open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Le Bateau ivre

**"Le Bateau ivre"** (srpskohrvatski: "Pijani brod") je poznata poema Arthura Rimbauda iz 1871. godine koja se danas smatra jednim od njegovih najznačajnijih djela. Rimbaud je poemu napisao tokom ljeta u Charlevilleu, u dobi od 16 godina. Kada je u rujnu 1871. poslao pismu Paulu Verlaineu kako bi mu se predstavio, u njega je dodao i "Pijani brod". Verlaine je bio istinski oduševljen talentom šesnaestogodišnjeg Rimbauda te ga je ubrzo pozvao u Pariz, gdje su njih dvojica postali ljubavnici.

"Pijani brod" je poema koja opisuje lutanje i potonuće broda izgubljenog na moru prezentirana fragmentiranom naracijom u prvom licu. Pjesma je prepuna živopisnih pjesničkih slika i naglašeno simbolistička te se danas smatra jednim od najboljih ostvarenja tog pravca. Sastavljena je od 100 stihova raspoređenih u 25 aleksandrinskih katrena s unakrsnom rimom (*abab*). Rimbaud je inspiraciju za poemu dobio čitajući Verneov roman *[[Vingt mille lieues sous les mers]]*, koji je te godine tiskan u knjiškoj formi i za kojeg se zna da je izvor mnogih aluzija i slika iz poeme. Vjeruje se kako je još jedan Verneov roman, *[[Voyages et aventures du capitaine Hatteras]]*, također bio izvor pri pisanju poeme.
Ja, ja, die Liebe in Tirol

***Ja, Ja, die Liebe in Tirol*** () je zapadnonjemačka filmska komedija snimljena 1955. godine u režiji Geze von Bolvaryja. Predstavlja svojevrsni remake nijemog filma *[[Kohlhiesels Töchter (1920)|Kohlhiesels Töchter]]* iz 1920. godine. Protagonist, koga tumači Gerhard Ridemann je berlinski pijanist koji sticajem okolnosti dođe u Tirol i tamo se zaljubi u jednu lijepu mještanku (koju tumači Doris Kirchner) te je misli oženiti. Radnja, međutim, pokazuje komplikacije koje nastanu zbog običaja da se prvo mora udati njena starija sestra (koju tumači Carla Hagen), a koju muči teška narav zbog koje od nje bježe muškarci. Iako je film snimljen u Cinemascope tehnici te sadržavao neke od muzičkih brojeva tada najpopularnijih izvođača s njemačkog govornog područja (uključujući Antona Karasa), kritika ga je, kao i slična ostvarenja *[[Heimatfilm]]* žanra tog vremena, loše ocijenila, te smatrala inferiornim nijemoj verziji.

## Vanjske veze
* 
*
Les Voix du silence

***Les Voix du silence*** (srpskohrvatski: *Glasovi tišine*) je veliko teorijsko djelo Andréa Malrauxa objavljeno 1951. godine u izdanju Gallimarda. *Glasovi tišine* su posljednje veliko Malrauxovo djelo i sinteza njegovih dotadašnjih idedja o umjetnosti i estetici, ranije objavljenih u sklopu trodijelne knjige *[[La Psychologie de l'art]]*. *Psihologija umjetnosti* zapravo je uklopljena u *Glasove tišine* uz određene izmjene tako da je Malraux zapravo dodatno razradio svoje ranije ideje.

U predgovoru ovoga djela, Malraux dodatno naglašava svoju ranije iznesenu tezu kako je umjetnost izraz čovjekove slobode i način nadvladavanja besmisla ljudske egzistencije, a povijest umjetnosti tek povijest različitih načina ljudskog oslobađanja. Ponovo potvrđujući kako nije ni povjesničar ni estetičar, Malraux vidi povijest umjetnosti kao povijest konstantne zamjene stare forme novom, često koristeći izraz metamorfoza, ali bez pretjerano detaljne analize pojedinih opusa ili djela. Značajan utjecaj na njega izvršio je povijesničar umjetnosti Élie Faure, čiji je pristup vrlo sličan Malrauxovom. Malraux smatra kako protekom vremena velika umjetnička djela nužno izlaze iz svojih povijesno-civilizacijskih okvira i tek tada dobivaju svoju pravu formu i otkrivaju svoju pravu vrijednost, koja onda postaje trajno prepoznatljiva.
Une aussi longue absence

***Une aussi longue absence*** () je francusko-italijanski crno-bijeli igrani film snimljen 1961. u režiji Henrija Colpija. Po žanru je drama. Protagonistica, koju tumači Alida Valli, je vlasnica male pariške kavane čiji je muž bez traga nestao prije šesnaest godina. Radnja prikazuje kako slučajno sretne skitnicu (čiji lik tumači Georges Wilson) koji pati od amnezije, i za koga sa vremenom počne vjerovati kako bi to upravo mogao biti njen muž. *Une aussi longue absence* je prikazan na Kanskom festivalu gdje je podijelio Zlatnu palmu sa Buñuelovom *[[Viridiana|Viridianom]]*.

## Uloge
* Alida Valli ... Thérèse Langlois
* Georges Wilson ... The Tramp
* Charles Blavette ... Fernand
* Amédée ... Marcel Langlois
* Paul Faivre ... Penzioner
* Pierre Parel ... Menadžer
* Catherine Fonteney ... Alice
* Diane Lepvrier ... Martine (kao Diana Lepvrier)
* Nane Germon ... Simone
* Georges Bellec ... Mladić
* Charles Bouillaud ... Favier
* Corrado Guarducci ... Radnik
* Clément Harari ... Čovjek za džuboksom
* Jean Luisi ... Radnik
* Pierre Mirat ... Apotekar

## Reference

## Vanjske veze
*
*Cannes profile
Komora na iskre

**Komora na iskre** sastoji se od niza paralelnih vrlo tankih elektroda između kojih vlada visoki napon, no ne dovoljno visok da bi se dogodio električni izboj među njima. Ioni, koje stvori prolaz nabijene čestice, omogućuju lokalni izboj u obliku niza iskri te na taj način kamera može registrirati stazu čestice. 

Komora na iskre se sastoji od dvije elektrode, koje mogu biti različitih oblika (kugle, šiljci, tanke žice) i između kojih vlada napon nešto niži od napona potrebnog za preskakanje iskre. Pri prolazu čestice ionizirajućeg zračenja stvara se prostorni električni naboj, tako da je postojeći napon dovoljan za pojavu iskre. Između elektrona postoji korona-pražnjenje, a prolazak ionizirajućeg zračenja stvara praktično direktan spoj. Kako bi se spriječilo pražnjenje u obliku luka, u električni krug je postavljen vrlo veliki omski otpor. 

Prve komore na iskre su koristile sustav tankih , međusobno paralelnih, volframovih žica, promjera 0,2 mm, dužine 40 mm, udaljenih međusobno 1,5 mm do druge elektrode, ravne mjedene ploče. Taj je sustav pokazao veliku stabilnost. Komora na iskre radi kao detektor alfa-čestica na atmosferskom tlaku, pri naponu oko 4 000 V, sa strujom 100 mA i više. Za određivanje beta-čestica potrebno je povećati tlak na kojem se radi. Ako se puni helijem pod tlakom, koristi se mjerenje radioaktivnosti uranija. 

