim Nilom.
Porječje Bar al Gazala je najveće od svih pritoka Nila, ono ima čak 520,000 km², ali donosi vrlo malo vode, protok od svega 2 m³/s prosječno godišnje, zato jer se većina voda izgubi u močvarama Sada.Bar al Gazal ima vrlo neujednačenu količinu vode, koja ovisi o sezoni, ona varira od 0 do 48 m³/s.

Prema starijim izvorima, rijeka nastaje spajanjem rijeka Gur i Bahr el Arab.Po novijim istraživanjima rijeka Bar al Gazal nastaje u močvarnoj oblasti Sad bez određenog izvorišta, a da se rijeka Gur ulijeva kod jezera Ambadi, a rijeka Bahr el Arab nizvodno od jezera. Površina sliva rijeke i njenih pritoka je 851 459 km² i proteže se na zapad do Centralnoafričke republike i na sjeverozapad do regije Darfur.

## Historija otkrića
Prvu kartu porječja rijeke napravio je 1772. francuski geograf Jean Baptiste Bourguignon d'Anville, no valja reći da su još stari grčki geografi znali za rijeku, iako vrlo neprecizno.

## Izvori

## Vanjske veze
* Bahr-el-Ghazal na 1911encyclopedia.org
Sobat (rijeka)

**Sobat** (arapski: *Bahr el-Asfat‎‎*) je rijeka u Južnom Sudanu, najveća istočna pritoka Bijelog Nila.

## Hidrografija
Rijeka Sobat ulijeva se u Bijeli Nil kod misije Dolieb Hill, blizu grada Malakal u južnosudanskom vilajetu Gornji Nil. Sobat nastaje spajanjem rijeka Baro sa zapada i rijeke Pibor sa sjevera, na granici sa Etiopijom. Sliv rijeke Sobat i njenih pritoka ima oko 225.000&nbsp;km². Sobat ima vrlo neujednačenu količinu voda, prosječni istjek voda je 412 m³/s, ali varira od 99 m³/s za sušnog perioda do 680 m³/s za sezone kiše. Za vrijeme ljetne sezone kiša na Etiopskoj visoravni, koja traje od juna do oktobra, Sobat prima velike količine vode od rijeke Baro (83%) koja valja i gomilu vapnenačkih sedimenata. Zbog tih sedimenata bijele boje Bijeli Nil je dobio svoje ime.

## Reference
Malakal

**Malakal** (arapski: ملكال) je grad u južnom Sudanu, upravno sjedište *[[Ajalet|Vilajeta]] Gornji* Nil (A'ali an-Nil).

## Geografija
Malakal leži na istočnoj obali Bijelog Nila, nešto sjevernije od uvira rijeke Sobat u Bijeli Nil, oko 700&nbsp;km južno od Kartuma.
Malakal je bio sjedište garnizona središnje vlade iz Kartuma za vrijeme Sudanskih građanskih ratova, između Sjevera i Juga, koji su trajali od osnivanja Sudana, sve do 2005. Posljednja veća bitka kod Malakala bila je novembru 2006., danas je Malakal miran grad, dio autonomnog Južnog Sudana.

Malakal ima aerodrom (IATA kod: MAK, ICAO kod: HSSM) ali je toliko siromašan da nema niti jedan most preko Bijelog Nila.

Popularno domaće jelo je Val Val, kuhani valjušci od brašna, i Fol jelo začinjeno orasima.

## Stanovništvo
U Malakalu su najbrojnije tri etničke skupine; Dinke, Nueri i Šiluke no pored njih ima još etičkih grupa, samo ne u tako velikom broju.
### Rast stanovništva Malakala posljednjih decenija

## Reference

## Vanjske veze

* Karta Malakala (i ostale informacije) na portalu southsudanmaps.
Zemene Mesafint

**Zemene Mesafint** (giz: ዘመነ መሳፍንት zamana masāfint, obično se prevodi kao *Razdoblje sudaca*, *Razdoblje prinčeva* po uzoru na biblijsku Knjigu o Sucima) je razdoblje bezvlašća, velike nestabilnosti i čestih ratova u Etiopskom carstvu od kraja 18. vijeka do kraja 19. vijeka.

U tom periodu moć etiopskih careva bila je ozbiljno ugožena i svedena na okolicu Gondara. Tad su se brojni lokalni moćnici (neguši, rasevi, dejazmači) - gospodari rata, međusobno borili za uvećanje svojih teritorija.
Česti uzroci ratova bili su i vjerski sukobi između Etiopske pravoslavne tevahedo crkve i Islama.
.
## Historija

Početak razdoblja Zemene Mesafint obično se veže uz cara Joasa I (1755 -1769 ), kojeg je s carskog trona 1. maja1769 svrgnuo Ras Tigraja Mikael Sehul (1691 – 1779 ). Neki od historičara za početak te ere uzimaju krunidbu cara Joasa I (26. juna 1755) a neki to vežu uz ubistvo cara Ijasua I (13. oktobar 1706), kad je po njima otpočeo pad carske moći u Etiopiji. Za kraj te ere uzima se krunidba cara Tevodrosa II, koji je nakon niza krvavih borbi sa brojnim lokalnim moćnicima (od Bitke kod Gur Amabe 17. septembar 1852 do Bitke kod Derazge 1855) uspio ponovno kontrolirati cijelu Etiopiju.

## Literatura
* Mordechai Abir: The Era of the Princes: the Challenge of Islam and the Re-unification of the Christian empire, 1769-1855. Longmans, London 1968.
Space: 1999

***Space: 1999*** je britanska science fiction TV-serija koja se originalno prikazivala na programu mreže ATV od 1975. do 1978. Radnja je bila smještena na Mjesec koji je nakon kataklizmičke eksplozije nuklearnog otpada uskladištenog na tamnoj strani izbačen u duboki svemir, te pratila nastojanje posade Mjesečeve baze Alfa da preživi u novim okolnostima i pri tome suoči s raznim bizarnim fenomenima i vanzemaljskim civilizacijama.

Seriju je u bivšoj Jugoslaviji krajem 1970-ih na u okviru mreže JRT emitirala RTV Zagreb pod naslovom ***Svemir 1999***.

## Vanjske veze
* Journey to Where Con  - Space:1999 convention in Austin, TX 16–18 July 2010
* Eagletransporter.com  - the web's premier visual reference resource for Space 1999 Eagle Transporter models and replicas
* The Catacombs  - A comprehensive guide to *Space:1999*
* 
* 
* SPACE:2099 - Space:1999 modernising and spinoff
* Space:2099 SciFi World - Eric Bernard interview on The SciFi World
* IO9  - IO9 review of Space 2099
Skitska umjetnost

**Skitska umjetnost** je umjetnost naroda Skita koja je cvjetala od 4. do 1. pne. u zaleđu Crnog mora.

Skiti, pleme koje je govorilo jednim od iranskih jezika, prvi se put spominje u asirskim izvorima u polovici 7. pne. Do *5. st. pne.* Skiti su se proširili između Dunava i Dona, te stepom na sjever do šuma, no kulturni im utjecaj seže sve do Kavkaza i Dobrudže, dok se jedan ogranak pruža sve do Sibira na istoku. Herodot Skite opisuje kao narod koji pije kobilje mlijeko, a svoje mrtve pokapaju pod golemim zemljanim humcima, uz prinošenje ljudskih i životinjskih žrtava. Ti humci, ili kurgani, imali su podzemne komore gdje su pored pokojnika pokapane grčke posude za svakodnevnu uporabu i zlatni nakit, posuđe i oprema klasične i barbarske dekoracije.

