Yōzō Ōba

fiktivni je lik koji se pojavljuje u djelima japanskog pisca Osamua Dazaija. Ōba je fiktivna verzija samoga Dazaija te prvi puta pojavio u noveli  iz 1935. godine. Kasnije se pojavio i u romanu  iz 1948. godine. U oba djela kroz lik Yōzōa Ōbe čitatelj saznaje intimne detalje iz Dazaijevog osobnog života. Kao i sam Dazai, Yōzō Ōba je tragični antijunak suvremene japanske književnosti i eklatantan primjer protagonista ja-romana, ali i lika iz književnosti *[[buraiha]]* pokreta.

## Pojavljivanja

### "Dōke no Hana"

Yōzō Ōba prvi put se pojavljuje u noveli  iz 1935. godine, gdje je predstavljen kao fiktivna verzija samog Dazaija. Kako je novela fokusirana na neuspjeli *[[shinjū]]* što ga je Yōzō pokušao izvesti s djevojkom po imenu , većina priče posvećena je refleksijama na taj događaj i Yōzōvom osjećaju krivnje, odnosno njegovom oporavku u obližnjoj bolnici. Priča novele zapravo je referenca na stvarni neuspjeli *[[shinjū]]* što ga je Dazai izveo sa Shimeko Tanabe, koja je preminula, dok je on preživio i odveden je u bolnicu. Osim što novela otkriva detalje Dazaijeva oporavka i detalje policijske istrage koja je završila odustankom od kaznenog progona, sadrži i cijelu seriju introspektivnih elemenata u kojima Dazai, kroz Yōzōa, progovara o samome sebi kao umjetniku, značaju humora i farse u svojoj umjetnosti, ali i svojim odnosima s prijateljima i bratom, čije se fiktivne verzije također pojavljuju u noveli.

### ''Ningen Shikkaku''

Yōzō se ponovo pojavljuje u Dazaijevom posljednjem romanu, , iz 1948. godine. U ovom romanu, za razliku od novele, Yōzō Ōba indirektno je pripovjedač jer je osobno odsutan u romanu, ali je njegova priča prezentirana kroz njegove zapise, koje je stvarnom pripovjedaču, neimenovanom piscu, predala zajednička poznanica. Zapisi koje je za sobom ostavio Yōzō nastali su deset godina prije radnje romana, kada ih je djevojka dobila poštom od nepoznatog pošiljatelja (iako vjeruje da je to bio Yōzō), a podijeljeni su u tri "bilježnice" u kojima Yōzō detaljni iznosi vlastiti život od djetinjstva do kasnije borbe s ovisnošću. 

Događaji, naravno, odgovaraju događajima iz Dazaijevog vlastitog života pa se tako u romanu pojavljuje i priča koju je Dazai već ranije obradio u noveli . Glavna tema romana je Yōzōva otuđenost od vlastite ljudskosti, odnosno njegov osjećaj da nije čovjek, zbog čega se osjeća strano u svijetu u kojem obitava i u odnosima s drugim ljudima. Rano je shvatio da je glupiranje – također tema koju obrađuje u prethodnoj noveli – jedini način da se koliko-toliko približi ljudima, zbog čega ga je prihvatio kao dio svoje esencije. Međutim, glupiranje je skrivalo duboke psihičke probleme i nestabilnosti koje su se manifestirale kroz kaotičan život, ovisnosti, pokušaje suicida i druge probleme o kojima Yōzō progovara u tim zapisima. Djelo završava Yōzōvim odlaskom u izolaciju kako bi se izliječio od ovisnosti, uz komentar da se u trenutku pisanja posljednjeg zapisa ne osjeća ni sretno ni nesretno. 

Epilog otkriva da djevojka koja je pripovjedaču predala zapise ne zna što se dogodilo s Yōzōm nakon toga, tako da njegova konačna sudbina ostaje nepoznata, uz komentar pripovjedača da je, zbog proteka deset godina, Yōzō možda već i mrtav. Pripovjedač cijelo vrijeme naziva Yōzōa luđakom te na kraju govori djevojci kako se sigurno napatila s njim, međutim djevojka odbacuje optužbe i govori da je Yōzō kojeg su njezini poznanici i ona poznavali bio zabavan i opušten te, unatoč svim problemima, "dobar dječak, pravi anđeo".