## Izvori
Komora na mjehuriće

**Komora na mjehuriće** je mjerni instrument kojim se prate tragovi ionizirajućeg zračenja (alfa-čestice, beta-čestice, gama zrake, rendgenske zrake itd.), a sastoji se od komore u kojoj je je prozirna pregrijana tekućina u kojoj ioni stvoreni prolaskom ionizirajuće čestice omogućuju stvaranje mjehurića bilježeći na taj način stazu čestice. Komoru na mjehuriće je konstruirao Donald Glaser 1952., za što je dobio Nobelovu nagradu za fiziku 1960. Komora na mjehuriće radi vrlo slično kao maglena komora, s tom razlikom da se njen rad zasniva na superzasićenoj tekućini, dok kod maglene komore se rad zasniva na superzasićenoj pari. 

## Način rada
Komora na mjehuriće radi na osnovu pregrijane tekućine, a to može biti tekući eter, tekući vodik, dušik, izopentan i drugo. Ako kroz pregrijanu tekućinu prođe neka ionizirajuća čestica, onda stvoreni ioni postaju jezgre za stvaranje mjehurića pare u pregrijanoj tekućini, jer na tim mjestima nastaje vrenje tekućine. Pod jakim osvjetljenjem tada se vide tragovi putanja iona kao neprekinute bijele linije, koje čine sitni mjehurići pare upotrebljene tekućine, nanizani jedan do drugog. 

Komora na mjehuriće obično ima i homogeno magnetsko polje, tako da ioni putuju po zavojnici, s tim da je polumjer zavojnice određen odnosom električnog naboja i mase iona, te njihovom brzinom. Normalno je ugrađeno nekoliko kamera, tako da se može pratiti put iona u trodimenzionalnoj tehnici. Rezolucija kamera može biti i do nekoliko mikrometara. Mjereći polumjer zavojnice može se odrediti i količina gibanja neke čestice. 

Uz  komoru na mjehuriće veze se otkriće slabe nuklearne sile 1973., W i Z bozona 1983. Ipak, danas se toliko ne upotrebljava, a zamijenili su je višeanodni proporcionalni brojač i komora na iskre. 

## Izvori
Stojan Živadinović

**Stojan V. Živadinović** (Sokobanja, 1889. – Beograd, 1941) je rođen u Sokobanji 1889. godine. Umro je u Beogradu 1941. godine. Tokom svog života je napisao nekoliko romana i pripovetaka. Najpoznatiji romani su mu trilogija: *Karađorđe*, *Hajduk Veljko* i *Vujica Vulićević*. U svojim romanima je opisivao svoj rodni kraj Sokobanju. Roman *Do poslednjeg daha* predstavlja njegovo autobigrafsko delo koje opisuje odrastanje u maloj varošici Sokobanji, na prelazu iz 19. u 20. vek. Nakon Drugog svetskog rata, njegova dela su skrajnuta i nisu pominjana u javnosti. Razlog za to je njegov brat od strica Ratko Živadinović koji je bio član pokreta Zbor Dimitrija Ljotića.

## Reference
* Stojan Živadinović na bazi podataka Worldcat
* ''Blesak i zaborav'' na Google knjigama
Nuklearna elektrana Blayais

**Nuklearna elektrana Blayais** ili **NE Blayais** je nuklearna elektrana u jugozapadnoj Francuskoj (francuski departman Gironde), na obali estuarija Gironde (zajednički estuarij rijeka Garonne i Dordogne), u blizini Bordeauxa. Nuklearna elektrana Blayais ima 4 nuklearna reaktora (tlačni reaktor PWR) koji su u normalnom radu. Nuklearni reaktori su pušteni u rad od 1981. do 1983. Operator nuklearne elektrane je EDF (*Électricité de France*) za kojeg rade 1 550 zaposlenika u Nuklearnoj elektrani Blayais. Nuklearna elektrana proizvodi godišnje 27 TWh električne energije, što je za 1,5 puta više nego što je potrebno za Akvitaniju, pokrajinu na jugozapadu Francuske. Od kada je počela s radom, proizvela je 500 TWh, što je otprilike jednogodišnja potreba Francuske za električnom strujom.

Tehnički podaci za nuklearne reaktore Blayais:

## Nezgode u Nuklearnoj elektrani Blayais

### Poplava u NE Blayais 1999.
27. prosinca 1999., zbog visoke plime i jakog vjetra, došlo je do djelomične poplave u NE Blayais jer nasipi nisu izdržali veliki nalet vode, što je dovelo do nezgode razine 2 po INES ljestvici. NE Blayais je ostala bez električne energije i sigurnosni sustav je prestao raditi. U to vrijeme nuklearni reaktori Blayais 1, 2 i 4 su bili u punom pogonu, dok se nuklearni reaktor Blayais 3 punio s nuklearnim gorivom. Neke od crpki su bile oštećene uslijed poplave, pa je rezervni dizel agregat slijedeći dan ispumpao oko 90 000 m<sup>3</sup> vode iz poplavljenog područja. Lokalne novine *Sud-Ouest* su izjavile 5. siječnja 2000. da je situacija bila vrlo blizu velikoj nuklearnoj nesreći. Na osnovu te nezgode mnoge su države (pogotovo Njemačka) vršile detaljnu provjeru svojih nuklearnih elektrana u slučaju poplava.   

### Potresi u NE Blayais 2002. i 2003.
2002. i 2003. operator NE Blayais, EDF je izvjestio o dva zemljotresa u elektrani, koji su svrstani u razinu 1 (nepravilnost) po INES ljestvici. Došlo je do kvara nekih dijelova nuklearnog reaktora (kvar na cjevovodu za dovod rashladne vode). Nakon toga je dodatno izgrađen spremnik vode (vodotoranj) koji bi se iskoristio za dodatno hlađenje nuklearnih reaktora u slučaju taljenja jezgre nuklearnog reaktora. Radovi na vodotornju su završeni u prosincu 2005. 

### Izljev radioaktivne vode u NE Blayais 2005.
2005. je došlo do izlijevanja oko 380 m3 vode iz NE Blayais, nakon što je jaka kiša padala 3 dana bez prestanka, što je dovelo do ozbiljne nezgode razine 3 po INES ljestvici. Bez obzira na to nitko iz ugroženog područja nije evakuiran. 

## Izvori
Moldova (rijeka)

**Moldova** (rumunjski: *Râul Moldova*) je rijeka u Rumunjskoj duga 205 km, desna pritoka rijeke Siret.
## Geografija
Moldova izvire u Istočnim Karpatima u Bukovini od tamo teče prema jugu do grada 
Romana, gdje ima ušće u Siret. 

U svom gornjem toku ima usko korito, koje se zatim širi u dolinu široku od 3 do 5 km. Moldova u proljeće ima puno voda, pa čak i plavi, ali u ljetnim mjesecima gotovo presuši, zimi se zaledi dva do tri mjeseca.

Po rijeci je dobila ime i čitava historijska pokrajina Moldavija.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Молдова (река в Румынии)'' na portalu Большойa Советскa Энциклопедиa
Porodica Schreiner

**Porodica Schreiner**, ugledna židovska porodica iz Zagreba tj. Koprivnice koja je imala značajan utjecaj na gospodarski život Bedekovčine i Zagreba.