U Pazaryku, na Altajskom gorju u Sibiru, otkrivena je spektakularna skupina skitskih grobova s drvenim grobnim komorama. U trajno zaleđenom tlu sačuvala su se potpuno tetovirana ljudska tijela, te tijela konja koja su bila okićena izvrsno izrađenim drvenim uzdama i oglavima. Predmeti raskošnih boja, izrađeni od pustene tkanine, kao što su npr. lutke labudova koji su bili namijenjeni da vise s vrha šatora, trebali su svjedočiti o bogatstvu nomadskog načina života. Također, najstariji poznati vuneni sag izrađen tehnikom uzlanja, svjedoči o trgovačkim vezama s Perzijom u doba Ahemenida .

Veliki dio skitske umjetnosti se zapravo svodi na malene prenosive predmete od kovine ili izrezbareni od drveta, a u stilskom se smislu nisu mijenjali stoljećima. Zlatni, srebrni i brončani predmeti (oružje, nakit, posuđe, kultni predmeti, dijelovi konjske opreme i sl.) bogato su ukrašeni dekorativnim elementima (uglavnom životinjskim motivima) čija stilizacija predstavlja originalno povezivanje grčke i asirske umjetnosti, a po nekima i kineskog umjetničkog izraza.

Neki su predmeti, kao ogrlice, naušnice i obredne posude, po stilu i funkciji bili u potpunosti grčki, dok su drugi ukrasi, kao veliki naprsnici i češljevi, bili skitski umjetnički oblici ukrašeni na grčki način,a treća vrsta predmeta je bila potpuno skitska, kako po načinu ukrašavanja, tako i po funkciji.
Na nekim se predmetima susreću naturalistički prikazi samih Skita kako se bore u bitci, muzu kobile ili potkivaju konje. Postoji snažan kontrast između tih realističnih likova i apstraktnih, stiliziranih životinjskih prikaza koji su se upotrebljavali za ukrašavanje statusnih simbola, a potječu iz bliskoistočnih (asirskih) izvora. Životinje i ptice su prikazane uz pretjerano naglašavanje njihovih atributa (rogova, šapa i kljunova), a primjenjivali su se u izradi kopči na pojasevima, konjskoj opremi, pokrovcima i oružju (poput kratkog mača akinakesa), te na brojnim sjekirama i tobolcima.

## Napomene

## Izvori

* Opća povijest umjetnosti, Mozaik knjiga, Zagreb, 2003. 
* Opća i nacionalna enciklopedija – 18. knjiga, Večernji list, Zagreb, 2007 

## Poveznice

* Umjetnost metalnog doba

## Vanjske veze

* Skitska kultura i umjentost 
* Kolekcija skitske umjetnosti
Jerihonske glave

U praistorijskom Jerihonu, današnji Jordan, pronađene su skupine veoma impresivnih skulptura ljudskih glava iz vremena između 7000. i 6000. godine pne. To su stvarne ljudske lobanje, kojima je lice bilo rekonstruisano u obojenom gipsu sa komadima morskih školjki umesto očiju. Finoća i preciznost modelovanja, blaga gradacija površina, osećanje odnosa između kostiju i mesa i sami po sebi su veliko dostignuće, bez obzira na rani datum. Štaviše, crte lica ne prikazuju jedan isti tip — svaka lobanja ima strogo individualno obeležje. Tu imamo jedini primer krupne plastike koji nam je poznat između perioda mlađeg paleolita i najstarijih spomenika mesopotamske umetnosti.

Iako veoma tajanstvene, ove glave jasno ukazuju na mesopotamsku umetnost. One su prvi nagoveštaj portretne tradicije koja će se nastaviti se do pada Rimskog carstva. Za razliku od paleolitske umetnosti, koja se razvila iz percepcije slučajnih slika, jerihonske glave imaju svrhu, ne da stvaraju život, već da ga nastave posle smrti, zamenjujući prolazno telo trajnijim materijalom.

Pretpostavlja se da su glave bile postavljane na površinu zemlje, dok su tela sahranjivana ispod kućnog poda, a najverovatnije su pripadale poštovanim precima. Jerihonske glave nameću pomisao da je neolitski čovek verovao u duh ili dušu, čije je sedište bilo u glavi i koja je mogla da nadživi telo i zadrži moć nad sudbinom kasnijih pokolenja, pa ga je trebalo umiriti i držati pod svojom vlašću. Sačuvane glave bile su klopke za duhove, koje su imale da ih zadrže u njihovom prvobitnom boravištu. One, tako, u vidljivom obliku osećanje tradicije, porodičnog ili plemenskog kontinuiteta, koji razdvajaju sedelački život od lutalačke egzistencije lovaca.

## Povezano
* Istorija
* Praistorija
* Istorija umetnosti
* Umetnost
Atrejeva riznica

**Atrejeva riznica** (**Atrejeva grobnica**) je grobni tolos u Mikeni iz oko 1300. pne. koja je pripisana mitskom kralju Atreju, Agamemnonovu ocu.

U Mikeni je pronađeno 9 grobnica pokrivenih “lažnom kupolom” od kojih je Atrejeva grobnica najveća i najpoznatija. 

Riznica se sastoji od *dromosa*, centralne dvorane i bočne prostorije. Kompleks je izgrađen u brdu, tako da se s vanjske strane vidi samo ulazni dio – *dromos* (prilaz širok 5, a dug 36 metara) koji završava ulazom (visokim 5 metara) koji je nadsvođen gredom iznad koje je ostavljen trokutast otvor kako bi se olakšao pritisak na gredu (poput *[[Lavlja kapija|Lavljih vrata]]* na Mikeni). Jedan od nadvratnika je bio unutrašnji, dug oko 9 m a širok preko 5 m, visine oko 1.20 m a težak oko 12 tona. Taj je prostor prvobitno bio nevidljiv izvana jer je bio pokriven nizom crvenih i zelenih kamenih ploča, sa spiralnim i drugim ornamentima izrađenim u tehnici reljefa. Sam je ulaz bio flankiran bogato rezbarenim, zelenim polustupovima, koji se danas nalaze u Britanskom muzeju. Cijelu je dekoraciju 1810. Uništio Turčin Veli – paša. Dromos se na svom kraju spušta, a od ulaza vodi kratki hodnik do glavne kružne prostorije. 