## Analiza i značaj

Yōzō Ōba utjelovljuje dvije važne karakteristike Dazaijeve književnosti. S jedne strane, on je poluautobiografski lik kroz kojeg Osamu Dazai progovara o vlastitom životu i o sebi. To je bio postupak karakterističan za ja-roman (upravo je *Nečovjek* tipičan primjer ja-romana), tako da Yōzō u tom pogledu predstavlja tipičnog protagonista ja-romana, s tim da se u njegovom slučaju više radi o antijunaku nego o klasičnom protagonistu. To je posljedica činjenice da je Dazai pripadao *[[buraiha]]* pokretu, dekadentnom pokretu u japanskoj književnosti čiji su likovi bili poput Yōzōa, ali i samog Dazaija, čiji se osobni život reflektira u Yōzōvom. Međutim, Donald Keene ističe da bi bilo pogrešno promatrati Yōzōa kao potpuno autobiografskog lika, navodeći da "čak i ako bi svaka scena *Nečovjeka* bila precizna reprodukcija događaja iz Dazaijevog života – to, naravno, nije slučaj – njegova tehnika kvalificirala bi cijelo djelo kao primjer izvorne fikcije."

U tom kontekstu nije upitno da Yōzō predstavlja kako Dazaija, tako i cijelu jednu generaciju japanskih intelektualaca, posebice pisaca. I dok su njegova iskustva svakako atipična,, osjećaji koji stoje u pozadini nisu. Yōzō snažno utjelovljuje osjećaj otuđenosti što ga je Dazai i sam osjećao. On je otuđen od društva u cjelini jer se uopće ne osjeća kao "čovjek", njegova ljudskost tek je apstraktna ideja koju Yōzō ne razumije niti uspijeva shvatiti do kraja svojih dnevničkih zapisa; kroz glupiranje koje mu je tako prirodno on pokušava uspostaviti nekakvu vezu između sebe i društva, međutim njegove su bilješke prepune neuspjeha i situacija u kojima je shvatio da štogod činio nikako ne može dobiti (ili vratiti) taj osjećaj ljudskosti, ako ga je ikada i imao. U tom pogledu, ističe Keene, Yōzō predstavlja širu sliku osjećaja izolacije koji je postojao između japanskih pisaca tog vremena, ali i poslijeratnih godina, u odnosu na svjetske pisce, a što su ga osjećali upravo japanski pisci. Ponavljamo, Yōzōva iskustva su prilično unikatna, ali osjećaj otuđenosti nije. 

Međutim, nije samo ta opća otuđenost ono što Dazai prikazuje u svom romanu. Naime, Yōzō je otuđen ne samo od društva u cjelini, već i od vlastite obitelji (njegov problematičan odnos s ocem, čiju ljubav nikada nije dobio, na više je mjesta problematiziran u *Nečovjeku* te je čak naveden kao eksplicitni uzrok njegovog kaotičnog života, dok je u "Cvjetovima glupiranja" Dazai prikazao zategnut odnos što ga je Yōzō imao sa starijim bratom) te od prijatelja, za što je najbolji primjer njegov odnos s Horikijem u *Nečovjeku*; "Cvjetovi glupiranja" prikazuju nešto prisnije odnose s prijateljima, ali ni oni nisu bili idealni.. Stoga je Yōzō nepovjerljiv prema ljudima te vjeruje da su međuljudski odnosi kao takvi zasnovani na glumi, prevari i lažima, što objašnjava njegove zategnute odnose s ljudima oko sebe, čak i ženama koje su ga (iskreno) voljele. U konačnici, kao posljedica tih slojeva otuđenosti, Yōzō osjeća otuđenost od samoga sebe.

Keene smatra da je upravo taj osjećaj otuđenosti, uz koji dolaze nepovjerenje prema ljudima općenito, razlog zašto Yōzō opetovano povrjeđuje žene u svom životu, čak i one koje su ga istinski voljele. Dazaijevi turbulentni odnosi sa ženama čest su motiv njegovih djela pa je tako u oba djela u kojima je prisutan Yōzō Ōba prisutan i taj motiv. U "Cvjetovima glupiranja" Yōzō se oporavlja od neuspješnog suicida te osjeća krivnju za smrt djevojke Sono, implicirajući čak na početku novele da ju je on ubio. *Nečovjek* detaljnije prikazuje njegove odnose s nekoliko žena u njegovom životu prema kojima se uvijek loše odnosio, iako se prema zapisima koje je ostavio činilo da su ga sve one istinski voljele i da je on toga bio itekako svjestan. Yōzō je u više navrata pokušavao smiriti vlastiti unutarnji kaos i trudio se biti dobar prema ženama, međutim na kraju je svako povrijedio, što Keene pripisuje njegovom ukorijenjenom osjećaju otuđenosti i nepovjerenja prema ljudima; ljubav, koja mu je u životu toliko puta uskraćena, čini se nije znao uzvratiti drugima. I dok neimenovani pripovjedač *Nečovjeka* sugerira da je Yōzō bio okrutni luđak i da bi ga i on sam vjerojatno zatvorio u sanatorij da je mogao, djevojka koja mu je dala Yōzōve bilježnice odbija kriviti Yōzōa; iako prihvaća da je njegovo ponašanje prema njoj, a time i drugim ženama, bilo loše, ona ne smatra Yōzōa lošom osobom ili čudovištem. 