## Ugledni članovi
* Armin Schreiner, (1874–1941)
* Edo Miklosz Schreiner, (1876–1944)
* Ferdinand Schreiner, (1901–1942)
* Paul Schreiner, (1928–)

## Reference

## Literatura
* 
*
Nuklearna elektrana Gravelines

**Nuklearna elektrana Gravelines** je nuklearna elektrana u Francuskoj, u francuskom departmanu Nord, oko 20 kilometara udaljena od gradova Dunkerque i Calais. Nuklearna elektrana Gravelines je po snazi peta nuklearna elektrana u svijetu, druga u Europi (najsnažnija nuklearna elektrana u Europi je Zaporiška u Ukrajini) i najveća nuklearna elektrana u Zapadnoj Europi. Rashladnu vodu koristi iz Sjevernog mora. Nuklearna elektrana Gravelines ima 6 nuklearnih reaktora, od kojih svaki ima nazivnu snagu od 900 MW. U 2006. Nuklearna elektrana Gravelines je proizvela 38,14 TWh električne energije, što prestavlja 8,1% potreba Francuske. Dva tlačna reaktora PWR su puštena u rad 1980., dva 1981., a dva 1985. U Nuklearnoj elektrani Gravelines radi 1 680 zaposlenika, a kolovoza 2010. je postala prva nuklearna elektrana u svijetu koja je proizvela više od 1 000 TWh električne energije. Konstrukcija nuklearnih reaktora Gravelines 5 i 6 se zasniva na kineskom dizajnu CPR-1000.  

## Nezgode u Nuklearnoj elektrani Gravelines

### Nezgoda u NE Gravelines 2006.
Godine 2006. je nuklearni reaktor Gravelines 3 bio zaustavljen zbog normalnog punjenja nuklearnim gorivom (nuklearni gorivni ciklus). Otkriveno je da jedna električna žica nije bila pravilno spojena za vrijeme zadnjeg zaustavljanja 2005. Ta nezgoda je označena kao nepravilnost ili razina 1 prema INES ljestvici. 

### Nezgode u NE Gravelines 2007.
Godine 2007. je Nuklearna elektrana Gravelines doživjela nekoliko nepravilnosti koje su označene kao razina 1 prema INES ljestvici.

### Nezgoda u NE Gravelines 2009.
U kolovozu 2009., za vrijeme normalnog punjenja nuklearnim gorivom nuklearnog reaktora Gravelines 1, jedan nuklearni gorivni element (šipka) je zapela za noseću strukturu, nakon čega je zaustavljen rad, došlo je do evakuacije i napuštanja zaštitne zgrade (kontejmenta) cjelokupnog osoblja.  

## Rashladna voda
Rashladna voda koja se koristi za hlađenje rashladnih tornjeva, nakon što se zagrijana vraća u Sjeverno more, koristi se za obližnje ribogojilište, u kojima se uzgajaju lubini i komarče (orade), a toplina pomaže njihovom bržem razvoju.

## Slike

Datoteka:Gravelines nuclear power plant.jpg|Nuklearna elektrana Gravelines.
Datoteka:Gravelines .jpg|
Datoteka:Gravelines centrale nucleaire vue loin.jpg|
Datoteka:Centrale Graveline.JPG|


## Izvori
Marocchinate

**Zločini u Cioccariji 1944. godine**, poznat i po italijanskom nazivu **Marocchinate** () je bio niz masovnih ubistava, pljački i silovanja civilnog stanovništva na području Centralne Italije koje su sredinom maja 1944. godine, za vrijeme savezničkog pohoda u Drugog svjetskog rata izvršili pripadnici francuskog ekspedicionog korpusa (CEF) pod komandom generala Alphonsea Juina. Do njih je došlo tokom bitke za MonteCassino, odnosno neposredno nakon što su 14. maja francuske trupe uspjele prijeći dotada neprohodne planine Aurunci i izbiti u pozadinu njemačkih snaga, natjeravši ih da se povuku sa Gustavove linije. General Juin je prije toga navodno, kako bi motivirao svoje ljudstvo - gotovo potpuno sastavljeno od kolonijalnih trupa regrutirano među domorodačkim stanovništvom Francuske Sjeverne Afrike - izdao proglas u kojem im, ako uspješno obave zadatak, obećava da će "sljedećih pedeset sati biti potpuni gospodari zemlje koju osvoje, te da ih nitko neće kazniti, niti pitati za ono što učine". " Jedinice CEF-a su 18. maja, kada je Gustavova linija konačno probijena, prodrle u planinsko područje Lacija poznato kao Ciociara te su otpočela sa masovnim silovanjima i pljačkom, pri čemu su se posebno istakli *[[goumiers]]i,* pripadnici neredovnih pomoćnih trupa iz Maroka. Tokom sljedećih nekoliko dana je, samo u mjestu Esperia u provinciji Frosinone, prema navodima tadašnjeg gradonačelnika, silovano 700 žena (od ukupno 2500 stanovnika). Prema kasnijim navodima italijanske parlamentarne komisije, u cijelom području Ciociare je tih dana bilo silovano čak 60.000 žena, od kojih je najmlađa imala 9, a najstarija 86 godina. U istom periodu je ubijeno 800 ljudi, uglavnom muškaraca koji su pokušali spriječiti silovanja.

O događajima, o kojima je svjedočanstvo, između ostalih, ostavio i britanski oficir Norman Lewis, je obaviješten i papa Pio XII, koji je 18. juna poslao pismo generalu De Gaulleu, zapovjedniku Slobodnih Francuza, tražeći objašnjenje; De Gaulle je obećao istragu i kažnjavanje krivaca. Prema službenim francuskim podacima iz 1945. godine, pokrenuto je 160 vojno-sudskih postupaka protiv 360 počinitelja. CEF je, pak, nedugo nakon zauzimanja Sienne povučen iz Italije, odnosno nakon savezničkog iskrcavanja na jug Francuske poslan na Zapadni front. Pred sam kraj rata, 16-17. aprila 1945. godine su *goumiersi* su počinili masovno silovanje 
u gradu Freudenstadt na jugozapadu Njemačke, gdje je stradalo preko 600 žena.

O slučaju Marocchinati je 1952. u italijanskom parlamentu raspravu pokrenula Maddalena Rossi, zastupnica opozicijske Italijanske komunističke partije (PCI). Nekoliko godina kasnije je književnik Alberto Moravia iste događaje opisao u romanu *[[La ciociara (roman)|La ciocara]]*, po kome je 1960. snimljen istoimeni film sa Sophijom Loren u glavnoj ulozi.

U mjesto Castro dei Volsci je podignut spomenik žrtvama silovanja.

## Povezano
* Honte noire

## Izvori

## Vanjske veze
* Nacionalno udruženje žrtava goumiersa
11. berlinski filmski festival

**Berlinski međunarodni filmski festival 1961.** () je bilo jedanaesto po redu izdanje Berlinskog filmskog festivala (Berlinale), održano od 23. juna do 4. jula 1961. godine u tadašnjem Zapadnom Berlinu.

Na njemu je glavnu nagradu osvojio italijanski film *[[La notte]]* u režiji Michelangela Antonionija.

