Turski jezik

**Turski** (tur.: *Türkçe*) ili **turski jezik** (tur.: *Türk dili*) je jezik turkijskog roda kojim se govori u Turskoj, a potom i na Kipru, u Bugarskoj, u Grčkoj, u Makedoniji i drugim zemljama bivšeg Osmanskog carstva. Turski govore i miloni turskih emigranata u Evropskoj uniji.
Tokom vijekova turski jezik je pisan modifikovanom verzijom arapskog pisma, dok se od 1928. koristi latinski alfabet sa 29 slova.

## Zvaničan status
Turski jezik je zvaničan jezik Turske, kao i jedan od zvaničnih jezika na Kipru. Takođe ima zvaničan (mada ne primaran) status u nekoliko opština Makedonije, u zavisnosti od koncentracije i broja ljudi koji govore turskim jezikom.
Turkologija je opća disciplina koja ima dugu stoljetnu tradiciju i podučava turski jezik a potom i tursku civilizaciju, običaje, povijest, antropologiju. Početak discipline se smatra knjiga Mahmuda al-Kašgarija a njezin prvi suvremeni teoretičar je bio pruski zoolog i botanist Peter Simon Pallas (1741–1811). Među brojnim poznatim turkolozima, valja spomenuti sljedeće autore: Mehmet Fuad Köprülü, Hüseyin Namık Orkun, Halil İnalcık, Zeynep Korkmaz, Pierre Amédée Jaubert, Victor Louis Ménage, Louis Bazin, Abel Pavet de Courteille, Élise Massicard, Franz Babinger, Wilhelm Barthold, Alessio Bombaci, Darko Tanasković, Ekrem Čaušević, Gyula Mészáros, Vladimir Dal.
U Turskoj, organ koji reguliše gramatiku i normu turskog jezika je Zavod za turski jezik.

## Geografska raspodela
Turski jezik se uglavnom govori u Turskoj i među manjinama u 35 drugih država, posebno na teritorijama koje su nekada bile deo Osmanskog carstva, kao što je: Bugarska, Rumunija, Srbija (najviše na Kosovu i Metohiji), Makedonija, Sirija, Grčka (posebno Zapadna Trakija) i Izrael (turski Jevreji).

## Broj korisnika
Preko 2 miliona ljudi govori turski jezik u Nemačkoj, a postoji prilično velik broj turskih zajednica u Austriji, Belgiji, Francuskoj, Holandiji, Švajcarskoj i Velikoj Britaniji.
Profesor Ahmet Günşen sa Univerziteta Trakije u Jedrenu (tur. *Trakya Üniversitesi*) u 2017. tvrdi da turski govori ukupno 250 miliona osoba na svijetu dok drugi izvori procjenjuju oko 220 miliona govorilaca.
Turski zavod za statistiku (TÜİK) tvrdi da do 31. 12. 2021 Republika Turska ima 84.680.273 stanovnika , što bi po gruboj procjeni značilo da turski jezik govori najmanje 84 miliona osoba.
Po listi *CIA World Factbook–a* službeni jezik Turske se govori također u sljedećim zemljama:
* Albanija
* Austrija (2,3%)
* Bugarska (8,2%)
* Kipar (0,2%; službeni)
* Irak (takozvani *Turkmeni*)
* Kosovo (1,1%)
* Liechtenstein (1,3%)
* Moldavija (4,2%, *[[Gagauzi]]*)
* Makedonija (3,4%; priznat kao službeni u Centar Župi i u Plasnici).
U Makedoniji staru turkofonsku zajednicu čine Torbeši.
Po stranici **' Turski je 17. jezik na svijetu po ukupnom broju aktivnih govorilaca, koji su u procjeni oko 88,1 miliona.<br/>
Švedska enciklopedija ''Nationalencyklopedin'' tvrdi da je u [[2011.]] Turski materinji jezik od 73 miliona osoba, od čega 67 miliona su u Turskoj, 2 miliona u Njemačkoj, 690.000 u Bugarskoj, 330.000 u Iranu, 260.000 na Kipru, 201.000 u Nizozemskoj, 180.000 u Austriji.<br/>
Po ''Omniglot–u'' Turski broji 82 miliona govorilaca u Turskoj, 2 miliona u Njemačkoj, 606.000 u Bugarskoj, 500.000 u Velikoj Britaniji, 300.000 na Kipru, 165.000 u SAD–u, 130.000 u Uzbekistanu.

