Dalibor Brozović

**Dalibor Brozović** (Sarajevo, 28. srpnja 1927. – Zagreb, 19. lipnja 2009.), jugoslavenski i hrvatski lingvist i političar.

## Biografija

Osnovnu školu pohađao je u Zenici, gimnaziju u Visokom, Sarajevu i Zagrebu, gdje je na Filozofskom fakultetu 1951. diplomirao hrvatskosrpski jezik i jugoslavenske književnosti. Bio je asistent na Akademiji za kazališnu umjetnost u Zagrebu, zatim lektor na Sveučilištu u Ljubljani. Doktorirao je 1957. disertacijom *Govori u dolini rijeke Fojnice*. Od 1956. do 1990. radio je na Filozofskom fakultetu u Zadru.  A od 1991. do 2001. bio je direktor Leksikografskoga zavoda u Zagrebu.

Bio je od 1986. redovni član JAZU, preimenovane kasnije u HAZU. Od 1946. bio je član Komunističke partije, s tim da je zbog slaganja sa Staljinom bio neko vrijeme izbačen iz partije. Potkraj osamdesetih je suosnivač i potpredsjednik HDZ-a, zatim nakon osvojene vlasti saborski zastupnik i zamjenik predsjednika Republike Hrvatske Franje Tuđmana, kojemu je 1965. kao član Komunističke partije i prodekan na Filozofskom fakultetu u Zadru znatno pripomogao da tamo uspije doktorirati, nakon što je prethodno Tuđmanov doktorat odbijen na Filozofskom fakultetu u Zagrebu.

## Djelo i recepcija

Objavio je relativno malo znanstvenih radova, ali je u novinama mnogo pisao o jeziku. Poznato je da je često odbacivao lingvistiku u korist nacionalističke ideologije. Njegova knjiga *Standardni jezik* (1970), nakon koje desetljećima nije objavio nijednu knjigu, kritizirana je čak i od strane lingviste kojeg Brozović naziva svojim *„dobrim prijateljem Nikitom Iljičem Tolstojem“*, koji je bio dobro upoznat s knjigom jer ju je prevodio na ruski. Tolstoj nakon kritičke analize zaključuje da je Brozovićeva tipologija standardnih jezika *„izložena na spornim osnovama ili bez dovoljne argumentacije, slabo relevantna ili loše formulirana“*

Brozović je u kroatistici promicao niz tvrdnji koje, međutim, nisu točne:

* U članku pod naslovom *Hrvatski jezik, njegovo mjesto unutar južnoslavenskih i drugih slavenskih jezika, njegove povijesne mijene kao jezika hrvatske književnosti* (1978) ustvrdio da je standardizacija jezika velikim dijelom bila završena već oko 1750. O toj Brozovićevoj tvrdnji da su u 18. st. kajkavski i štokavski bili regionalne varijante hrvatskoga književnog/standardnog jezika, njemački lingvist Bernhard Gröschel pokazuje da je posve neutemeljena jer

* Na kritiku nailazi i tvrdnja Dalibora Brozovića da varijante funkcioniraju za narode koji ih koriste kao standardni jezici pa da one zato jesu standardni jezici. Naime, *„taj iz jednakosti funkcioniranja izvedeni zaključak ʻstandardne varijante su standardni jezici’ nije metodološki održiv“*. Ova neodrživost očita je već iz same klasifikacije standardnih jezika: oni se klasificiraju u standardne jezike bez varijanata *(monocentrične)* i u standardne jezike s varijantama *(policentrične)*.
* Brozović tvrdi da postojanje jedinstvenog standarda u povijesti je preduvjet da bi se moglo govoriti o policentričnom jeziku. To, međutim, nije točno jer jedinstveni standard nije u povijesti postojao npr. kod njemačkog jezika, a usprkos tome radi se o policentričnom jeziku.
* Tvrdi da ako je u povijesti postojao različit jezični razvoj kao što je slučaj kod Srba i Hrvata, ne može se raditi o jednom policentričnom jeziku. To, međutim, nije točno jer unutar drugih policentričnih jezika *„jezičnopovijesna pozadina je u nekim slučajevima još daleko heterogenija“* nego kod hrvatske i srpske varijante: npr. kod irskog engleskog, australijskog engleskog, kod *Black English* kao podvarijante američkog engleskog. A *„bez obzira na njihovu nejednaku pozadinu, svi ti jezični oblici ubrajaju se u skup varijanata ʻengleski’“*. I hindska i urdska varijanta imaju, kao i hrvatska i srpska, različit povijesni razvoj, ali te neosporne *„jezičnopovijesne razlike ne dopuštaju da se u sinkronijskoj analizi ovi parovi [[idiom]]a klasificiraju kao zasebni ʻjezici’“*.
* O terminima: Brozovićev koncept *dijasistema* se *„od početka mora ocijeniti kao nekonzistentan“* i ne treba ga uopće upotrebljavati. A Brozovićevom nazivu *srednjojužnoslavenski* dijasistem zamjera se da *„jezično-strukturno nije moguće razgraničiti to tzv. srednjojužnoslavensko područje niti na sjeverozapadu (kajkavsko-slovenski pored kajkavsko-hrvatskog) niti na jugoistoku (s obzirom na [[torlački dijalekt|torlačko]] dijalekatsko područje)“*. Nadalje, iz općelingvističkog kuta gledanja ne nalazi se argument za upotrebu Brozovićevih izraza ʻorganski/neorganski idiom’.