## Nagrade
Sljedeće nagrade su osvojene na temelju odluke žirija:
* Zlatni medvjed: *[[La notte]]*, rež. Michelangelo Antonioni
* Srebrni medvjed za najboljeg režisera: Bernhard Wicki u *[[The Miracle of Father Malachia|Das Wunder des Malachias]]*
* Srebrni medvjed za najbolju glumicu: Anna Karina u *[[A Woman Is a Woman|Une femme est une femme]]*
* Srebrni medvjed za najboljeg glumca: Peter Finch u *[[No Love for Johnnie]]*
* Izvanredna nagrada Srebrni medvjed: *[[The Coachman (film)|Mabu]]*, rež. Dae-jin Kang
* Izvanredna nagrada Srebrni medvjed: *[[A Woman Is a Woman|Une femme est une femme]]*, rež. Jean-Luc Godard
* Srebrni medvjed: *[[Makkers Staakt uw Wild Geraas]]*, rež. Fons Rademakers
* Omladinska filmska nagrada
** Najbolji kratki film za omladinu: *De lage landen*, reć. George Sluizer
** Najbolji dokumentarni film za omladinu: *Description d'un combat*, rež. Chris Marker
** Najbolji cjelovečernji film za omladinu: *[[Question 7]]*, rež. Stuart Rosenberg
* Nagrada za omladinski film - poseban spomen
** Najbolji kratki film za omladinu: *Gesicht von der Stange?*, rež. Raimund Ruehl
* Nagrada FIPRESCI
** *[[La notte]]*, rež. Michelangelo Antonioni
* Nagrada OCIC
** *[[Question 7]]*, rež. Stuart Rosenberg
* Nagrada C.I.D.A.L.C. 
** *[[La patota]]*, rež. Daniel Tinayre

## Reference

## Vanjske veze
* 11th Berlin International Film Festival 1961
* 1961 Berlin International Film Festival 
* Berlin International Film Festival:1961  at Internet Movie Database
George Sand

**Amantine-Lucile-Aurore Dupin**, poznatija pod pseudonimom **George Sand** (Pariz, 1. srpnja 1804. – Nohant-Vic, 8. lipnja 1876.) je bila francuska spisateljica. Poznata podjednako po svom privatnom životu kao i po svojim spisateljskim radovima, George Sand se danas smatra jednom od najznačajnijih žena francuske književnosti. Njezini književni počeci vezani su uz roman *[[Rose et Blanche]]* (1831.), kojega je napisala zajedno s Julesom Sandeauom, s kojim je bila u vezi. Već sljedeće godine izdaje svoj prvi samostalni roman, *[[Indiana (roman)|Indiana]]*, kada ujedno i nastaje njezin svjetski poznati pseudonim - George Sand. U jednoj fazi je pisala pastoralne romane, vukući inspiraciju iz svog djetinjstva, dok joj kasniji radovi ipak dobivaju ozbiljniju formu. Autobiografski putopisni roman *[[Un hiver à Majorque]]* opisuje njezin put na Mallorcu s Frédéricom Chopinom, tadašnjim partnerom, dok se romani *[[Mauprat]]* i *[[Consuelo]]* danas smatraju njezinim najznačajnijim djelima. 

Njezin privatni život je bio obilježen nesretnim brakom, sudjelovanjem u aktualnim socijalnim i kulturnim događajima te brojnim aferama s poznatim suvremenicima među koje spadaju ona s Alfredom de Mussetom te turbulentna veza s pijanistom Frédéricom Chopinom.
Shueisha

**Shueisha Inc.** (株式会社集英社 Kabushiki Gaisha Shūeisha?) je glavna izdavačka kuća u Japanu. Kompanija je osnovana 1925. kao odeljak zabavnog sadržaja u okviru japanskog izdavača Shogakukan. Shueisha redovno objavljuje časopise kao što su Weekly Shōnen Jump, Weekly Young Jump, Non-no, i Ultra Jump. Sedište kompanije se nalazi u okrugu Čioda, Tokio.
## Vanjske veze
* Zvanični Shueisha vebsajt
La patota

***La patota*** () je argentinski crno-bijeli igrani film snimljen 1960. u režiji Daniela Tinayrea. Po žanru je drama, a u glavnoj ulozi nastupa Tinayreova supruga Mirtha Legrand, tumačeći lik Paula Vidal Ugarte, mlade i atraktivne nastavnice koja preuzima posao u večernjoj školi u "problematičnom" dijelu Buenos Airesa. Radnja prikazuje kako postaje žrtvom grupnog silovanja od strane vlastitih učenika. Film je sljedeće godine prikazan na berlinskom festivalu, gdje je Tinayre dobio nagradu C.I.D.A.L.C..

## Uloge
* Miguel Beleirén - Alumno
* André Braillard - Alumno
* Alfonso De Grazia - Hombre en fiesta de graduación
* Rafael Diserio - Médico
* Patricio Farrell - Tito
* Haydeé Larroca - Profesora 1
* María Cristina Laurenz - Mujer en fiesta de graduación
* Carmen Llambí - Telefonista
* Juan Longobuco - Alumno
* Gaston Marchetto - Alumno Morales
* Susana Mayo - Enfermera
* Alberto Puig - Alumno
* Julio C. Quino - Raúl
* Rogelio Romano - Policia
* Sara Suter - Profesora 2
* Isidro Fernán Valdez - Don Anselmo
* Néstor Zabrini - Alumno

## Reference

## Vanjske veze
*
Kiyoshi Kobayashi

japanski je *[[seiyuu]]*, tj. sinkronizacijski glumac koji posuđuje glas u animeima. Najpoznatiji je po anime serijama *[[Cobra (anime)|Space Adventure Cobra]]*, *[[Violence Jack]]*, *[[Crusher Joe]]*, *[[Death Note]]* i *[[Amuri in Star Ocean]]*.

## Vanjske veze
*
Anime News Network

**Anime News Network** (**ANN**) je anime website koji izvještava o statusu animea, mangi, video igrica, popularne japanske glazbe i drugim temama vezanim uz animea za Sjevernu Ameriku, Australiju i Japan. Povremeno govori i o drugim događanjima diljem svijeta. Website sadrži recenzije i drugi urednički sadržaj, internetske gdje čitatelji raspravljaju o trenutnim događajima te opsežan enciklopedijski sadržaj o animeima i mangama, poput sadržaja, ocjene korisnika, glasovnim ulogama i dr.

Anime News Network je osnovao Justin Sevakis u julu 1998. te danas tvrdi da je vodeći engleski izvor informacija i vijesti o animeima i mangama na internetu. Website uređuje i časopis *[[Protoculture Addicts]]*. Postoje različite verzije vijesti za SAD, Australiju i Ujedinjeno Kraljevstvo.
## Reference

## Vanjske veze
*Zvanični website
Manga Entertainment

**Manga Entertainment** je producent, davatelj licencije i distributor japanske animacije u SAD-u i Ujedinjenom Kraljevstvu. Također je producirao nekoliko animea serija: *[[Ghost in the Shell]]*, *[[Street Fighter Alpha: The Animation]]*, ** i *[[Eon Kid]]*, uglavnom putem financijskih doprinosa prema troškovima produkcije. Osnovao ju je 1991. Andy Frain.

