Viktor I (papa)

**Viktor I.** bio je četrnaesti papa i nasljednik Eleuterijev, od 189. do 199. Katolička, Pravoslavna i Koptska Crkva štuju ga kao sveca (u ovoj posljednjoj ime mu je *Boktor*).

Viktor je pokušao da regionalne crkve načini jednoobraznijim, zahtevajući da hrišćani u Maloj Aziji ili napuste tradicionalno proslavljanje Uskrsa na dan Pashe i priklone se rimskom običaju, ili da se odreknu tvrdnje da su »opšti hrišćani«.

## Podrijetlo i kronologija
*[[Liber pontificalis]]* navodi da je podrijetlom iz Afrike, te da mu se otac zvao Felix. Time bi ovo bio prvi papa iz rimske provincije Afrike. Uz ovaj izvor, i *[[Liberijev katalog]]* potvrđuje da mu je pontifikat trajao od 186. do 197. Euzebijev *Ljetopis* smješta početak Viktorova pontifikata u sedmu godinu vladavine  Komoda (187.) i kaže da je trajao dvanaest godina. Isti autor u svojoj *Crkvenoj povijesti* ispravlja godinu početka pontifikata te ju smješta u devetu godinu Komodove vladavine, to jest 189., i kaže da je ostao na rimskoj stolici deset godina.

## Odnosi s carskim vlastima
U razdoblju zadnjih godina Komodove vlasti (180.-192.) i prvih godina vlasti Septimija Severa (od 193.) rimska Crkva uživala je razdoblje mira i bez progona.

Pozitivno mišljenje što ga je Komod imao o kršćanstvu obično se pripisuje nekoj ženi imenom Marcija. Prema svjedočanstvu sv. Hipolita Rimskog (*Philosophumena*, IX 12), ona je bila sklona kršćanima, a možda i sama kršćanka. Jednom je u palaču pozvala papu Viktora I. i tražila ga popis kršćana koji su bili osuđeni na prisilni rad u sardinijskim rudnicima, kako bi bili oslobođeni. Bilo je to prvi put da je Rimsko Carstvo pokušalo pregovarati s Crkvom i njezinim biskupom u vezi progonstava. Dobijena je tada sloboda za kršćane, a papa je poslao prezbitera Hijacinta na Sardiniju kako bi oslobodio kršćane. Među njima bio je i budući papa Kalist I.

Irenej Lionski (*Adversus Haereses*, IV, XXX 1) javlja da su u to doba kršćani zauzimali mnoga važna mjesta na carskom dvoru. I Septimije Sever, u prvim godinama svoga vladanja, pozitivno je gledao na kršćane, dajući im ključna mjesta na dvoru. Među tim kršćanima bio je i neki Prokul koji je liječio samoga cara. Car je štitio kršćane od poganskih napada, a njegov sin Karakala imao je dojilju kršćanku ([Tertulijan, ''Ad Scapulam'', IV). U tom je razdoblju kršćanstvo napredovalo u samom gradu Rimu te su mu pristupali mnogi članovi bogatih i plemenitih obitelji (Euzebije Cezarejski, ''Crkvena povijest'', V, XXI).

== Unutarnje stanje Crkve ==

=== Pitanje nadnevka Uskrsa ===
Nasuprot mirnom okruženju, iznutra je Crkva tada bila razdirana nemirima. Osobito se zaoštrila rasprava oko datuma [Uskrsa. Rimski kršćani koji su se doselili iz azijskih provincija Carstva slavili su taj blagdan četrnaestog dana židovskoga mjeseca *nisana*, bez obzira na dan u tjednu. Stoga su ih na latinskom nazivali *[[quartodecimani]]* (četrnaesnici). To je izazvalo neslaganje u Rimu gdje se Uskrs slavio uvijek u nedjelju. Papa je nastojao ove kvartodecimance uvjeriti da prihvate rimski običaj. U tom je smislu pisao efeškom biskupu Polikratu i predložio mu da sazove azijske biskupe te rasprave ovo pitanje. To je ovaj i učinio, no u odgovoru Viktoru ustraje u slavljenju Uskrsa 14. nisana. Tada je Viktor sazvao u Rimu prvi poznati sinod biskupa iz Italije, te pozvao sve biskupe iz središta pojedinih pokrajina da sazovu ostale biskupe i rasprave pitanje nadnevka Uskrsa. Odgovori su stigli iz svih krajeva tada poznatoga svijeta: sa sinoda u Palestini kojem su predsjedali Teofil iz Cezareje i Narcis iz Jeruzalema; sa sinoda u Pontu kojem je predsjedao starina Palma; iz zajednica u Galiji čiji je biskup bio Irenej Lionski; od biskupa Bakhila iz Korinta i ostalih krajeva. Sve su ove zajednice bile mišljenja da Uskrs valja slaviti u nedjelju.