Glavni kružni prostor natkriven je lažnom kupolom, što znači da su redovi kamena postepeno ispuštaju tvoreći jedinstven zakrivljeni zid koji se sužava do vrha s krunskim kamenom. Svaki vodoravni kamen zaobljen je s unutarnje vidljive strane prilagođavajući se kružnom obliku tlocrta, a gornje strane su izbočene te tako nastaje kupola u obliku košnice. Zidovi su prvotno bili ukrašeni brončanim pločama, možda rozetama čiji se brončani prikivci još vide. Prostorija je služila da se u njoj okupe članovi porodice i održe običaje u čast pokojnika. Kružna prostorija sagrađena je u jednom usjeku u stijeni, ali je njen gornji dio, tj. kupola, ipak nadvisivao okolno tlo. Zato je vrh kupole bio pokriven humkom, koji je možda bio obložen bijelom ilovačom, dok je osnovica humka bila opasana potpornim zidom kamena. Vretenasta kupola je visoka 13.6, a promjera 14.5 metara i iz nje se ulazi u manji četverokutni prostor, vjerojatno riznicu (ili po nekima kriptu). 

Atrejevu riznicu gradio je vjerojatno isti arhitekt koji je kreirao i kupolni grob u Orhomenu i *Lavlja vrata* u Mikeni. U tim je grobovima usavršio stari tip gradnje do veličanstvene monumentalnosti. Mogao je to postići zahvaljujući tome što se tehnika obrade kamena uzdigla do zavidnog stupnja. 

## Povezano
* Mikenska kultura
* Lavlja vrata
Sedekion od Vizantijuma

**Sedekion** ((grčki: *Σεδεκίων*, ? - 114?) kasnije poznat kao **Sedek Carigradski**, bio je episkop Vizantijuma. Godine 105. je došao na to mjesto naslijedivši Plutarha. Služio je devet godina, a godine 114. ga je naslijedio Diogen.
Diogen od Vizantijuma

**Diogen** (grčki: *Διογένης*, ? - 129?) bio je episkop Vizantijuma u periodu od petnaest godina (114-129 A.D). Naslijedio je episkopa Sedekiona. Služio je za vrijeme rimskih careva Trajana i Hadrijan. O njegovom životu se vrlo malo zna.
Filopap

**Gaj Julije Antioh Epifan Filopap** (, , 65 - 116) bio je komagenski princ, koji je nakon aneksije njegove domovine u Rimsko Carstvo služio na niz visokih položaja u Ateni, uključujući mjesto arhonta, a kasnije i u samom Rimu, gdje je služio kao oficir u Pretorijanskog gardi, a potom kao senator. Znameniti pisac Plutarh mu je bio osobni prijatelj. Poznat je po Filopapovom spomeniku podignutom u Ateni početkom 2. vijeka.

## Vanjske veze
* Photographs of Philopappos Monument
115.

__NOTOC__

Godina **115.** (**[[rimske brojke|CXV]]**) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao **Godina konzulstva Mesale i Vergilijana** (ili, rjeđe, **godina 868. ''[[Ab urbe condita]]***). Oznaka 115. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je [[kalendarska era]] [[Anno Domini]] u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.

== Događaji ==

* [[Rimsko Carstvo|Rimski]] car [[Trajan]] na čelu vojske prodire duboko u teritoriju [[Partsko Carstvo|Partskog Carstva]] i zauzima partsku prijestolnicu [[Ktesifon]].
* [[Jevreji]] u [[Egipat|Egiptu]] i [[Kirena|Kireni]] dižu veliki ustanak protiv rimske vlasti poznat kao [[Kitosov rat]]. Ustanak se naglo širi na [[Cipar]], [[Judeja|Judeju]] i novoosvojenu rimsku provinciju [[Mezopotamija|Mezopotamiju]]. Ustanici zauzimaju rimske garnizone širom Bliske Istoka, zbog čega se Trajanova vojska našla odsječena u južnoj Mezopotamiji.
* U [[Britanija (otok)|Britaniji]] izbija ustanak protiv rimske vlasti, pri čemu je rimski garnizon u [[Eboracum|Eborakumu]] (današnji York) je masakriran.
* [[Kitosov rat]]: Jevrejski ustanici zauzimaju [[Aleksandrija|Aleksandriju]], koja je pri tome opustošena, a ne-jevrejsko stanovništvo masakrirano. [[Rimski guverner]] [[Marcus Rutilius Lupus|Marko Rutilije Lup]] je prisiljen angažirati [[Legio XXII Deiotariana|XXII legiju *Deiotarianu'']] kako bi zaštitio stanovnike Memfisa.
* Kitosov rat: Lucije Kvijet, rimski guverner Judeje, počinje brutalnu kampanju pacifikacije u toj rimskoj provinciji.
* U Rimu obnovljen Agripin Panteon.
* 13. 12. - Zemljotres uništava Apameju i Antiohiju u Siriji, a za što žitelji optužuju lokalnog kršćanskog biskupa koji nakon toga postaje mučenik, kasnije poznat kao Sv. Ignatije. Car Trajan, koji zimuje u gradu pred pohod na Partiju, i njegov naslednik Hadrijan imaju lakše povrede.
* Papa Sikst I nasljeđuje papu Aleksandra I kao sedmi papa (prema katoličkim biografijama).

## Rođenja
* Pauzanija, grčki historičar i geograf
* Car Shun od Hana, kineski car iz dinastije Han (u. 144)

## Smrti
*
Eborakum

**Eborakum** () je bila rimska tvrđava, a potom i grad podignut na sjeveru provincije Britanije, od koga je nastao današnji grad York u sjevernoj Engleskoj.

Eborakum je podignut 70-ih godina na području koju su prvim decenijama nakon rimske invazije na Britaniju nastanjivali Briganti, narod čiji su vladari ispočetka bili rimski klijenti. Međutim, nakon što su se pobunili protiv Rimljana, na njihovo područje je stacionirana Legio VIII Hispana, kojoj je Eborakum bio glavna baza. Oko garnizona se stvorilo civilno naselje koje će u sljedeća tri vijeka izrasti u uspješni i kozmopolitanski grad. Arheološki ostaci ukazuju na niz kultova iz raznih dijelova Carstva, uključujući kršćanstvo, a o čemu prvi podaci datiraju iz 314. i Sabora u Arlesu.

## Vanjske veze

* The Romans in West Yorkshire
Venera iz Willendorfa

**Venera iz Willendorfa** je kipić izrađen od mekanog vapnenca u razdoblju orinjaka (4. paleolitsko razdoblje, po mjestu Aurignac u Francuskoj). Lik žene sa steatopigijom, tj. naslagama sala, pronađen je u mjestu Willendorfu u Austriji po kojemu je dobila ime. Ona je samo jedna od mnogih pretpovijesnih figura koje su znanstvenici nazvali "Venerama" po rimskoj božici ljepote, iako se ne zna da li je to istinski prikaz božice, te koga zapravo predstavlja i zašto je nastala.

Wilendorfska Venera je zapanjujuće ekspresivna figura. Premda ovaj kip stane na dlan ruke, on je monumentalan po svom oblikovanju volumena. Ovdje monumentalnost podrazumijeva "imati kvalitetu da se doima velikim". Ritmični raspored eliptičnih oblika naglašava glavu, grudi, torzo i prepone. Ovi dijelovi tijela su preuveličani u odnosu na cijelu figuru, dok su dijelovi lica, vrat i donji dio nogu potpuno uklonjeni. Ruke koje počivaju na grudima su toliko malene da se uopće ne primjećuju.