U tom je pogledu "sjajni epilog" *Nečovjeka* izrazito važan za konačno razumijevanje kakav je Yōzō Ōba kao lik, jer iako je baziran na samom Dazaiju, Yōzō ima vlastitu autonomiju kao književni lik te je u tom pogledu različit "entitet" od Dazaija kao stvarne ličnosti. Naime, kako Keene ističe, Yōzōv zapisnički "autoportret" nije kompletan. Neupitno je da je Yōzō činio sve što je činio i da su svi ti "kukavički čini i trenuci očajničkog kraha" istiniti, ali oni prikazuju samo jedan dio cjelokupne slike. Kroz većinu romana, mi dobivamo uvid samo u to kako je Yōzō, u svojoj otuđenoj depresiji sparenoj s osjećajem nedostatnosti da uopće bude čovjek, vidio samoga sebe; to je integralni dio njega kao lika i nužan je da bi se Yōzō shvatio kao lik, ali postoji cijela druga strana slike koju Yōzō ne vidi i ne može vidjeti, jer ona se oslikava kroz odnos drugih prema Yōzōu, odnosno kroz njihovu percepciju Yōzōa. I dok neimenovani pripovjedač sugerira da je Yōzō bio negativan jer ga ne poznaje, djevojka koja je jako dobro poznavala Yōzōa navodi da je "Yōzō kojeg smo mi poznavali bio tako opušten i zabavan, i da samo nije pio – ne, čak iako je pio – bio je dobar dječak, pravi anđeo." Keene ističe taj obrat u epilogu kao pivotalan trenutak u interpretaciji Yōzōa kao lika, naglašavajući da je Dazai kao pisac shvatio ono što njegov književni "ja" nije shvatio, a to je važnost cjelovitosti slike kao takve, jer unatoč svim svojim nedostacima, Yōzō je opisan kao "anđeo", što pokazuje da je u njemu bilo puno više od onoga što je Yōzō sam mislio o sebi. Yōzō tako, ističe Keene, u maniri većine ljudi koji ne uspijevaju uvidjeti vlastitu okrutnost, nije bio sposoban vidjeti vlastitu "nježnost i sposobnost za ljubav".

U konačnici, treba istaknuti kako je Yōzō Ōba tragični protagonist suvremene japanske književnosti. Kao i Dazai, koji ostaje zapamćen kao tragična figura japanske književnosti, Yōzō se cijeloga života borio s osjećajem nepripadanja društvu u kojem se nalazio i nizom vlastitih demona, ne shvaćajući pritom da je u očima onih od kojih je toliko bježao bio puno više i nešto puno ljepše od zbroja svojih vlastitih demona. Kako se čini, Yōzō to nikada nije shvatio, iako Dazai eksplicitno navodi da su ga "drugi" vidjeli upravo takvim. I dok je Yōzōva konačna sudbina nejasna u kontekstu radnje *Nečovjeka*, njegova tragičnost – čak i da nije skončao tragično kao sam Dazai, koji je uspio uvidjeti ljepotu u Yōzōu kao liku, iako je Yōzō sam nije vidio, ali ostaje ironična činjenica da Dazai isto nije uspio uvidjeti o samome sebi osobno, iako je upravo o tome pisao – sublimirana je u činjenici da je kroz cijeli život prolazio nesretan i tjeskoban, iako je drugima nudio mnogo više nego što je mislio da im je nudio.

## Adaptacije

Kroz godine, Yōzō Ōba pojavio se u nizu adaptacija Dazaijevog romana. Lik je bio glavni lik u dvama manga adaptacijama, onoj Usamarua Furuye iz 2009. godine i poznatijoj adaptaciji Junjija Itōa iz 2017. godine. Godine 2010., Genjirō Arato režirao je filmsku adaptaciju romana u kojoj je Yōzōa tumačio Tōma Ikuta. Pojavio se i kao lik u nagrađivanom dugometražnom anime filmu HUMAN LOST 人間失格 iz 2019. godine, koji adaptira Dazaijev roman, ali u futurističkom kontekstu; glas u filmu posudio mu je Mamoru Miyano. Pojavio se i u sklopu anime serije *[[Aoi Bungaku Series]]* 2009. godine, koja je adaptirala nekoliko klasika japanske književnosti; u ovoj mu je adaptaciji glas posudio Masato Sakai. Yōzō se pojavio kao lik i u mjuziklu *[[No Longer Human (mjuzikl)|No Longer Human]]*.

## Reference

## Literatura
* 
*