## Vanjske veze
*Zvanični website
## Izvori
Nuklearna elektrana Loviisa

**Nuklearna elektrana Loviisa** (fin. *Loviisan ydinvoimalaitos*) je nuklearna elektrana u Finskoj, koja se nalazi u blizini grada Loviisa (južna Finska). U Finskoj se nalaze dvije nuklearne elektrane, a druga je Nuklearna elektrana Olkiluoto. Nuklearna elektrana Loviisa ima dva VVER reaktora (VVER-440/213) svaki snage od 488 MW, a to su tlačni reaktori PWR ruske konstrukcije. Ovi reaktori su pušteni u rad 1977., odnosno 1980. Da bi zadovoljile sigurnosne standarde u Europskoj Uniji, tvrtke Westinghouse i Siemens su naknadno dogradile kontrolni sustav elektrane.

Reaktorska posuda nuklearnog reaktora Loviisa 1 je naknadno 1996. toplinski obrađena (žarenje), jer se pojavila krhkost i otkrile su se nečistoće u zavarenim spojevima izmedu dvije polovine. Nakon naknadnih radova, vijek trajanja nuklearnog reaktora Loviisa 1 je produljen na 50 godina, sve do 2027., dok je za nuklearni reaktor Loviisa 2 vijek trajanja do 2030. Nakon prijedloga da se gradi novi nuklearni reaktor Loviisa 3, koji bi osim proizvodnje električne energije (od 800 do 1 600 MW), koristio se i za grijanje udaljenih mjesta, finska vlada ga je odbila.

## Odlagalište radioaktivnog otpada Onkalo

Odlagalište radioaktivnog otpada Onkalo je odabrano 2000. kao duboko odlagalište za potrošeno nuklearno gorivo iz finskih nuklearnih elektrana. Ono se gradi od 2003. u granitnim stijenama, nekoliko kilometara udaljenosti od Nuklearne elektrane Olkiluoto. Sama gradnja se sastoji od nekoliko koraka:
* Korak 1 (od 2004. do 2009.): iskop velikih količina zemlje i gradnja prilaznog tunela, koji spiralno vodi do dubine od 420 metara ispod zemlje;
* Korak 2 (od 2009. do 2011.): nastavak iskopa do dubine od 520 metara, te daljnje ispitivanje okolnih stijena, da bi se izabralo najpovoljnije odlagalište;
* Korak 3 (plan početka 2015.): gradnja samog odlagališta;
* Korak 4 (plan početka 2020.): punjenje odlagališta u koji bi se položilo potrošeno nuklearno gorivo iz finskih nuklearnih elektrana. Očekuje se da bi se takvo odlagalište koristilo oko 100 godina, da bi se na kraju zatvorilo i zapečatiralo.

Danski redatelj Michael Madsen režirao je dugometražni dokumentarni film *[[Sve do vječnosti (film|Sve do vječnosti]]* u kojem su prikazani inicijalna faza iskapanja i razgovori sa stručnjacima. Redateljev poseban naglasak bile su semantičke poteškoće u smislenu obilježavanju odlagališta kao opasna mjesta za ljude u dalekoj budućnosti.

## Izvori
Nuklearna elektrana Mochovce

**Nuklearna elektrana Mochovce** (slov.: *Atómové elektrárne Mochovce*, kratica: EMO) je nuklearna elektrana smještena između gradova Nitra i Levice, na mjestu nekadašnjeg sela Mochovce, u Slovačkoj. U Slovačkoj se nalazi još i Nuklearna elektrana Bohunice, u kojoj normalno rade 2 nuklearna reaktora, a 3 su van pogona. U nuklearnoj elektrani Mochovce su dva nuklearna reaktora u normalnom radu snage 2 x 470 MW (u početku su imali snagu 2 x 440 MW), dok su dva nuklearna reaktora trenutno u izgradnji. Ova elektrana proizvodi gotovo 6 000 GWh električne energije, što prestavlja oko 20% potreba Slovačke.

## Historija
Nuklearna elektrana Mochovce ima dva VVER reaktora (VVER 440/V-213), što je ruska vrsta tlačnog reaktora PWR. 1970-tih je tadašnja čehoslovačka vlada počela s geološkim istraživanjima da se pronađe pogodno mjesto, stabilno od potresa. Nakon ispitivanja je određeno selo Mochovce, pa su pripremni radovi počeli 1981., a gradilište nuklearnih reaktora Mochovce-1 i Mochovce-2 je otvoreno u studenom 1982. Ovi nuklearni reaktori koriste obogaćeni uranij kao nuklearno gorivo.

Gradnja nuklearnih reaktora Mochovce-3 i Mochovce-4 je započela 1985., ali je gradnja 4 nuklearna reaktora stala 1991., zbog nedostatka novčanih sredstava. 1995. slovačka vlada je odobrila plan da se prva dva reaktora završe s dodatnom sigurnosnom tehnologijom sa Zapada. Tako su nuklearni reaktori Mochovce-1 i Mochovce-2 pušteni u rad 1998., odnosno 1999. Ovo puštanje u rad je izazvalo snažne proteste u Austriji, koja se protivi nuklearnoj energiji općenito. Nuklearni reaktori Mochovce-1 i Mochovce-2 su u početku imali snagu svaki od 440 MW, ali im je 2008. snaga povećana za 7% (sada imaju snagu 2 x 470 MW). Gradnja nuklearnih reaktora Mochovce-3 i Mochovce-4 je ponovo nastavljena u studenom 2008., a planiraju se završiti 2012., odnosno 2013. Vlasnik elektrane je državna tvrtka Slovenské elektrárne, koja je u većinskom vlasništvu talijanske tvrtke Enel.

Iako je Nuklearna elektrana Mochovce građena na potresno stabilnom području, ona nije zadovoljavala sigurnosne standarde iz 1990-tih. Zbog toga je njemačka tvrtka Siemens ugradila novi kontrolni sustav, koji zadovoljava propise Europske unije. Tako je Nuklearna elektrana Mochovce postala prva nuklearna elektrana iz bivšeg Istočnog bloka, koja je zadovoljila sigurnosne standarde sa Zapada.

## Tehnički podaci

## Izvori
Nuklearne elektrane po državama

**Nuklearne elektrane po državama**: trideset i jedna država svijeta proizvodi električnu energiju u nuklearnim elektranama. U Francuskoj služe kao primarni izvor električne energije. Neke zemlje planiraju zapopočeti svoj nuklearni programom. To uključuje OECD članove kao što su Poljska i zemlje u razvoju poput Bangladeša i Vijetnama. Kina i Indija provode ambiciozni program izgradnje i širenja nuklearne energije.

## Pregled

Izvori:

## Popis nuklearnih reaktora po državama
U donju tablicu su uvršteni samo tržišni nuklearni reaktori (za dobivanje električne energije i grijanje), a podaci su prema Međunarodnoj agenciji za atomsku energiju. Istraživački nuklearni reaktori nisu uvršteni u popis. 

