Kupidon

**Kupidon** (, "žudnja“) bio je, u rimskoj mitologiji, bog požude, erotske ljubavi, privlačnosti i naklonosti. Često je prikazivan kao sin božice ljubavi Venere i boga rata Marsa. Na latinskom je poznat i kao *Amor* ("Ljubav"). Njegov je grčki pandan bog Eros. Iako je Eros u klasičnoj grčkoj umjetnosti općenito prikazan kao vitki mladić s krilima, tijekom helenističkog razdoblja sve je češće predstavljan kao bucmasti dječak. U to su mu vrijeme pridodati luk i strijela, koji predstavljaju njegov izvor moći: osoba, ili čak božanstvo, koju bi Amorova strelica pogodila, bila je ispunjena nekontroliranom žudnjom. U mitovima je Kupidon sporedni lik koji uglavnom služi za pokretanje radnje. On je glavni lik samo u priči o Kupidonu i Psihi, kada biva ranjen vlastitim oružjem te prolazi kroz iskušenje ljubavi. Iako se o njemu ne pričaju druge veće priče, njegova je tradicija bogata poetskim temama i vizualnim scenarijima, kao što su krilatica "Ljubav pobjeđuje sve" te kazne i muke koje Kupidon zadaje kao odmazdu. Njegove su moći slične, premda ne i identične, moćima Kamadeve, hinduističkog boga ljudske ljubavi.

U umjetnosti se Kupidon često pojavljuje predstavljen u više likova nazvanih **Amores** ili, u kasnijoj terminologiji povijesti umjetnosti, kao *amorini*, što je ekvivalent grčkim erotima. Kupidoni su čest motiv rimske umjetnosti i kasnije zapadnoevropske klasicističke umjetnosti. U 15. stoljeću ikonografija Amora počinje se razlikovati od ranijih predstava Kupidona kao nagog dječaka.

Kupidon je bio popularan lik i u srednjem vijeku, kada je pod kršćanskim utjecajem često imao dvojaku prirodu kao Nebeska i Zemaljska ljubav. U renesansi mu je obnovljeni interes za antičku filozofiju dodijelio složena alegorijska značenja. U suvremenoj popularnoj kulturi Kupidon je prikazan kako povlači luk kako bi potaknuo romantičnu ljubav, često kao ikona Valentinova.

## Etimologija
Ime *Cupīdō* ("strasna želja", "žudnja") izvedeno je iz latinskog glagola *cupiō*, *cupiere* ("željeti"), koji potječe od protoitalskog korena **kupi*, **kupei* ("željeti"), a ovo pak od protoindoeuropskog **kup(e)i* ("drhtati, željeti").

## Porijeklo i rođenje

Rimljani su za Kupidona u svojoj književnosti i umjetnosti reinterpretirali mitove i koncepte koji se odnose na grčkog boga Erosa, a srednjovjekovni i renesansni mitografi slobodno povezuju ova dva božanstva. U grčkoj tradiciji, Eros je imao dvojaku, kontradiktornu genealogiju. Bio je među iskonskim bogovima, koji su nastali nespolno; nakon njegove generacije, božanstva su rađana u muško-ženskim zajednicama. U Heziodovoj *[[Teogonija|Teogoniji]]* stariji su samo Kaos i Geja (Zemlja). Prije postojanja rodne dihotomije, Eros je funkcionirao tako što je činio da entiteti odvoje od sebe ono što su već sadržavali.

Istodobno, Eros, koji je prikazivan kao dječak ili vitak mladić, smatran je djetetom nekog božanskog para, čiji se identitet razlikovao ovisno o izvoru. Utjecajni renesansni mitograf Natale Conti započeo je svoje poglavlje o Kupidonu/Erosu izjavivši da sami Grci nisu sigurni u njegovo porijeklo: Nebo i Zemlja  Ares i Afrodita, Noć i Etar, ili Razdor i Zefir. Grčki putopisac Pauzanija, primjećuje Conti, proturječi sebi govoreći u jednom trenutku da je Eros pozdravio Afroditin dolazak na svijet, a u drugom da je Eros bio sin Afrodite i najmlađi od svih bogova.

U rimskoj književnosti Kupidon se obično tretira kao Venerin sin bez spominjanja oca. Pseudo-Senekina tragedija *[[Oktavija (tragedija)|Oktavija]]* kaže da je Vulkan, kao suprug Venere, otac Kupidonov. Međutim, Ciceron kaže da su postojala tri Kupidona, kao i tri Venere: prvi je Kupidon bio sin Merkura i Dijane, drugi Merkura i druge Venere, a treći Marsa i treće Venere. Ovaj posljednji Kupidon bio je ekvivalent Anterosu, "Protuljubavi", jednom od Erota, bogova koji utjelovljuju aspekte ljubavi. Ti višestruki Kupidoni, koji su bogato zastupljeni na umjetničkim djelima, predstavljaju dekorativni izraz ovih sve brojnijih vrsta ljubavi i želja. Tijekom engleske renesanse Christopher Marlowe pisao je o "deset tisuća Kupidona"; u svadbenoj maskaradi Bena Jonsona *Hymenaei*, "tisuću raznobojnih ljubavi ... poskakuje po bračnoj sobi".