Možemo samo pretpostavljati što je umjetnik želio iskazati. On je naglasio dijelove tijela koji su u direktnoj vezi s reprodukcijom i dojenjem. također, ako usporedimo stražnju stranu skulpture s prednjom, premda je naoko "okrugla" primjećujemo da je umjetnik zapravo obrađivao samo sprijeda. što upućuje na zaključak da je figura bila postavljena tako da se gleda s prednje strane.

Ova kombinacija frontalnosti i simboličnog pretjerivanja dovela je znanstvenike do zaključka kako se radi o *Božici plodnosti*. U duhu ovog zaključka su i maleni tragovi crvene boje koji upućuju na porođaj.

## Poveznice
* Paleolitička umjetnost

## Vanjske veze

* 100 godina otkrića
114.

__NOTOC__

Godina **114.** (**[[rimske brojke|CXIV]]**) bila je redovna godina koja počinje u nedjelju u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao **Godina konzulstva Haste i Vopiska** (ili, rjeđe, **godina 867. ''[[Ab urbe condita]]***). Oznaka 114. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je [[kalendarska era]] [[Anno Domini]] u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.

== Događaji ==

* Prva godina *Yuanchu'' ere kineske Istočne dinastije Han.
* Kraljevstvo Osroena postaje vazal Rimskog Carstva.
* Rimsko-partski ratovi: rimski car Trajan nanosi poraz Partima, te zauzima Armeniju i sjever Mezopotamije.
* Podignut slavoluk u Beneventu.
* U Ateni podignut spomenik Filopapu, prognanom princu nekadašnjeg Kraljevstva Komagena.
* Na mjestu episkopa Vizantijuma patrijarha Sedekiona mijenja patrijarh Diogen.

## Rođenja
*

## Smrti
*
Apameja (Sirija)

**Apameja** (arapski: أفاميا ili آفاميا, Afamia) je bivši rimski grad čije se dobro očuvane ruševine nalaze u današnjoij sjeverozapadnoj Siriji, okoli 55&nbsp;km severozapadno od Hame, na desnoj obali Oronta.

Prije dolaska trupa Aleksandra Velikog u Siriju je bio poznat pod nazivom Farnaka. Aleksandar ga je preminovao u Pela u svom rodnom mjestu. Nakon njegove smrti je tim područjem zavladao njegov vojskovođa Seleuk I Nikator, osnivač Seleukidskog Carstva. On ga je po svojoj supruzi, perzijskoj princezi Apama|Apami, preimenovao u Apameja. Pod mnjegovom vlašću se grad brzo razvio u važan vojni garnizon, ali i ekonomsko središte. Grad je narastao na 120.000 stanovnika, a ekonomija se temeljila na brojnim ergelama od 30.000 konja, kao i objektima za dresuru 500 bojnih slonova.

Godine 64. pne. je za vrijeme trećeg mitridatskog rata Apameju zauzeo rimski vojskovođa Pompej i otada je bio pod vlašću rimske države. Riumljanima je služio i nastavio se razvijati kao važna vojna baza. Godine 115. je za vrijeme vladavine cara Trajana Apameju pogodio katastrofalan potres, a što je rimske careve sve do Marka Aurelija natjeralo da ulažu velika sredstva u njegovu obnovu. Ti su napori urodili plodom, pa je broj stanovnika narastao na pola miliona, a Apameja postala i važno kulturno središte, posebno značajno zbog razvitka neoplatonističke filozofske škole, odnosno miješanja Platonove filozofije sa orijentalnim elementima.

Apameja je svoj razvoj nastavila i pod Bizantom, postavši središte episkopije kao i provincije Syria Secunda. Godine 540. su taj dio Sirije napali Sasanidsko Carstvo|Perzijanci, te zauzeli Alep, Antiohiju a nakratko i Apameju. Godine 612. su Perzijanci ponovno zaujzeli grad. odakle su ih Bizantinci uspjeli otjerati 628. Njih su, međutim, otjerali arapski muslimani 636. nakon čega Apameja postepeno počinje gubiti na svom značenju. Godine 1106. su ga osvojioli križari pod Tankredom. Godine 1149. križare je protjerao Nuredin, te u središtu grada, na mjestu nekadašnje antičke akropole, podigao citadelu danas poznatu kao Qalaat al-Mudiq. Osam godina kasnije, novi potres je doveo do potpunog napuštanja grad. Kasnije je Apameja služila tek kao jedna od karavanskih stanica, a pod turskom vlašću i kao stanica na hadžiluk|hodočašću za Meku.

## Vanjske veze

* Syria Gate 
* Atlastours
* Visit Syria
Sveti Ignatije

**Sveti Ignatije** ili **Ignacije** može biti:

* Ignatije Antiohijski, rani kršćanski vođa
* Patrijarh Ignjatije Carigradski, carigradski patrijarh
* Ignacije Loyola, osnivač jezuita
Rimski guverner

**Rimski guverner** je bio službenik na čelu rimske državne uprave, odnosno nadležan da sprovodi rimske zakone u jednoj ili više provincija. U rimskoj pravnoj terminologiji se kao najopćenitiji izraz za guvernera koristio *[[rector provinciae]]*.

Način na koji se postajalo guvernerom - izborima ili imenovanjima - se razlikovao u različitim periodima rimske države, odnosno po tipu provincije kojom se upravljalo, a slično je bilo i sa guvernerskim dužnostima i ovlastima.

## Vanjske veze
* Livius.org: Roman governors
Marko Rutilije Lup

**Marko Rutilije Lup** (*Marcus Rutilius Lupus*, kraj 1. i početak 2. vijeka) bio je rimski velikodostojnik u doba cara Trajana. Služio je kao prefekt, odnosno guverner Egipta u vrijeme velikog Trajanovog pohoda na istok.

## Kitosov rat
Za vrijeme njegovog mandata 115. godine u Egiptu je, kao i drugim dijelovima Carstva, izbio masovni ustanak Jevreja protiv rimske vlasti. Ustanici su uspjeli zauzeti Aleksandriju, masakrirati tamošnje nejevrejske stanovnike te ozbiljno ugrozili opskrbu Rima žitom. Lup je, koristeći vojne snage na raspolaganju, uspio povratiti vlast nad Aleksandrijom, ali se morao obratiti Trajanu za pomoć, koji mu je poslao pojačanja na čelu sa Marcijem Turbonom, koji će nakon gušenja ustanka postati de facto guverner Egipta.
Lusije Kvijet

**Lusije Kvijet** (*Lusius Quietus*, ? – 118) bio je rimski vojskovođa u službi cara Trajana. Rodio se kao berberski princ u Mauretaniji, odnosno sin berberskog poglavice koji je Rimljanima pomogao da 40. osvoje Mauretaniju Tingitanu u današnjem Maroku. Za to je Kvijetova porodica, uključujući i samog Kvijeta, nagrađena rimskim državljanstvom. Kvijet je vojnu karijeru započeo kao konjički komandant pod carem Domicijanom te dobio status viteza, ali je poslije smijenjen zbog neposluha. Kvijetova karijera je oživljena pod Trajanom, koji ga je stavio na čelo berberske pomoćne konjice prilikom pohoda na Daciju. Kvijet se tamo istakao svojom vojnom sposobnošću, a za zasluge u Trajanovoj pobjedi je nagrađen mjestom senatora. Kvijet je 113. pratio Trajana na njegovom velikom pohodu na Partsko Carstvo; tamo se istakao osvajanjem Nisibisa, Edese te gušenjem pobuna u pozadini Trajanove vojske koja je napredovala u Mezopotamiji. Nakon toga je imenovan za guvernera Judeje koju je u to vrijeme pogodio veliki ustanak Jevreja; Kvijet je opsjeo i zauzeo ustaničko središte Lidu (današnji Lod), te potom brutalno, ali metodički pacificirao zemlju. Ustanak je upravo po njemu, odnosno po iskvarenom grčkoj verziji njegovog imena, nazvan *Kitosovim ratom*. Godine 118. je umro nasilnom smrću; dio historičara špekulira kako je likvidiran po naređenju novog cara Hadrijana koji nije imao povjerenja u kadar prethodnog cara.