Brozović je *„idejni inicijator i glavni sastavljač“* Deklaracije o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika, koja se predstavlja kao reakcija na navodni jezični unitarizam. Međutim, dvije godine prije Deklaracije Brozović je tvrdio da ne postoji jezični unitarizam: *„hrvatskosrpski jezik kao jezik, kao lingvistički fenomen, kao jedan od jezika slavenske porodice, nije ni trebalo izjednačivati: on je oduvijek bio jedan“* Postojanje jezičnog unitarizma negiraju i zapadnoevropski stručnjaci, koji i nakon raspada Jugoslavije ocjenjuju jezičnu politiku bivše zajedničke države kao demokratsku i uzoritu, čak i u usporedbi sa zapadnoevropskim zemljama. Brozović je kasnije bio nesklon svakoj ideji da se provede temeljita istraga o događanjima vezanima za Deklaraciju. Razlog toj nesklonosti je što je bio u vrijeme sastavljanja Deklaracije član UDBA-e (pod pseudonimom "Forum").

Brozović je zastupao naziv ʻsrpskohrvatski’ još i 1988. O jeziku je tvrdio četvrt stoljeća da *„srpska i hrvatska varijanta predstavljaju [...] fenomene analogne engleskoj i američkoj varijanti“* *„Kao i u drugim slučajevima kada se jednim standardnim jezikom služi više nacija ([[njemački]], [[nizozemski]], [[engleski]], [[francuski]], [[španjolski]], [[portugalski]] standandardni jezik), standardni hrvatskosrpski jezik nije jedinstven. Realizacijski oblici takvih standardnih jezika nazivaju se u lingvistici (prvenstveno u sociolingvistici) ’varijantama standardnog jezika’“* Tvrdio je da je *„činjenica da Srbi i Hrvati imaju zajednički jezik“* i opisivao ga kao policentričnog još i 1992., kad je bio zamjenik predsjednika Tuđmana. Međutim, u 1990-ima je postao jedan od glavnih zagovornika jezičnog purizma u Hrvatskoj i teze da Hrvati i Srbi govore različitim jezicima. Takvo preko noći preokretanje vlastitog stava navelo ga je na uništavanje dokaza da je pisao suprotno pa je 1990-ih, kao glavni direktor Leksikografskoga zavoda, poslao u rezalište uništiti 40.000 primjeraka *[[Enciklopedija Jugoslavije|Enciklopedije Jugoslavije]]* u kojoj on piše da Hrvati i Srbi govore varijantama jednog jezika. Uništavanje Enciklopedije Jugoslavije uklapa se u opsežan *knjigocid* u Hrvatskoj, masovno čišćenja hrvatskih biblioteka od nepoželjnih knjiga radi skrivanja vlastite prošlosti.

Brozović tvrdi da lista od sto osnovnih riječi hrvatskog, srpskog, bosanskog i crnogorskog vokabulara pokazuje da je svih sto riječi identično. Prema autoru te liste, Morrisu Swadeshu, neophodno je da se barem dvadeset riječi razlikuje da bi se radilo o različitim jezicima.

## Publikacije

* *Rječnik jezika ili jezik rječnika: varijacije na temu varijanata* (Zagreb, 1969) 
* *Standardni jezik: teorija usporedbe, geneza, povijest, suvremena zbilja* (Zagreb, 1970)
* (članak u kojem je neka poglavlja napisao Pavle Ivić) „Jezik, srpskohrvatski/hrvatskosrpski, hrvatski ili srpski“ u II. izdanju *Enciklopedije Jugoslavije* Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža; zasebno otisnut izvadak iz Enciklopedije (Zagreb, 1988)
* (poglavlje) „Fonologija hrvatskoga književnog jezika“ u trećem svesku Akademijine gramatike *Povijesni pregled, glasovi i oblici hrvatskoga književnog jezika* (Zagreb, 1991); posebno otisnuto kao *Fonologija hrvatskoga standardnog jezika* (Zagreb, 2007)
* *Prvo lice jednine* (Zagreb, 2005) /zbirka Brozovićevih novinskih kolumni/
* *Neka bitna pitanja hrvatskoga jezičnog standarda* (Zagreb, 2006)
* *Povijest hrvatskoga književnog i standardnoga jezika* (Zagreb, 2008)

## Izvori

## Literatura

* 
* 
* 
* 

## Vanjske veze
* Preminuli članovi HAZU