U kasnijoj klasičnoj tradiciji Kupidon se najčešće smatrao sinom Venere i Marsa, čija je ljubavna veza predstavljala alegoriju Ljubavi i Rata. Dvojnost između iskonskog i spolno začetog Erosa uklapala se u filozofske koncepte Nebeske i Zemaljske ljubavi čak i u kršćanskom dobu.

## Atributi i teme

Kupidon je prikazan kao krilat, navodno zato što su ljubavnici nestabilni i lako mijenjaju mišljenje, te kao dječak, jer je ljubav iracionalna. Njegovi su simboli strijela i baklja, "jer ljubav ranjava i pali srce". Ti su atributi i njihova interpretacija uspostavljeni u kasnoj antici, kao što je sažeo Isidor Seviljski (umro 636. n.e.) u svojim *[[Etimologije (Isidor Seviljski)|Etimologijama]]*. Kupidon je također ponekad prikazan s povezom preko očiju i opisan kao slijep, ne toliko u smislu da ne posjeduje osjetilo vida – koliko u smislu ljubavnih treptaja i proizvoljnosti. Kao što je opisao Shakespeare u *[[San ljetne noći|Snu ljetne noći]]* (1590-te):

U Botticellijevoj *[[Primavera (Botticelli)|Alegoriji proljeća]]* (1482), na talijanskom poznatoj kao *La primavera*, Kupidon je predstavljen s povezom preko očiju dok ispaljuje strijelu iz svog luka iznad središnje figure, božice Venere.

Osobito u rimskoj umjetnosti, Kupidoni su često prikazani s voćem, životinjama ili atributima gidišnjih doba ili boga vina Dioniza, čime se simbolizira reprodukcijska moć Zemlje.

S obzirom na sve ove asocijacije, smatra se da Kupidon dijeli neka obilježja s hinduističkim bogom Kamadevom.

### Kupidonove strijele

Kupidon nosi dvije vrste strijela ili strelica, jednu s oštrim zlatnim vrhom, a drugu s tupim olovnim vrhom. Osobu ranjenu zlatnom strelicom ispunjava nekontrolirana želja, ali ona koju pogodi olovo osjeća odbojnost i samo želi pobjeći. Upotrebu ovih strelica opisao je rimski pjesnik Ovidije u prvoj knjizi svojih *[[Metamorfoze|Pretvorbi]]*. Kad se Apolon izruguje Kupidonu kao lošijem strijelcu, Kupidon ga gađa zlatnom strelicom, ali olovom pogađa predmet Apolonove želje, nimfu Dafnu. Bježeći od neželjene Apolonove požude, Dafna se moli svom ocu, riječnom bogu Peneju, koji je pretvara u lovor, drvo posvećeno Apolonu. To je prva od nekoliko Apolonovih neuspješnih ili tragičnih ljubavi.

Jedna varijacija ovog mita nalazi se u *[[The Kingis Quair]]*, pjesmi iz 15. stoljeća koja se pripisuje škotskom kralju Jamesu I. i u kojoj Kupidon ima tri strelice: zlatnu, za nježno "udaranje" koje se lako izliječi, srebrnu za rađanje jače ljubavne želje i čeličnu za ljubavnu ranu koja nikad ne zaraste.

### Kupidon i pčele

U priči o Kupidonu kao kradljivcu meda, malog boga ubole su pčele jer je ukrao med iz njihove košnice. On plače i trči svojoj majci Veneri, žaleći se da tako malo stvorenje kao što je pčela ne bi trebalo da može nanijeti tako bolne rane. Venera se nasmije i ukaže na poetsku pravdu: i on je malen, a opet zadaje ubod ljubavi.

Ta je priča prvi put ispričana o Erosu u Teokritovim *Idilama* (3. stoljeće pne.). Tijekom renesanse prikazana je mnogo puta i u umjetnosti i u poeziji. Ta je tema predstavljala kraj poetskog kruga *[[Amoretti]]ja* (1595) Edmunda Spensera, i dala motiv za najmanje dvadeset djela Lucasa Cranacha Starijeg i njegove radionice. Njemački pjesnik i klasičar Karl Philipp Conz (1762-1827) priču je oblikovao kao *[[Schadenfreude]]* ("uživanje u tuđoj boli") u pjesmi istog naslova.  U verziji Gottholda Ephraima Lessinga, pisca njemačkog prosvjetiteljstva, ubod pčele pretvara i samog Kupidona u pčelu:

Ovim je ubodom Amor postao mudriji.Neumorni prevarantsmislio je drugi plan bitke:vrebao je ispod karanfila i ružai kad je im je pčela radilica prišla,poletio je kao pčela i ubod joj zadao.