## Reference
Ktesifon

**Ktesifon** ili **Ktezifont** (grčki: *Ktēsiphōn*, Κτησιφῶν) je bio glavni grad iranske Sasanidske Monarhije u drevnoj Mezopotamiji. Ktezifont se nalazi oko 35 kilometara jugoistočno od Bagdada u današnjem Iraku, na lijevoj obali rijeke Tigris na nekadašnjem važnom trgovačkom putu. 

## Historija
Grad su podigli Parti kao konkurenciju gradu Seleukiji koji se nalazio nasuprot njega na desnoj obali Tigrisa. Rimski historičar Amijan Marcelin (23, 6, 23) kaže da je grad osnovan u doba kralja Vardanesa (38. do oko 45.), no već historičar Tacit (*Anali*, 6, 44) spominje grad kao rezidenciju Tiridata III. (partskog uzurpatora koji je 36. godine privremeno zaposjeo Mezopotamiju). 

Grad (ili bolje rečeno gradovi jer su Seleukija i Ktezifont srasli) se razvio u doba Sasanida kojima je on bio glavni grad (ljeti kad je klima u Ktezifontu-Seleukiji bila neugodna selili su u druge gradove, ali on im je bio glavna rezidencija). Grad se s vremenom znatno povećao te je vjerojatno na kraju imao i oko 500 000 stanovnika. Rimljani i kasnije Bizantinci su ga više puta osvojili (zadnji put 591.), ali ga nikada nisu mogli zadržati u svojoj vlasti. 

Grad su 637. osvojili Arapi i dijelom ga uništili, ali je u doba Omejida pored grada Kufe bio središte šijita. Osnutkom Bagdada godine 762. Seleukija-Ktezifont je prepušten propadanju. 

## Arheološka iskopavanja
Iskapanja je na tom području vodio Univerzitet Michigan 1927. - 1932. i 1936. - 1937. Pronađeno je više bogato opremljenih stambenih jedinica. Nađena su i četiri sloja iz razdoblja od oko 300. prije Krista do 200. poslije Krista. Iskopavanja je 1964. - 1989. dalje nastavilo Sveučilište iz Torina. Pronađena je građevina iz doba Seleukida koja je očito služila kao arhiv. Uništili su ga Parti oko 150. poslije Krista. Također je nađeno oko 30 000 grčkih pečata. Ta su iskopavanja također pokazala da su kroz grad prolazila dva kanala, jedan u smjeru istok-zapad, a drugi u smjeru sjever-jug. 

Pronađeni su i ostaci jedne kršćanske crkve i kuća iz ranoislamskog razdoblja. 

Jedini ostatak grada koji danas postoji je ruševina palače Tak-e Kisre koju je vjerojatno dao sagraditi Hozroje I. Anuširvan.
 
## Veze
* Opis
* Seleukija

## Vanjske veze
* Korisan popis literature
* Slika Ktezifonta iz zraka 
* Članak o Ktezifontu (na engleskom)
* O američkim iskopavanjima (na engleskom) 
* Članak o Seleukiji u ''Princeton Encyclopedia of Classical Sites''
;Ostali projekti
Pauzanija (geograf)

**Pauzanija** (starogrčki:  *Pausanías*, 2. vijek) je bio grčki putopisac i geograf, poznat po djelu *Opis Grčke* () u kome je u 10 knjiga detaljno prikazao sve najvažnije lokalitete i znamenitosti Grčke pod rimskom vlašću Pet dobrih careva. Prije putovanja po Grčkoj je obišao Malu Aziju, Siriju, Palestinu, Egipat i Italiju. Njegova knjiga je u antičko doba bila posve zaboravljena, a u srednjem vijeku rijetko citirana; tek je u kasnijim vijekovima postala izuzetno dragocjeni izvor historičarima, kako za opis Grčke pod rimskom vlašću, tako i za dovođenje raznih arheoloških artefakata i građevina iz antičkog perioda u njihov historijski kontekst.

## Vanjske veze

* ''Pausanias Description of Greece'', tr. with a commentary by J.G. Frazer (1898) Volume 1 (also at the Internet Archive)
* Pausanias at the Perseus Project: Greek; English
Kitosov rat

**Drugi jevrejsko-rimski rat** ili **Kitosov rat** (: *mered ha'galuyot* ili *mered ha'tfutzot* (מרד התפוצות), "**Pobuna izgnanika**") je naziv za veliki ustanak Jevreja protiv rimske vlasti u istočnom dijelu Carstva, a koji je trajao od 115. do 117.

Ustanak je započeo u jevrejskoj dijaspori, odnosno među jevrejskim zajednicama u Kireni, Egiptu i Cipru, a da bi se kasnije proširio i na samu Judeju te Mezopotamiju. Ustanak Jevreja je buknuo 116. godine u Mesopotamiji, a zatim je prenet i u Egipat.

Ustanici su ispočetka imali velike uspjehe, iskoristivši činjenicu da je glavnina rimske vojske u to vrijeme vodila veliki pohod protiv Parta. Jevrejski ustanici naročite uspehe ostvaruju u Kirineji, gde ih je predvodio izvesni Lukas, koji je sebe proglasio za cara. Pod njegovim vođstvom Jevreji napadaju Helene u svom gradu, a onda kreću u Aleksandriju. Egipatski prefekt Lup, sa nevelikom vojskom koja je bila uz njega, nije mogao da izdrži napad i povlači se iz Aleksandrije. Ustanici su nakratko osvojili Aleksandriju te veliki broj gradova, pobivši ogroman broj njihovih ne-jevrejskih žitelja, uglavnom Grka i Rimljana. 117. godine radi ugušenja ustanka poslat je Marcije Turbon sa vojskom i flotilom. On je opseo Aleksandriju i kroz nekoliko meseci zauzeo je grad.

Nakon što je rimski car Trajan poslao nove snage na čelu sa Lusijem Kvijetom, ustanak je ugušen i rimska vlast konsolidirana. Lucije Kvint, koji je ugušio ustanak, bio je Mavar; komandovao je berberijskom konjicom u Trajanovoj armiji. Nakon ugušenja ustanka naznačen je za prokuratora Judeje.