## Izvori
Nuklearna elektrana Penly

**Nuklearna elektrana Penly** (fran. *Centrale nucléaire de Penly*) je nuklearna elektrana u Francuskoj, koja se nalazi oko 10 kilometara sjeveroistočno od mjesta Dieppe, na obali kanala La Manche, a pripada općinama Penly i Saint-Martin-en-Campagne, u francuskom departmanu Seine-Maritime (Normandija). Operator Nuklearne elektrane Penly je EDF (fran. *Électricité de France*), koji zapošljava u elektrani oko 670 zaposlenika. Nuklearna elektrana Penly ima 2 tlačna reaktora PWR u normalnom radu, svaki s instaliranom snagom od 1 330 MW, a maksimalna izlazna snaga nuklearne elektrane je 2 676 MW. Ona proizvodi godišnje oko 18 TWh električne energije, što je oko 80% potrošnje Normandije.
 
U siječnju 2009. francuska vlada je predložila gradnju trećeg nuklearnog reaktora, koji bi bio Europski napredni tlačni reaktor EPR (eng. *European Pressurized Reactor*), koji bi spadao u nuklearne reaktore III. generacije. Gradnja bi trebala početi 2012., a spajanje na elektroenergetski sustav Francuske 2017. Početak gradnje je ipak upitan zbog nesreće u nuklearnoj elektrani Fukushima I. 

Tehnički podaci za nuklearne reaktore Penly:

## Nezgode u Nuklearnoj elektrani Penly

### Izljev radioaktivne vode u NE Penly 2004.
9. srpnja 2004. dogodilo se izljevanje male količine radioaktivne vode u more iz sekundarnog rashladnog sustava nuklearne elektrane.  

### Ionizirajuće zračenje zaposlenika 2011.
11. listopada 2011. jedan zaposlenik je imao povećanu apsorbiranu dozu ionizirajućeg zračenja na svom licu, koja je kasnije dekontaminirana. 

### Požar u NE Penly 2012.
5. travnja 2012., oko 12 sati u zaštitnoj zgradi nuklearnog reaktora (kontejnment) buknuo je požar koji je prouzročio curenje radioaktivnih materijala u primarni vodeni sustav reaktora. Reaktor se automatski ugasio, a hitno su poduzete i mjere kojima se smanjio tlak i temperatura vode u sustavu, što je smanjilo ispuštanje radioaktivnosti unutar reaktora na dopuštene vrijednosti. Požar je izbio nakon što je procurilo ulje u primarnoj pumpi (4 pumpe cirkuliraju vodu između nuklearnog reaktora i parogeneratora). Radioaktivnost je ispuštena iz primarnog (reaktorskog) kruga kroz pokvarenu pumpu. Požar je u potpunosti ugašen, a voda s povišenim sadržajem radionuklida uspješno je prikupljena u za to predviđene sustave. Iako izvješća pokazuju da stanje nije zahtijevalo poduzimanje bilo kakvih mjera na području oko elektrane, te kako nema nikakvih utjecaja na okoliš, francuska uprava za nuklearnu sigurnost (ASN) aktivirala je centre za slučaj izvanrednog događaja kako bi analizirali stanje i pratili razvoj situacije. Događaj je svrstan kao nepravilnost u radu (razina 1 prema INES ljestvici).   

## Slike

Datoteka:Kernkraftwerk Penly - Zaun.jpg|Nuklearna elektrana Penly - zaštitna ograda.
Datoteka:Penly nuclear power plant and villages around - aerial view.JPG|Nuklearna elektrana Penly - pogled iz zraka. 


## Izvori
Paul Villard

**Paul Ulrich Villard** (Saint-Germain-au-Mont-d'Or, Francuska, 28. rujna 1860. – Bajona, 13. siječnja 1934.) je bio francuski kemičar i fizičar, koji je najpoznatiji po otkriću gama-čestica, dok je proučavao radioaktivno zračenje radija.

## Biografija
Paul Ulrich Villard se školovao u Parizu, u prestižnoj tehničkoj školi, gdje je kasnije nastavio raditi u kemijskom labaratoriju, sve do odlaska u mirovinu. 

Do otkrića gama-čestica došao je prilikom proučavanja radijevih soli, koje su bile spremljene u zaštićeni olovni spremnik, s malim otvorom na kojem je bila tanka pločica olova, koja je spriječavala izlazak alfa-čestica. Na osnovu skretanja u magnetskom polju, utvrdeno je da alfa-čestice imaju pozitivni električni naboj, a beta-čestice negativan električni naboj. Paul Villard je otkrio i treću vrstu radioaktivnog zračenja, za koju se utvrdilo da ima veliku prodornu moć i da ne skreće u magnetskom polju. Villard je bio skroman čovjek, tako da je naziv za novu vrstu radioaktivnog zračenja predložio Ernest Rutherford, budući da je on već otkrio alfa-čestice i beta-čestice. 

Za gama-čestice je utvrđeno da odgovaraju tvrdim rendgenskim zrakama. To su dokazali Rutherford i E. N. da Costa Andrade 1914., ogibom ili difrakcijom gama-čestica kroz odgovarajuću kristalnu rešetku, pomoću koje su uspijeli i odrediti i njihovu valnu duljinu. Prema dosadašnjim mjerenjima utvrđeno je da su valne duljine gama-čestica između 0,000466 nm i 0,0428 nm. Prema tome, gama-čestice odgovaraju kratkovalnom rendgenskom zračenju, ali za razliku od rendgenskog zračenja nastaju u atomskoj jezgri. 

## Izvori
Rolf Sievert

**Rolf Maximilian Sievert** (Stockholm, 6. svibnja 1896. – 3. listopada 1966.) je bio švedski fizičar, koji je najpoznatiji po svom doprinosu u proučavanju bioloških utjecaja ionizirajućeg zračenja. 

Rolf Sievert je bio profesor i voditelj labaratorija za ispitivanje radioaktivnosti u Karolinskom institutu u Stockholmu od 1924. do 1937. Bio je začetnik u mjerenju apsorbiranih doza ionizirajućeg zračenja i njihovom utjecaju na pojavu raka. Nakon toga se više bavio utjecajem malih doza zračenja na zdravlje ljudi. Osnivač je nekoliko udruženja koji su se bavili utjecajem radioaktivnosti. Izumio je i čitav niz mjernih instrumenata za mjerenje ekvivalentnih doza ionizirajućeg zračenja.

Od 1979., u njegovu čast je uvedena SI izvedena mjerna jedinica sievert (kratica: Sv), kojom se mjeri ekvivalentna doza ionizirajućeg zračenja.

## Izvori

* Rolf Sievert, the man and the unit
Planetarni model atoma

**Raderfordov model atoma** ili **planetarni model atoma** je model atoma prema kojem se atom svakog kemijskog elementa u neutralnom stanju sastoji od električno pozitivne atomske jezgre u kojoj je skoncentrirana gotova sva masa atoma i određenog broja elektrona koji se okreću oko atomske jezgre i čine omotač atoma. Ukupni negativni električni naboj elektrona jednak je pozitivnom električnom naboju atomske jezgre i zato je atom prema okolini neutralan. 

## Thomsonov model atoma
Početkom 20. stoljeća znanstvenici su spoznali da iz atoma potiču elektroni, alfa-čestice, pa i svjetlost ili fotoni, pa se došlo do uvjerenja da atomi imaju složenu građu. Otuda je došla misao da je potrebno izgled građe atoma prikazati slikovito ili postaviti model atoma. 