== Historija turskoj jezika ==

[[Turkijski jezici]] nastaju u [[Srednja Azija|centralnoj Aziji]] u [[Srednji vijek|Srednjem vijeku]] za vrijeme velikih [[migracija]] koji su doveli azijske [[nomad]]ske narode u [[Historija Kine|Kinesko carstvo]] i u srednjovjekovnu Europu, što je uzrokovalo i konačan pad [[Rimsko carstvo|Rimskog carstva]]. Najstariji trag pra–turskog jezika su [[Orhonske ploče]] (poč. [[8. vijek]]a) dvije ploče iz doba [[Gok Turkijci|Plavih Turcaka]] na   kojima su uklesan tekstovi u čast turkijskog kneževa Kul Tigin (fl. 684–731) i Bilge Qaghan (fl. 683–734). Ploče su pronađene pri kraju [[19. vijek]]a u [[Dolina Orhona|dolini Orhona]] u centralnoj [[Mongolija]]. Kada je riječ o toj drevnoj fazi jezika, lingvisti govore o staroturskom pismu  koje je se razvilo na prostoru Mongolije i Sibira, često vezane uz pojam «sibirske [[rune]]».
Poslije raspada konfederacije [[Gok Turkijci|Göktürk]], stvorilo je se više turkijskih samostalnih ogranaka ([[Ujgurski Kaganat]], [[Karahanidski Kanat]]), među kojima su i [[Oguzi]] koji su doselili i [[Transoksijana|Transoksijanu]] (zapadni [[Turkestan]]). Iz tog političkog prostora potiče vojvoda [[Seldžuci|Selçuk]] († 1009), čiji će se [[klan]] preseliti u [[Veliki Horasan|Khorasan]] i preći u [[islam]], a zatim će Seldžuci u [[11. vijek|11. stoljeću]] osvojiti [[Gaznovci|gaznovsku]] [[Perzija|Perziju]] i tamo osnovati [[Seldžučka Monarhija|Seldžučko carstvo]] (1037–1194). To razdoblje jezika je vrlo bitno jer se tu stvara spoj između turkijske matice i islamske civilizacije, što će biti pretpostavka za rađanje osmanske civilizacije. Prva knjiga koja izdašno govori u turskom jeziku je [[Mahmud al-Kašgari|al-Kašgarijev]] ''Sažetak turskih jezika'' (tur. ''Dîvânü Lugati't-Türk'', [[11. vijek]]).<br/>
Širenje Seldžuka prema Egiptu, Palestini i Anadoliji je izazvalo reakciju europskih sila, koje su do tada doživljavale duboku političko–kulturalnu krizu, po čemu su izbili ratovi na više navrata koje poznajemo kao [[Križarski ratovi|Križarske ratove]]. Na tlu te ratne struje, [[Rumski Sultanat|Rumski sultanat]] i europske sile su postepeno narušili [[Bizantsko carstvo]] pa su se u Anadoliji stvorile mnoge kasno–seldžučke kneževine u okviru Rumskog sultanata. Pohodi [[Osman I|Osman–beg]] pri kraju [[13. vijek]]a su stvorili snažnu kneževinu, odnosno [[beg]]luk, koji je postao u [[14. vijek]]u glavna sila u Anadoliji. To razdoblje je zapravo kolijevka [[Osmansko carstvo|Osmanskog carstva]], [[Turska književnost|turske književnosti]] (''[[Osmanov san]]'', [[Dželaludin Rumi|Rûmî]], [[Yunus Emre]]) i turskog jezika.<br/>

[[Osmansko carstvo]] je trajalo šest stoljeća (1288–1922) i procvijetalo između [[15. vijek|15.]] i [[16. vijek]]a (zlatno doba, 1453–1566). Carska administracija je se jednako služila turskim, [[Arapski jezik|arapskim]] i [[Perzijski jezik|perzijskim]], stoga su osmanski književnici bili poligloti i skladali tekstove na tri jezika, što je preoblikovalo sav turski jezik. Za ovo razdoblje se priča o [[Osmanski turski jezik|osmansko–turskim jezikom]] koji je se pisalo na preinačenom [[Arapsko pismo|arapskom pismu]]. Prva knjiga koja proučava tursku gramatiku je ''Müyessiretül Ulum'' ([[1530.]]) [[Kadri iz Pergama|Kadrija iz Bergame]]. Primjeri u djelu su na turskom jeziku, ali su jezična pravila prilagođena pravilima arapskog. Ispod plemenitog dvorskog jezičnog sloja postojao je takozvani «grubi turski» (tur. ''kaba Türkçe''), jezik svakodnevnice uobičajen u puku koji je sadržavao veći postotak domaćeg rječnika. Taj sloj će kasnije biti osnova za moderni turski jezik.