## Reference

## Vanjske veze
* "<small>BAR KOKBA AND BAR KOKBA WAR</small>" article from Jewish Encyclopedia  (public domain)
* "<small>Cyprus: In Roman Times</small>" article from Jewish Encyclopedia  (public domain)
* "<small>Cyrene</small>" article from Jewish Encyclopedia  (public domain)
* "The revolt against Trajan ", from livius.org
* http://www.ccel.org/fathers2/NPNF2-01/Npnf2-01-09.htm#P2232_1055802, Eusebius, *[[Crkvena historija (Euzebije)|Ecclesiastical History]]*, 4.2.
Siksto I

**Siksto I.** je bio sedmi papa, nasljednik Aleksandra I. , od 117. ili 119. do 126. ili 128.

## Biografija

Bio je sin nakog Rimljanina imenom Pastor, iz područja Via Lata. Ime Sikst (lat. *Xystus*) vjerojatno je grčkog podrijetla.

Prema Liberijevu katalogu papa, bio je rimski biskup u doba cara Hadrijana, „*a consulatu Nigri et Aproniani usque Vero III et Ambibulo*“, „od konzulata Nigrova i Apronijanova, do onog Vera III. i Ambibula“, to jest od 117.-126.

Povjesničar Euzebije Cezarejski, međutim, u dva svoja spisa donosi i dvije kronologije. U *Chroniconu* kaže da je ovaj bio papa od 114. do 124., a u djelu *Historia ecclesiastica* kaže da mu je pontifikat trajao od 114. do 128. U svakom slučaju, stručnjaci se slažu da je bio papa oko deset godina.

Prema zbirci *[[Liber pontificalis]]*, za svoga je pontifikata donio tri važne odluke:

* nitko, osim onoga koji predvodi liturgiju, ne smije za vrijeme posvete dodirivati kalež i patenu;
* biskupi koji su pohodili Svetu stolicu, po povratku u svoju dijecezu moraju pokazati apostolsko pismo kojim se potvrđuje njihovo puno zajedništvo s Petrovim nasljednikom;
* nakon predslovlja u misi, svećenik mora zajedno s narodom recitirati *[[Sanctus]]*.

U doba njegova papinstva pojavljuju se vjerojatno prve razlike u odnosu na istočne Crkve. Naime, zapadna je Crkva tada već slavila Uskrs, a na istoku taj običaj još nije bio poznat. Pripisane su mu dvije poslanice o nauku o Presveto Trojstvo (nauk) i o primatu biskupa Rima, koje su se međutim pokazale apokrifnima.

Prema jednoj legendi Siksto I. poslao je prvoga misionara, biskupa Pelegrina, u Galiju.

Po smrti pokopan je u bazilici sv. Petra u Rimu. Prema drugim izvorima pokopan je u mjestu Alatra pokraj Rima. Različiti katalozi papa i martirologiji navode ga kao mučenika, no budući da nema o tome ni dokaza ni dodatnih pojedinosti, i sama ga je Katolička Crkva isključila iz popisa obaveznih spomendana.

## Rimski martirologij
Rimski martirologij donosi o ovom papi sljedeće:

## Reference
Car Shun od Hana

**Car Shun od Hana**, trad. kin. **漢順帝;**, poj. kimn. **漢顺帝**, py. **hàn shùn dì**, wg. **Han Shun-ti**, (115-144) bio je kineski car iz dinastije Han i sedmi vladar u periodu Istočnog Hana, koji je vladao od 125. do 144.

Shun je bio sin cara Ana, ali ga je nakon očeve smrti carica majka Yan natjerala da se odrekne prijestolja u korist markiza od Beixianga. Nekoliko mjeseci kasnije, grupa dvorskih eunuha na čelu sa Sun Chengom je izvršila dvorski prevrat i svrgnula markiza, postavivši Shuna za cara. Iako je narod imao velika očekivanja od novog cara, koji nije dijelio njegovu nasilnu narav, pokazalo se da Shun, iako miran i dobronamjeran, ne posjeduje neke vladarske sposobnosti, te je državom stvarno upravljao klan na čelu s njegovim tastom Lian Shangom, te Lian Shangovim sinom Liang Jijem, a čime se nastavilo postepeno propadanje dinastije.

## Reference
Lasta

**Lasta** (giz: ላስታ) je historijska provincija i kraljevstvo na sjeveru Etiopije, poznata je po Lalibeli nekadašnjem glavnom gradu Etiopskog carstva za Dinastije Zagaj.

Lasta je prvi put spomenuta u pisanim izvorima u 14. vijeku, iako je očito da je bila naseljena daleko prije toga. Češki franjevac Remedius Prutky boravio je u Lasti u 18. vijeku, po njemu je Lasta bila jedna od 22 pokrajine u Etiopiji, koje su bile podložne caru. 
No Lasta je po njemu bila jedna od šest pokrajina za koje je on držao da su *uistinu velike i zaslužuju naziv kraljevstvo*. Lasta je na zapadu graničila s pokrajinom Bedžemder, a na sjeveru s Pokrajinom Vag.

## Reference
Provincija Tigraj

**Tigraj** je historijska provincija Etiopije. Između 1942 - 1995, to je bila jedna od 14 provincija ondašnje Etiopije, koja je bila veća
od današnje Regije Tigraj jer je uključivala i dijelove Semiena, Tembiena, Agame i Enderte, koji danas pripadaju drugim regijama (Regija Amhara).

## Historija
Tigraj je bio sjedište Kraljevine Aksum, u 1. mileniju, najbrojniji narod bili su proto Tigranje i proto Amharci, njihov jezik, jedna varijanta giz jezika ostao je do danas jezik Etiopske pravoslavne tevahedo crkve i etiopskog dvora.

U *Knjizi o Aksumu*, pisanoj i sastavljenoj vjerojatno prije 18. vijeka prikazan je Tigraj s gradom Aksum u sredini, okružen s ostalih 12 tradicionalnih glavnih provincija: *Tembien, Šire, Seraje, Hamasien, Bur, Sama , Agame, Amba Senajt, Garalta, Enderta, Sahart i Abergele*. 

U srednjem vijeku ustalila se titula *Mekonen Tigraja* (guverner Tigraja) za upravljače nad tom pokrajinom, koja je bila veća od današnje Regija Tigraj, jer je u njenom sastavu bio i kraj Akele Gazaj (danas dio Eritreje) i teritorij pod vlašću *Bar neguša* (kralja mora) koji je kao vazalni vladar Tigraja vladao nad priobaljem Crvenog mora (današnja Eritreja). Granica između Tigraja i zemlje Bar neguša bila je po svemu sudeći rijeka Mareb (ona je i danas granica između Etiopije i Eritreje).

Nakon pobune vazalnog vladara Bar neguša Ješaka u 16. vijeku, Mekoneni Tigraja nisu više imali kontolu nad Bar negušima, ali su svoju vlast polako selili sve više prema Eritreji, osobito u 19. vijeku. Ali su za mračnog razdoblja Zemene Mesafint (*era prinčeva*), obje titule postale prazno slovo na papiru, a stvarni gospodari ovog teritorija postali su rasevi i dejazmači koji su te titule dobijali od etiopskih careva.

