Čedo Prica Plitvički

**Čedo Prica Plitvički** (Plitvička jezera, 10. lipnja 1931.  Zagreb, 21. lipnja 2009.) je bio hrvatski pjesnik, prozaik, dramatičar, esejist i prevoditelj. U književnosti javio se pedesetih godina kao pripadnik krugovaškoga naraštaja, a iza sebe ostavio je opsežan i raznovrstan opus od tridesetak knjiga: pjesama, romana, pripovijedaka, proze za djecu, drama, feljtona, kazališnih eseja.

Otac je hrvatske glumice Alme Price.

## Biografija
Čedo Prica rođen je 10. lipnja 1931. na Plitvičkim Jezerima, a tijekom Domovinskoga rata svojem imenu dodao je pridjev *Plitvički* kako bi trajno naznačio povezanost sa zavičajem iz kojega je dva puta istjeran. Osnovnu školu pohađao je u Ličkom Petrovu Selu, a gimnaziju započinje tijekom rata u Santa Maria di Cesarei u Italiji, nastavivši je zatim u Splitu i Zagrebu, gdje je 1955. i diplomirao na Filozofskome fakultetu.

Pjesme, putopise i kritike počinje pisati još u srednjoj školi, a tijekom studija postaje stalnim suradnikom časopisa *Izvor* te poslije *Krugova* i *[[Republika (časopis)|Republike]]*. Radio je i kao urednik kulturnih rubrika u *[[Narodni list|Narodnom listu]]* i *[[Večernji list|Večernjem listu]]*, a jedan je i od utemeljitelja *[[Ličke novine|Ličkih novina]]* te suosnivač nakladničke kuće Lykos.

Prica je već svoju prvu knjigu, zbirku pjesama *Plitvička rapsodija* (1954.), posvetio zavičaju, koji je zbog rata još u dječaštvu morao napustiti. Problemom zavičajnosti te ratom kao uzrokom istrgnutosti iz zavičaja bavio se i u kasnijim proznim djelima. Među njima kritika najuspjelijim drži analitički roman *Dnevnik sumraka* (1965.), u kojemu se pripovjedač iz vizure dječaka prisjeća traumatičnih događaja iz djetinjstva te pripovijedanjem pokušava nanovo oživiti ratom izbrisan zavičaj. Među ostalim proznim djelima izdvajaju se zbirka pripovijedaka Dobrotvori (1970.), u kojoj analizira povezanost suvremenoga čovjeka s automobilom prikazujući ljude koji pohađaju vozačku obuku te romani *Nekoga moraš voljeti* (1957.) i *Lovište* (1984.).

Dramski dio Pricina opusa najvažniji je dio njegova stvaralaštva. Najvažnijom mu se dramom smatra *Ostavka* (praizvedena 1986. u zagrebačkom HNK), jedna od najboljih povijesnih drama novijega vremena. U glavnom liku, intendantu zagrebačkoga HNK, Stjepanu Miletiću, Prica je utjelovio sukus umjetničkoga individualizma suprotstavivši ga represiji državnih institucija te tako stvorio jedan od aluzivnijih tekstova u vremenu raspada komunizma.

Ostale drame izvođene su u raznim kazališnim kućama: *Kruh* (Gavella, 1976), *Zemlja* (Gavella, 1981), *Sunčanje* (HNK Split, 1988), *Atelier* (HNK Zagreb, 2001).

Prica je puna tri desetljeća radio i kao dramaturg-urednik na Hrvatskome radiju, napisavši u tome razdoblju niz važnih i autentičnih radiodrama, od kojih su mnoge dobile više međunarodnih nagrada i priznanja.

Posebno zanimljiv i vrijedan dio njegova opusa čine memoarske knjige. Najpoznatije su mu djelo *Bilježnice namjernog sjećanja* (1996.), u kojima govori o kulturnoj klimi pedesetih godina te daje vješte i precizne portrete sudionika tadašnjih zbivanja koja su dovela do oslobađanja hrvatske književnosti od komunističkoga diktata. U drugome svesku *Bilježnica* iz 2001. Prica se prisjeća kulturnih zbivanja iz devedesetih godina, a u Plovidbama atelierom Ede Murtića govori o svojem dugogodišnjem boravljenju u atelijeru velikoga slikara.

U hrvatskoj kulturi ostavio je važan trag i kao prevoditelj s ruskoga i engleskoga jezika, a posebice su važni njegovi prijevodi Čehova (*Galeb*, *Tri sestre*, *Ujak Vanja*, *Višnjik*). Njegova su pak prozna i radiodramska djela prevođena na njemački, talijanski, poljski i češki jezik.

Za svoj je književni rad dobio više priznanja: Nagradu HRT-a (1969.), Nagradu Grigor Vitez (1974.), Nagradu fonda Miroslava Krleže (1986.), Nagradu Marin Držić (1991.), a četiri je puta bio nagrađen i nagradom Večernjega lista za kratku priču. U ediciji Matice hrvatske Pet stoljeća hrvatske književnosti predstavljen je Izabranim djelima.

## Izvori

*Luka Šeput: Sjećanje. Čedo Prica Plitvički (1931–2009)  Vijenac br. 400 - 2. srpnja 2009.