Prvi pokušaj je 1903. učinio Joseph John Thomson i taj se prvi model atoma naziva Thompsonov model atoma ili **model pudinga sa šljivama**. Prema Thomsonovom viđenju o građi atoma, atom je električno nabijena kuglica, polumjera oko 10-10 metara, s ravnomjerno raspoređenim električnim nabojem, u kojoj se nalaze negativno nabijeni elektroni, koji imaju neutralan učinak na prostorni pozitivni naboj te kuglice. Pretpostavljalo se da u tom modelu atoma, elektroni titraju oko svojih ravnotežnih položaja, a prema klasičnoj elektrodinamici, elektroni koji se kreću ubrzano, zrače elektromagnetske valove. Thomsonov model atoma je prestavljao atom kao harmonični oscilator.

## Pokus s alfa-česticama i zlatnim listićem
Thomsonov model atoma je bio na snazi sve dok na snazi sve dok Ernest Rutherford, zajedno s Hansom Geigerom i Ernestom Marsdenom, nije izveo pokus s alfa-česticama i zlatnim listićem 1909. i postavio teoriju za Rutherfordovo raspršenje, na osnovu kojeg je dokazano postojanje atomske jezgre. Pošto je Rutheford izračunao da je polumjer atomske jezgre oko 10 000 puta manji od polumjera atoma, on je zaključio da atomi nisu loptice s ravnomjernom gustoćom, već da imaju izuzetno veliku šupljikavu građu. 

## Ruthefordov planetarni model atoma
Kako je Rutheford dokazao postojanje atomske jezgre, ostalo je još pitanje na koji način se održava ravnoteža elektrona u električnom polju njegove atomske jezgre. Ovaj problem je Rutheford riješio pretpostavkom da je sustav atoma sličan planetarnom Sunčevom sustavu ili  da se elektroni okreću velikom brzinom oko atomske jezgre, slično kao što se planeti okreću oko Sunca. Pri tome je centrifugalna sila svakog elektrona u ravnoteži s Coulombovom elektrostatičkom silom, kojom ga atomska jezgra privlači, koja ima smjer prema atomskoj jezgri i djeluje kao centripetalna sila. Prema tome, u Ruthefordovom modelu atoma atomi se održavaju dinamičkom ravnotežom. Prema ovom viđenju iz 1911., atom se sastoji od atomske jezgre i elektronskog omotača kojeg čine elektroni, a između njih se nalazi praznina, u kojoj djeluju električna i magnetska polja. 

Ruthefordov model atoma je napravio veliki napredak u nuklearnoj fizici, ali će on kasnije biti dopunjen s Bohrovim modelom atoma, te s radovima ostalih znanstvenika. 

## Izvori
Spintariskop

**Spintariskop** (grčki *spinter* znači iskra) je prvi mjerni instrument za promatranje radioaktivnih zraka i konstruirao ga je William Crookes 1903. On se sastoji od metalnog valjka duljine oko 40 mm, na čijem dnu se nalazi fluorescentni zaslon prevučen slojem scintilatora cinkovog sulfida (ZnS). Scintilacije nastaju uslijed toga što alfa-čestice, kao i druge vrste ionizirajućeg zračenja, nailaskom na atome cinkovog sulfida predaju im svoju energiju. Uslijed toga atomi se pobuđuju, te zrače luminiscentnu svjetlost. Na taj način pri svakom udaru alfa-čestice ili neke druge ionizirajuće čestice, na zaslonu se pojavi bljesak svjetlosti u vidu iskre, koja se odmah ugasi.

## Način rada
Na samom zaslonu ili na maloj dršci koja se nalazi na udaljenosti oko 1 mm od zaslona u unutrašnjosti valjka, stavlja se vrlo mala količina radioaktivne tvari (na primjer radijeva sol). Na drugom kraju cijevi nalazi se malo uži valjak, na čijem se slobodnom kraju nalazi staklena leća, koja ima ulogu povećala. Alfa-čestice iz radijeve soli udaraju u zaslon i sloj cinkovog sulfida, te izazivaju svjetlucanje iskrica (scintilacije), koje promatrač vidi odvojeno, kad gleda kroz staklenu leću. Valjak s lećom se može uvlačiti ili izvlačiti iz većeg cilindra, tako da promatrač može namjestiti najbolji pogled na scintilacije. 

Uvidjelo se da spintariskop može poslužiti ne samo kao detektor ionizirajućeg zračenja, već i kao brojač. U tom slučaju, treba poznavati točnu količinu radioaktivne tvari koja se promatra. Tada broj izbrojanih iskrica, u određenom vremenskom periodu, određuje broj raspada atomskih jezgri. Scintilacije možemo vidjeti i na ručnim satovima, koji su presvučeni slojem tricija, pa mogu svijetliti u mraku (beta svjetlost). 

## Izvori
Heinrich Lenz

**Heinrich Lenz** (rusizirano: *Emilij Hristijanovič Lenc* ili *Эмилий Христианович Ленц*) ili punim imenom **Heinrich Friedrich Emil Lenz** (Dorpat, danas Tartu, 12. veljače 1804. – Rim, 10. veljače 1865.), ruski fizičar njemačkoga podrijetla rođen u Estoniji. Bio je profesor fizike i matematike na Sveučilištu u Sankt Peterburgu (1834. – 1865). Otkrio zakonitost (1833.) koja se danas naziva Lenzovo pravilo. Neovisno i gotovo istodobno (1842.) kada i James Prescott Joule, utvrdio je kolika količina topline nastaje prilikom prolaska električne struje kroz električni vodič. Bavio se i fizičkim zemljopisom; prvi je upozorio na sekularne oscilacije (mala odstupanja do kojih dolazi u dugom razdoblju; lat. *saeculum*: stoljeće) Kaspijskoga jezera. Član Peterburške akademije znanosti od 1834. 

## Lenzovo pravilo
Lenzovo pravilo je pravilo prema kojemu je smjer induciranoga električnoga napona i njime pokrenute električne struje u strujnoj petlji kroz koju se mijenja magnetski tok uvijek takav da poništava promjenu magnetskoga toka kojim je napon induciran, tj. magnetski tok inducirane struje uvijek je suprotan izvornomu magnetskom toku.    

Lenzovo pravilo se naziva i **Faraday-Lenzov zakon elektromagnetske indukcije** ili ponekad samo Faradayev zakon indukcije, a to je osnovni zakon elektromagnetizma, dok jednakost vrijedi:

: \mathcal{E} = - {{d\Phi_B} \over dt}.

Inducirana elektromotorna sila (*ε*) u zatvorenoj konturi jednaka je negativnoj promjeni obuhvaćenog magnetskog toka (*ΦB*) kroz konturu u jedinici vremena (*t*).

## Reference
Crveni vilenjak

**Crveni vilenjak** () vrsta je pražnjenja oblaka, koja se za razliku od običnih munja, javlja veoma visoko iznad grmljavinskih oblaka, te ima različite oblike i svjetluca na noćnom nebu. Njega pokreću visokonaponske munje. Javlja se kao crvenkasti ili narančasti bljesak, obično kao grozd na visinama 50 do 90 km iznad zemljine površine. Prvi zapisi su se javili 1886. godine, ali tek prve slike su potvrdile njihovo postojanje 6. srpnja 1989. godine, koje su ostvarili na Sveučilištu Minnesota. Crveni vilenjak je više pojava hladne plazme nego toplih munja iz troposfere, tako da je po svijetlu više srodan sa fluorescentnom cijevi nego električnom pražnjenju munja. 