Sredinom 19. vijeka, rasovi Tembijana i Enderte uspjeli su u tim dijelovima Tigraja osnovati svoje male dinastije. Jedan od članova te dinastije dejazmač Kasaj Merča, uspeo se etiopsko carsko prijestolje 1872. kao Johanes IV. Ali je nakon njegove pogibije u bitci kod Galabata, etiopski carski tron došao pod kontrolu moćnika iz Šoe, a centar moći etiopske države pomaknut je južnije od Tigraja.

## Reference
Johanes III Etiopski

**Johanes III Etiopski** (oko 1824 - oko 1873) bio je posljednji etiopski car (neguš negasti) *[[Gondar|gondarske]]* grane Salomonske dinastije. Rođen je kao sin cara Tekle Georgisa, on je zapravo bio marioneta u rukama moćnog ras Alija II. od Bedžemdera, oromskog vladara. On ga je prisilio da se oženi njegovom majkom Menen Liben Amede, tako da je zapravo ona bila stvarna vladarica.

## Biografija
Johanes III vladao je u nesretnom periodu za Etiopiju zvanom Zemene Mesafint (Doba prinčeva) kad je carstvo bila razjedinjeno beskonačnim unutrašnjim borbama. U njegovo vrijeme dva najveća rivala bili su *[[Ali II od Jedžua|Ras Ali II]]* od Bedžemdera i *[[dejazmač]] [[Vube Haile Marjam]]* iz Provincije Semien. Tako da je Johanes III za vrijeme svoje vladavine između 30. augusta 1840 i 1851 nekoliko puta skidan s prijestolja i zamjenjen svojim rođakom Sahle Dengelom. Prvi put je ga je s trona skinuo *[[Ras (titula)|ras]] Ali II*, u oktobru 1841 jer se tad htio prikazati kao prijatelj dejazmača Vube Haile Marjama. Zatim je nakratko ponovno vraćen na prijesto 1845, da bi potom bio ponovno skinut s trona 1850 i zamjenjen s *nekim nepoznatim* (to je predpostavka historičara E.A. Wallis Budgea dobrog poznavaoca etiopske povjesti).

Neki dobri poznavaoci etiopske povjesti kao Donald Crummey, drže da je Johanes III dospio pod veliki utjecaj katoličkih misionara (biskupa Justina de Jacobisa) te da se obratio na katoličanstvo 1851 

Njegova konačna sudbina, kao i brojne pojedinosti njegove vladavine, ostale su tajna do danas. Za njega jedni tvrde da je ponovno vraćen na tron 18. juna 1847 nakon što je Kasaj Haile Georgis (budući car Tevodros II) porazio vojsku njegove žene Menen i njenog sina Ras Alija kod Jezera Tana. Po drugima tad je Tevodros II iskoristio priliku i sam preuzeo prijestolje. 

Nakon toga, Johanes III nastavio je živjeti kao običan građanin. Oko 1856, katolički misionari u Etiopiji pokušali su ga vratiti na prijestolje, ali je on pokazao veći interes da ode na hodočašće u Jeruzalem, nego za carski tron. Nakon toga se poslije dvije godine vratio u okrilje Etiopske pravoslavne tevahedo crkve i pridružio Tevodrosu II na njegovu dvoru u Magdali.

Iz njegove vladavine ostalo je jedno pismo upućeno francuskom caru Napoleonu III 11. juna 1869 u kojem ga moli za financijsku pomoć.

## Izvori
Jekuno Amlak

**Jekuno Amlak** (amharski: ይኵኖ አምላክ) vladarskog imena *Tasfa Ijasus* ( ? - 1285), bio je etiopski car (neguš negasti) od 10. augusta 1270 do 19. juna 1285, utemeljitelj Salomonske dinastije jer je po svom ocu Tasfa Ijasusu, vukao svoje porijeklo od posljednjeg aksumskog kralja Dil Na'oda.
## Biografija
### Uspon na tron
Ono što se danas zna o Jekunu Amlaku temelji se na etiopskoj usmenoj predaji i srednjovjekovnim hagiografijama. Po njima Amlak je bio iz Sagarata (Amhara)

Jekuno Amlak školovao se u manastiru Istifanos na jezeru Haik. Kasnije srednjovjekovne hagiografije navode da ga je podučavao osobno sv. Tekle Hajmanot, ranije hagiografije navode da mu je učitelj bio Ijasus Moa, iguman manastira Istifanos.

Po etiopskim legendama Jekuno Amlak je bio zarobljen od strane zagajskog kralja "Za-Ilmaknuna" na Planini Malot, ali je uspio pobjeći. Potom je okupio podršku u pokrajinama Amhara i Šoa, i sa vojskom sljedbenika, pobijedio i svrgnuo s trona zagajskog kralja. Po suvremenom etiopskom historičaru Tadese Tamratu, tu se radi o Jetbaraku, a ne o Amlaku, ali zbog lokalnog oblika damnatio memoriae (zabrane pamćenja), njegovo ime je uklonjeno iz historije. Noviji istraživač historije Vola Getachew Mekonnen Hasen, tvrdi pak da se ipak radi o Jekuno Amlaku, a da je posljednji zagajski kralj kojeg je on svrgnuo bio Na'akueto La'ab.

## Vladavina
Jekuni Amlaku se pripisuje da je vodio rat protiv Kraljevstva Damot, koje je ležalo južno od rijeke Plavi Nil.

Pisana historija pruža nam više sigurnosti da ocijenimo njegove odnose s drugim zemljama. Tako danas znamo da Jekuno Amlak nije samo razmijenjivao pisma s bizantskim carem Mihajlom VIII Paleologom, već mu je poslao i nekoliko žirafa na dar. Isprva su njegovi odnosi sa susjednim muslimanskim zemljama bili su prijateljski, no njegovi uporni zahtjevi da se Etiopskoj pravoslavnoj tevahedo crkvi dodijeli Abuna pogoršali su odnose. Njegovo do danas sačuvano pisma iz 1273 koje je slao mamelučkom sultanu Baibarsu u Kairo, koji je tad bio suveren aleksandrijskog patrijarha (glavara koptske i etiopske crkve), u kojem ga moli za pomoć da mu se dodijeli novi Abuna, jasno govori da to nije njegov prvi zahtjev. Kad jedna od njegovih poruka nije stigla do Kaira, on je zato okrivio jemenskog sultana, da je on iz pozadine spriječio njegovog glasnika da dođe do Kaira. Zbog tog je bio primoran da se osloni na sirijske svećenike koji su se nekako probili do njegova carstva.

Njemu se pripisuje gradnja crkve izgradnju crkve Genete Marjam pored Lalibele , u kojoj se nalaze najstarije etiopske freske.

Njegov naslijednik car Bajda Marjam je njegov leš ponovno pokopao u crkvi Atronsa Marjam.

## Izvori
Bekim Sejranović

**Bekim Sejranović** (Brčko, 30. aprila 1972. – Banja Luka, 21. maja 2020.), bosanski i hrvatski je književnik.

## Biografijɑ
Bekim Sejranović je rođen u Brčkom 1972. Godine 1985. seli se u Rijeku gde pohađa pomorsku školu i studira kroatistiku. Od 1993. živi u Oslu u Norveškoj gde je na Istorijsko-filozofskom fakultetu magistrirao južnoslovenske književnosti. Sa norveškog je preveo između ostalog dela Ingvara Ambjørnsena i Frode Gryttena, a priredio je i preveo antologiju norveške kratke priče *Veliki pusti krajolik*.

