Zavjera Klaudija Civilisa

**Zavjera Klaudija Civilisa** je monumentalna slika u tehnici ulja na platnu, glasovitog nizozemskog slikara Rembrandta van Rijna, nastala 1661. – 1662. 

Izvorno je to  bila najveća slika koju je Rembrandt naslikao, dimenzija otprilike pet puta pet metara, u obliku lunete. 

## Narudžba
Sliku je naručilo Gradsko vijeće Amsterdama za novu Gradsku vijećnicu. Nakon što je djelo kratko tamo i bilo, vraćeno je Rembrandtu, koji za njega po svoj prilici nikada nije bio plaćen, te je zbog toga bio prisiljen, nedugo nakon toga, čak prodati grob svoje prve supruge Saskije, majke njegova sina Tita.

## Današnje stanje slike
Slika je dobila današnju formu i dimenzije nakon što ju je Rembrandt drastično smanjio, na oko četvrtinu izvorne veličine, kako bi je mogao prodati. 

To je bila posljednja povijesna slika svjetovne tematike koju je naslikao.

Slika je danas izložena u Nacionalnom muzeju u Stockholmu, u Švedskoj.

## Tema djela
Ovo monumentalno ulje na platnu ilustrira pasus iz Tacita, njegove Historije u kojoj pisac spominje pobunu Batavaca 69. – 70. godine, koju je predvodio jednooki Klaudije Civilis. On je "okupio u jednom od svetih gajeva, navodno za gozbu, prvake naroda i najsmjelije muževe nižih klasa", uvjerio ih da se pridruže njegovoj pobuni, a zatim ih sve obavezao na vjernost "barbarskim obredima i čudnim oblicima zakletve". 

Slika je od strane amsterdamskih gradskih vlasti naručena za galeriju Nove gradske vijećnice, dovršene 1655., u kojoj je danas Kraljevska palača. 

U to doba, povijesne interpretacije smatrane su najvišim u hijerarhiji slikarskih žanrova, a pobuna Batavaca smatrana je alegorijom nedavno završenog nizozemskog rata za neovisnost, i istjerivanja Španjolaca. 

Gradonačelnici Amsterdama Joan Huydecoper i Andries de Graeff odlučili su narudžbe za dekoraciju zidova Nove gradske vijećnice podijeliti između nekoliko slikara, uključujući, uz Rembrandta, i Jacoba Jordaensa te Rembrandtova prijatelja iz mladosti Jana Lievensa.

Sačuvana skica pokazuje da je otprilike u listopadu 1661. ili nedugo kasnije, kao svoje viđenje "čudnog oblika zakletve" - zakletvu mačem - izumio Rembrandt. 

Na slici je jedan mač više (onaj koji dodiruje prednji dio oštrice Civilisova mača) nego Batavaca koji ih drže, što je naknadna, restauratoeska intervencija u Rembrandtov izvornik.

Drugi prikazi tog povijesnog događaja prikazuju rukovanja, što teško da odgovara "čudnim oblicima zakletve" poznate iz Tacitovih redaka.

Nakon Rembrandtove isporuke djela, koja je izvršena do srpnja 1662., slika je kratko vrijeme visjela na za sebe predviđenome mjestu, prije nego što je vraćena slikaru iz razloga koji nisu dokumentirani.

## Razlozi neprihvaćenosti djela
Danas se općenito smatra da je djelo bilo daleko pre avangardno za pokondirani, buržoaski ukus konkretnih naručitelja, te da je slika vjerojatno smatrana previše sirovom (jasan prikaz jednookog Civilisa, čiji su invaliditet drugi umjetnici prikrivali) i nedovoljno pristojnom, te u značajnim dijelovima platna nedovoljno dovršenom i općenito nedovoljno herojskom. 

Kada su sve četiri tom prigodom naručene monumentalne slike bile na svojem mjestu, nesklad između ovog vrlo avangardnog i ostalih konvencionalnih djela je postao očit. 

Gradsko vijeće je vjerojatno očekivalo nešto konvencionalno u stilu, a ne - premda genijalnu - ipak molsku, tamnu, gotovo jezivu veličanstvenost Rembrandtove koncepcije. 

Jedan od prigovora slici mogla je biti i monumentalna kruna koju je Rembrandt stavio na Civilisovu glavu i njegova dominacija cjelokupnom scenom, što teško da su bile odlike koje bi bile cijenjene u novoj nizozemskoj republikanskoj stvarnosti.

## Keneth Clark o djelu
Renomirani povjesničar umjetnosti Kenneth Clark, o djelu je ispravno zakljućio: *"Dovoljno je samo pogledati sačuvani fragment, da bi se shvatilo zašto ga javno mnijenje onog vremena nije moglo prihvatiti... To je najdivnija slika, no ona mjestimice graniči s apsurdnim. 
Riječ *šekspirovski* je - za promjenu - ovdje posve opravdana. Rembrandt je evocirao vrstu kvazi-mitske, herojsko-magične prošlosti, okruženja prikladnog za kralja Leara i Cymbeline, i, kao i kod [[Shakespeare]]a, to mu je omogućilo da u epizodu primitivne veličanstvenosti umetne životvornu grubost, koja mjestimice doseže razinu grotesknog."*

## Literatura
Jonathan Bikker, Gregor J. M. Webwr: Rembrandt - The Late , Works, National Gallery, London, 2014., str. 27, 28, 30, 71, 73, 133, 147, 150, 166, 175-6