Papa Viktor koji je tada djelovao kao glava cijeloga kršćanstva pozvao je, nakon toga, azijske biskupe da napuste svoj običaj i prihvate slavljenje Uskrsa nedjeljom. Ukoliko to ne bi prihvatili, izgubili bi zajedništvo s rimskom Crkvom. Nekim biskupima nije se svidio takav postupak, pa primjerice Irenej Lionski piše Viktoru da je bolje zauzeti pomirljiviji način i zadržati jedinstvo (Euzebije Cezarejski, *Crkvena povijest*, V, XXIII-XXV).

Nema drugih podataka o tome kako je završilo ovo pitanje, osim da je postupno, kroz 3. stoljeće, rimski običaj općenito bio prihvaćen u cijeloj Crkvi. U samom Rimu papa je nametnuo svim kršćanima slavljenje Uskrsa u nedjelju, no to je izazvalo pobunu jedne skupine koju je predvodio neki istočnjak Blast, no ona nije imala većeg utjecaja.

### Ostala pitanja
Papa Viktor imao je problema i s jednim rimskim prezbiterom imenom Florin, vjerojatno podrijetlom iz Male Azije. Bio je dužnosnik carskoga dvora, a imao je priliku upoznati i svetog Polikarpa. Bio je pristao uz gnosticizam i počeo širiti Valentinov nauk. Irenej Lionski napisao je dva djela protiv njega i upozoravao Viktora na njegove spise koje je držao opasnima. Florin je bio uklonjen sa svojih mjesta u Crkvi i konačno izopćen (Euzebije, *Crkvena povijest*, V, XV 20).

Za Viktorova pontifikata, neki bogati kršćanin imenom Teodat Bizantski, stigao je u Rim i počeo propovijedati krivi nauk o Kristu. Tvrdio je da je Krist bio samo čovjek prosvijetljen Duhom Svetim i obdaren nadnaravnim moćima. Takvo se krivovjerje naziva adopcionizam. Papa je osudio ovo krivovjerje i izopćio Teodata, no ovaj je osnovao svoju zajednicu koja je neko vrijeme imala priličan utjecaj. Tertulijan navodi da je Viktor mogao doći u dodir i s montanizmom, no o tome nema drugih dokaza.

## Viktorova djela
Sveti Jeronim označuje ovog papu kao prvog pisca koji je pisao teološka djela na latinskom, te ga spominje u svojim djelima *[[De viris illustribus]]*:

Dotada su svi crkveni spisi bili na grčkom jeziku. Osim pisama o pitanju Uskrsa, nisu nam poznati druga Viktorova djela. Moguće je da je upravo za njegova pontifikata u Rimu sastavljen kanon Svetog pisma, koji je djelomično sačuvan u Muratorijevu kanonu, što je naznačilo i konačan prelazak s grčkog na latinski. Vjerojatno je u njegovo vrijeme započelo i slavljenje liturgije na latinskom jeziku, a ne više na grčkom, no tek će u 4. stoljeću to postati opće prihvaćeno na Zapadu.

*Liber pontificalis*, uz rješavanje pitanja nadnevka Uskrsa, ovom papi pripisuje i uvođenja u stalež klera određene skupine koja je nosila ime *sequentes*, no nije jasno koje su službe pripadale toj skupini. Ipak, čini se da ta bilješka nema povijesne podloge. Slično vrijedi i za odredbu o krštenju u slučaju nužde.

## Mučeništvo i štovanje
Unatoč razdoblju mira u vrijeme njegova pontifikata, papa Viktor podnio je mučeničku smrt pod carem Septimijem Severom, te je pokopan u blizini Petrova groba.

Rimski martirologij o njemu kaže:

## Izvori