Bekim je za roman *Nigdje, niotkuda* 2009. god. dobio nagradu Meša Selimović koja se dodeljuje za najbolji roman objavljen na područje Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Srbije i Crne Gore.
Od urednika romana:

"*Roman Bekima Sejranovica može se istodobno čitati i kao kratka povijest ovdašnjeg XX. stoljeća i kao katalog svih njegovih izbjeglištava. Bilo da su istjerani iz jezika u jezik, iz Bosne u Hrvatsku, iz Rijeke u Oslo, iz Palacha u zatvor za ilegalne useljenike, iz života u formulare, iz civilizacije u divljinu krajnjeg sjevera, iz djetinjstva u nimalo pitomiji krajobraz odraslosti... - junaci ove knjige doista dospijevaju nigdje, niotkuda, a stihovi (nimalo slučajno) riječkog (i nimalo slučajno) rock-benda Let 3 postaju naslov koji najpreciznije opisuje njihov itinerar, njihovu trenutačnu poziciju, svijet u kojem žive, ali i one u kojima su živjeli. Nigdje, niotkuda, zato jer to odakle su se zaputili više ne postoji, a to gdje su došli može se doduše pronaći na zemljovidu, ali ne znači ništa. Nigdje, niotkuda, zato jer cilj nije mjesto na kojem se može odmoriti, a ne može se reći da nisu putovali. Ne bez snova, ne bez ljubavi i bez humora. Jer, pričajući svoju priču o četiri sprovoda i vjenčanju, Bekim Sejranović nipošto ne dopušta da ga shrva teret tolikih negacija. Usred svih njih, a možda i njima usprkos, njegova knjiga uspijeva ostati topla i svježa, snažan, duhovit i živ roman kakav nemamo prilike čitati često..."*

## Bibliografija

* *Modernizam u romanu Isušena kaljuža Janka Polića Kamova* (studija, 2001)
* *Fasung* (zbirka priča, 2002.)
* *Nigdje, niotkuda* (roman, 2008.)
* *Ljepši kraj* (roman, 2010.)
* *Od Tokija do Morave* (scenario, 2011.)
* *Sandale* (roman, 2013.),
* *Tvoj sin Huckleberry Finn* (roman, 2015.),
* *Dnevnik jednog nomada* (roman, 2017.)

## Reference

## Vanjske veze
* Miss Misery na otoku Susku (puni tekst kratke priče)
* From Tokyo to the Morava river / Od Tokija do Morave (puna verzija filma s engleskim i hrvatskim podnaslovima, s dopuštenjem režisera)
* Razgovor s Bekimom Sejranovićem: Bosna je sjebana, ali Norveška je gora
Nagrada Meša Selimović

Postoje dvije književne nagrade koje nose ime bosanskohercegovačkog pisca Meše Selimovića:
* Nagrada Meša Selimović (Srbija), književna nagrada za najbolji roman koji dodjeljuju beogradske *[[Večernje novosti]]* i Udruženje knjižara i izdavača Srbije (1988 - );
* Nagrada Meša Selimović (BiH), književna nagrada za najbolji roman s područja Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Srbije i Crne Gore, koja se dodjeljuje tokom književnih susreta "Cum grano salis" u Tuzli (2001 -);
Nagrada Meša Selimović (BiH)

**Nagrada "Meša Selimović"**, književna nagrada za najbolji roman objavljen u prethodnoj godini s područja Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Srbije i Crne Gore.

Utemeljena 2001. godine, nagrada se dodjeljuje u okviru književnih susreta "Cum grano salis" u Tuzli, a sastoji se od skulpture i novčane nagrade.

## Dobitnici
* 2002. - Marinko Koščec, *Netko drugi* (Hrvatska)
* 2003. - Irfan Horozović, *Shakespeare u Dar es Salaamu* (BiH)
* 2004. - Ivica Đikić, *Cirkus Columbia* (Hrvatska)
* 2005. - Ognjen Spahić, *Hansenova djeca* (Crna Gora)
* 2006. - Sanja Domazet, *Ko plače* (Srbija)
* 2007. - Miljenko Jergović, *Ruta Tannenbaum* (Hrvatska) 
* 2008. - Mirko Kovač, *Grad u zrcalu* (Crna Gora)
* 2009. - Bekim Sejranović, *Nigdje, niotkuda* (BiH)
* 2010. - Mirjana Đurđević, *Kaja, Beograd i dobri Amerikanac* (Srbija)
* 2011. - Ludwig Bauer, *Zavičaj, zaborav* (Hrvatska)
* 2012. - Faruk Šehić, *Knjiga o Uni* (Bosna i Hercegovina)
* 2013. - Milorad Popović, *Karnera* (Crna Gora)
* 2014. - Ivan Lovrenović, *Nestali u stoljeću* (Bosna i Hercegovina)
* 2015. - Filip David, *Kuća sećanja i zaborava* (Srbija)
* 2016. - Slobodan Šnajder, *Doba mjedi* (Hrvatska)
* 2017. - Andrej Nikolaidis, *Mađarska rečenica* (Crna Gora/Bosna i Hercegovina)
* 2018. - Semezdin Mehmedinović, *Me’med, crvena bandana i pahuljica* (Bosna i Hercegovina)
* 2019. - Senka Marić, *Kintsugi tijela* (Bosna i Hercegovina)
* 2020. - Ivana Bodrožić, *Sinovi, kćeri* (Hrvatska)
* 2021. - Damir Karakaš, *Okretište* (Hrvatska)
* 2022. - Bora Ćosić, *Bergotova udovica* (Srbija)
* 2023. - Kristian Novak, *Slučaj vlastite pogibelji* (Hrvatska)

## Reference

## Povezano
* Nagrada Meša Selimović (Srbija)
Marioneta

**Marioneta** je drvena, krpena ili porculanska lutka s pokretnim dijelovima kojima se upravlja koncem ili žicom.

## Upotreba
Marionete se koriste u kazališnim lutkarskim predstavama i kao igračke za djecu. 
No pojam marioneta se danas upotrebljava i za opis ljudi koji ne djeluju vlastitom voljom, nego su kontrolirani od strane drugih. Tim se pridjevom najčešće opisuju kraljevi, vladari, premijeri i direktori u čijim rukama nije stvarna vlast, nego rukama njihovih savjetnika, regenata, ministara itd.

Postoji i izraz Marionetska vlada ili vlast, a odnosi se obično na male i siromašne države, koje su obično manipuirane od strane većih i snažnijih država, koje realno upravljaju njima.
## Etimologija
Po jednoj teoriji marionete su došle do nas i našeg vremena iz jednog venecijanskog običaja izrade i prodaje “Marie di legno” (drvenih lutkica) posvećenih uspomeni na čudotvorni spas 12 djevojčica oko 1000. godine iz ruku pirata 
Po drugoj teoriji marioneta dolazi od francuske riječi *marionette*, a označavala je drvene lutkice posvećene kultu Marije.
## Reference