### Historijski izvještaji
Naznaka da postoje potječe od izvještaja iz 1730-ih u Njemačkoj, koje je napravio Johann Georg Estor. Nobelovac Charles Thomson Rees Wilson je naslutio 1925. godine, na osnovu teoretskih proračuna, da bi se električno pražnjenje moglo javiti i u gornjim slojevima atmosphere, a 1956. je i vidio nešto poput crvenog vilenjaka. Konačno su sa Sveučilišta Minnesota sasvim slučajno potvrdili njihovo postojanje 1989. godine. 

Nekoliko godina nakon otkrića, dobili su naziv crveni vilenjaci prema liku iz Shakespeare-vog djela *[[San ljetne noći]]*. Snimljeni su kasnije i preko 10&nbsp;000 puta.

### Osobine
Snimljeni su u gotovo svim dijelovima svijeta i smatra se da se javljaju samo za najjačih grmljavinskih oluja. U gornjem dijelu se pojavljuje crvenkasti ili narančasti bljesak, dok na donjem dijelu se vide plavkaste vitice koje kao da vise, te ponekad mu prethodi crvenkasti vijenac. Traju obično nekoliko milisekundi i pokreću ih visokonaponske munje između olujnih oblaka i tla. Često se javljaju u grozdovima od 2 ili više, i tipičan raspon je na visinama 50 do 90 km iznad zemljine površine. 

### Oštećene letjelice
Za crvene vilenjake se pogrešno bilo mislilo da su skrivili neka ostećenja letjelica koja su puštena u visoke slojeve atmosphere. Tako npr., NASA je lansirala 6. lipnja 1989. godine jedan balon u stratosferu. Balon je doživio oštećenje na visini 37000 m, dok je letio iznad jedne oluje u Teksasu. Najprije se sumnjalo na crvene vilenjake, ali kasnije ispitivanje je pokazalo da je ostećenje došlo od munje koja je putovala odozdo, što više liči na plavi mlaz.

## Reference
Debyeva duljina

**Debyeva duljina** ili Debyev polumjer je doseg električnog polja nekog naboja u plazmi. U plazmi je broj elektrona i iona jednak, tako da je ona električki neutralna. Ako u nju unesemo točkasti pozitivni naboj, on će privlačiti okolne elektrone i odbijati pozitivne ione. Stvara se oblak naboja koji nazivamo **Debyev oblak** (prema nizozemskom fizičaru Peteru Debyeu). Uneseni naboj je elektrostatički zasjenjen i njegovo polje izvan oblaka isčezava.

Ako polako povećavamo temperaturu plazme, povećavamo i prosječnu brzinu čestica. Nasumično gibanje elektrona, duboko u oblaku, neće biti dovoljno da ga odvoji od unesenog naboja. Ali pri rubu oblaka je električno polje zbog zasjenjenja mnogo manje i kinetička energija može prevladati elektrostatski potencijal. Elektron tada bježi iz oblaka.

Debyeva duljina igra važnu ulogu u fizici plazme, kod elektrolita (otopina ili talina, koja je električki vodljiva zbog gibanja slobodnih iona) i koloidnih sustava. Općenito, Debyeva duljina -  *λ<sub>D</sub>* se može računati kao:

: \lambda_D = 
\left(\frac{\varepsilon_r \varepsilon_0 \, k_B T}{\sum_{j = 1}^N n_j^0 \, q_j^2}\right)^{1/2}

gdje je: *ε<sub>r</sub>* – relativna dielektrična konstanta, *ε<sub>0</sub>* - dielektrična konstanta vakuuma, *k<sub>B</sub>* – Boltzmannova konstanta, *T* – termodinamička temperatura, *N* – broj različitih električki nabijenih čestica, *n* - gustoća nabijenih čestica, *q* – točkasti naboj.
## Karakteristične vrijednosti
Kod plazmi u svemiru, gdje je gustoća elektrona jako mala, Debyeva duljina može dostići makroskopske vrijednosti, kao što su magnetosfera, Sunčev vjetar, međuzvjezdana materija i međugalaktička materija.


**Plazma****Gustoća***n*e(m-3)**Temperatura elektrona ** *T*(K)**Magnetsko polje***B*(T)**Debyeva duljina***λ*D(m)
**[[Sunčeva jezgra]]**1032107--10&minus;11
**[[Tokamak]]**10201081010&minus;4
**[[Tinjalica]] (tinjav izboj)**1016104--10&minus;4
**[[Ionosfera]]**101210310&minus;510&minus;3
**[[Magnetosfera]]**10710710&minus;8102
**[[Sunčev vjetar]]**10610510&minus;910
**Međuzvjezdana materija**10510410&minus;1010
**Međugalaktička materija**1106--105


### Debyeva duljina u plazmi
Kod plazme prostor se može smatrati kao vakuum, pa je εr = 1, a Debyeva duljina

: \lambda_D = \sqrt{\frac{\varepsilon_0 k_B/q_e^2}{n_e/T_e+\sum_{ij} j^2n_{ij}/T_i}}

gdje je: *λ<sub>D</sub>* – Debyeva duljina, *ε<sub>0</sub>* - dielektrična konstanta vakuuma, *k<sub>B</sub>* – Boltzmannova konstanta, *q* – točkasti električki naboj, *T<sub>e</sub>* i *T<sub>i</sub>* – termodinamička temperature elektrona i iona, ne - gustoća elektrona, nij - gustoća iona.

Kako su ioni puno sporiji od elektrona, obično se u gornjoj jednadžbi zanemaruju i onda slijedi:

: \lambda_D = \sqrt{\frac{\varepsilon_0 k_B T_e}{n_e q_e^2}}

## Izvori

## Vanjske veze
*http://ahyco.ffri.hr/Seminari2010/Plazma/sto_je_plazma.htm  *Što je plazma*, Filozofski fakultet Rijeka
Ferit (magnet)

**Ferit** (prema lat. *ferrum*: željezo) je elektrokeramički tehnički materijal, mješoviti oksid koji se sastoji od spoja željeznog(III) oksida (Fe2O3), s jednim ili dva oksida nekoga najčešće dvovalentnog metala (kobalt, mangan, magnezij, kadmij, olovo, bakar, nikal, cink, barij). Feriti su izrazitih magnetskih svojstava, feromagnetični poput željeza, ali s mnogostruko većom električnom otpornošću, pa se zato u njima gotovo ne stvaraju vrtložne struje. Svojstva im ovise o sastavu, pa neki imaju malu koercitivnu silu i strmu krivulju magnetizacije (na primjer Zn, Mn-feriti), a neki veliku koercitivnu silu i remanenciju (na primjer Ba-ferit). Obično se lako magnetiziraju i demagnetiziraju, vrlo su prikladni za primjenu u tehnici visokih frekvencija i upotrebljavaju se kao magnetski materijali za memorije elektronskih računala te za jezgre zavojnica, visokofrekventnih transformatora i magnetskih antena (takozvanih feritnih antena).

## Izvori

## Povezano
* Magnet
* Magnetizam