Stoga je od [[17. vijek|17.]] do [[18. vijek|18. stoljeća]] carstvo sklizilo u postupan raspad koji je se u [[19. vijek|19. stoljeću]] napokon pokazao kao neizbježan, tako da će se golemi osmanski državni stroj između [[1805.]] do [[1922.]] raspasti i izgubiti velike količine teritorija. Uz nategnute vanjske odnose, carstvo je ušlo u ciklus unutarnje uzburkanosti, tako na [[Topkapi Saraj|dvoru]] kao i u društvu, uglavnom između strane koja je branila stari poredak i one koja je zagovarala korijensku obnovu, često po Zapadnim uzorima. Odlučno sklon reformi je bio sultan [[Mahmud II]], početnik reformskog nacrta pod nazivom ''[[Tanzimat]]''. U društvu je, među mnogim faktorima i aktorima, vrlo značajan rad [[Mlade Osmanlije|Mladih Osmanlija]] i intelektualaca koji išli reformskim pravcem. Tako nastaje novi val studija o turskom jeziku i prve suvremene gramatike ([[Ahmed Dževdet Paša|Dževdet–paša]], [[Sami Frashëri|Şemseddin Sâmi]], [[Muallim Naci|Naci]], [[Hüseyin Cahit Yalçın|Yalçın]], [[Ebüzziya Tevfik]], [[Namık Kemal]], [[Ibrahim Şinasi|Şinasi]] i drugi). O pravilima jezika su se isto jako pobrinuli u svojim knjigama [[Ahmed Cevdet Paşa|Ahmet Cevdet]] (1851) i [[Keçecizade Fuat Paşa|Fuat–paša]] (1865). <br/>
Pothvat [[Mladoturci|Mladih Turaka]] je od [[1908.]] pokrenuo proces radikalnih promjena koje su se ostvarile nakon [[Balkanski ratovi|Balkanskih ratova]], [[Prvi svjetski rat|Prvog svjetskog rata]] i uspona [[Kemal Atatürk|Atatürkove]] revolucije. Sa konačnim padom carstva i proglašenjem Republike Turske (tur. '' Türkiye Cumhuriyeti''; [[1922]]–[[1923]]), Atatürk je uz svoju stranku [[Republikanska narodna stranka|CHP]] nastojao za višegodišnjim [[Atatürkove reforme|nacrtom reformi]] čemu je politički cilj bio stvoriti jedno novo tursko društvo ([[Kemalizam]]). Poslije proglašenja Ustavne monarhije ([[1908]]), među glavnim gramatikama u opotrebi će biti djelo [[Hüseyin Cahit Yalçın|Hüseyina Cahita]] (1875–1957) pod naslovom ''Türkçe Sarf ve Nahiv'' u kojem se pak osjeća utjecaj francuske gramatike. Najvažnije istraživanje stranih znanstvenika u oblasti turske gramatike je djelo [[James Redhouse|Jamesa Redhousa]] iz [[1884.]]

Pritom je Atatürk smatrao nužnom i promjenu na polju jezika, do čega je došlo [[1928.]] sa Odborom za jezik (tur. ''Dil Encümeni''), gdje je grupa turskih književnika (među ostalim, [[Yakup Kadri Karaosmanoğlu|Yakup Kadri]]) utemeljila reformu turskog pravopisa i gramatike. Iste godine je prihvaćeno [[Latinica|latinično pismo]], a [[1932.]] je osnovano Društvo za istraživanje turskog jezika (tur. ''Türk Dili Tetkik Cemiyeti''), što će kasnije postati <u>[[Türk Dil Kurumu|Zavod za turski jezik]]</u> (tur. ''Türk Dil Kurumu''). [[1933]]/[[1934|34.]] je [[Ahmet Cevat Emre|Ahmed Cevad]] (1878–1961) objavio dvije prvobitne knjige: ''Pitanje o stvaranju turskog riječnika'' i ''Dodaci rječniku'' . Prvu gramatiku Republike je [[1939.]] napisao [[İbrahim Necmi Dilmen|İ. Necmi]] (1887–1945). Godine [[1935.]] je TDK objavilo dvojezični [[Osmanski turski jezik|osmansko–turski]]/čisto–turski rječnik koji je plod jezične reforme. Poslije [[1940.]] godine napisano je mnogo novih turskih gramatika među kojim se ističu djela Tahsina Banguoğlua, T. Gencana i M. Ergina. Knjiga Tahsina Banguoğlua nastaje zapravo po nalogu ministarstva nacionalnog obrazovanja u srvsi stvaranja knjige koja će se poučavati u školama. Državna komisija je izdala [[1941.]] prve zvanične Gramatike (''Dil bilgisi'') za osnovne i srednje škole.  TDK je postalo nezavisna ustanova [[1951.]] godine, kada je prestao da važi zakon po kojem ga je moralo nadgledati Tursko ministarstvo prosvete. Taj status nezavisnosti je trajao do augusta [[1983.]] godine, kada je TDK opet povezan uz vlašt uoči [[Državni udar u Turskoj 1980.|vojnog prevrata 1980.]] godine.

=== Dijalekti ===

Nariječja turskog jezika su:
* **Anadolski**:
** **Istočni anadolski dijalekt** (''Doğu ağız'');
** **Sjeverno-istočni anadolski dijalekt** (''Kuzeydoğu ağız'');
*** Mešketski turski dijalekt, govore ga Mešketi u [[Gruzija|Gruziji]];
** **Zapadni anadolski dijalekt** (''Batı ağız''), među kojim je Istanbulski dijalekt (matica turskog standarnog jezika);
*** Egejski turski dijalekt (''Ege ağız bölgesi'')
*** Crnomorski turski dijalekt (''Karadeniz ağız bölgesi'')
*** Centralni turski dijalekt (''Orta Anadolu ağız bölgesi'')
*** Južni turski dijalek (''Güneydoğu ağız bölgesi'')
*** Kastamonski turski dijalekt (''Kastamonu ağız'') 
* **Rumelski** (''Rumelice'' ili ''Rumeli ağızları'' ili još ''Rumeli Türkçesi''), govore ga [[Muhadžiri]] i [[Gagauzi]] iz [[Rumelija|Rumelije]], uključuje neobične dijalekte kao ''dinler'' i ''adakale'':
** Zapadni rumelski dijalekt (''Batı'');
** Istočni rumelski dijalekt (''Doğu''), sa varijantama kao na primjer Jedrenski turski dijalekt;
* **Sirijski** (''Suriye ağız'');
* **Kiparski** (''Kıbrıs ağız'');
* **Irački** (''Irak ağız'').
Postoje razne neobične skupine kao **Karamanski turski** (''Karamanlıca'') koji govore Karamanci, Grci pravoslavci u Turskoj, dok se istim turskim narječjem služe manjine u [[Grčka|Grčkoj]] gdje se zove Kαραμανλήδικα.<br/>
Ovde imamo jedan primer teksta na suvremenom turskom standarnom jeziku:

Što možemo usporijediti sa istim rečenicama na [[Srpskohrvatski jezik|srpskohrvatskom]]:

Na najsrodnijem jeziku turskom, na [[Azerski jezik|azerskom]], isti tekst ovako glasi:


== Gramatika ==
Uočljive osobine turskog jezika su <u>harmonija samoglasnika</u> i opsežna <u>aglutinacija</u>. Turski daje prednost isključivo sufiksima i ne koristi prefikse, infikse ili cirkumfikse. Osnovni red riječi je subjekt–objekt–glagol (jezici SOV). Ne postoje klase imenica niti gramatički rod. Suvremeni turski je netonalni jezik sa toničkim naglaskom.







== Vanjske veze ==


* [https://www.tdk.gov.tr **Türk Dil Kurumu''' (Institut turskog jezika)] 
* <u>Nişanyan Sözlük</u> (Turski etimološki rječnik)
* Tursko-engleski i englesko-turski rečnik 
* Besplatne lekcije na engleskom jeziku za učenje turskog jezika 

## Fusnote

## Reference

## Bibliografija
*