Prikaz Kupidona kao pčele dio je složene tradicije poetskih slika koja je u vezi s cvijetom mladosti, ubodom ljubavi kao defloracije i meda kao izljeva ljubavi.

### Kupidon i dupini
I u antičkoj i u kasnijoj umjetnosti Kupidon je često prikazan kako jaše na dupinu. Na drevnim rimskim sarkofazima ta slika možda predstavlja putovanje duše, što je izvorno povezano s dionizijskom religijom. Mozaik iz poznorimske Britanije prikazuje povorku dupina i morskih ptica koja izranja iz ušća morskog boga Neptuna i penje se do Kupidona. Jedno od tumačenja ove alegorije jest da Neptun predstavlja porijeklo duše u materiji od koje je nastao život, a Kupidon trijumfira kao željena sudbina duše.

U drugim kontekstima, Kupidon s dupinom ponavlja se kao razigrani motiv, kao na vrtnim kipovima u Pompejima koji prikazuju dupina kako spašava Kupidona iz hobotnice ili Kupidona koji drži dupina. Dupin, koji je često fantastično razrađen, može se konstruirati kao izljev za fontanu. Na modernoj fontani u Palazzo Vecchio u talijanskom gradu Firenci Kupidon je, kako se čini, predstavljen kako davi dupina.

Dupini su u antici često bili prikazivani kao prijateljski nastrojeni prema ljudima, a sam dupin mogao bi predstavljati naklonost. Plinije Stariji bilježi priču o dupinu u Puteoliju koji na leđima preko jezera nosi dječaka kako bi svaki dan išao u školu; kada je dječak umro, dupin se rastužio.

U erotskim scenama iz mitologije, slika Kupidona koji jaše na dupinu možda dočarava to kako se ljubav brzo kreće, ili slika Kupidona koji jaše na morskoj zvijeri može predstavljati ohrabrujuću sigurnost u divljoj ljubavnoj vožnji. Kupidon koji jaše dupine može se naći i na scenama koje prikazuju vjenčanje Neptuna i Amfitrite ili Neptunov trijumf, poznat i kao morski *[[thiasos]]*.

### Demon razvrata
Kako bi mitove prilagodili kršćanskoj upotrebi, srednjovjekovni su ih mitografi tumačili s pomoću moralnih alegorija. Prema tom gledištu, Kupidon bi se mogao promatrati kao "demon razvrata". Inovativni Teodulf Orleanski, koji je pisao za vladavine Karla Velikog, reinterpretirao je Kupidona kao zavodljivu, ali zlonamjernu figuru koja iskorištava žudnju da bi ljude uvukao u alegorijski podzemni svijet poroka. Za Teodulfa, Kupidonov tobolac simbolizira izopačeni um, njegov luk je lukavstvo, strijele su otrov, a baklja je plamteća strast. Bilo je prikladno prikazati ga nagog, kako se ne bi prikrila njegova obmana i zlo.

### Usnuli Kupidon

Usnuli Kupidon postao je simbol odsutne ili klonule ljubavi u renesansnoj poeziji i umjetnosti, uključujući i Michelangelovog *[[Kupidon (Michelangelo)|Usnulog Kupidona]]* iz 1496. godine, koji je danas izgubljen. Antički primjerak bio je u to doba poznat po opisima kod antičkih pisaca, a barem jedan sačuvani primjerak bio je izložen u vrtu skulptura Lorenza de' Medicija od 1488. godine. U 1. stoljeću nove ere Plinije Stariji opisao je dvije mramorne verzije Kupidona (Erosa), jednu u Tespijama i jednu nagu u Pariju, gdje je taj kip bio umrljani predmet erotske fascinacije.

Michelangelovo djelo bilo je važno za uspostavljanje ugleda mladog umjetnika, koji je tada imao samo dvadeset godina. Na zahtjev svog zaštitnika, povećao je njegovu vrijednost namjerno čineći da izgleda "antikno", stvarajući tako "svoju najzloglasniju laž". Nakon što je priznao prevaru, *Usnuli Kupidon* izložen je kao dokaz njegove virtuoznosti uz drevni mramor, pripisan Praksitelu, koji prikazuje Kupidona kako spava na lavjoj koži.

U poeziji Giambattiste Marina (umro 1625) slika usnulog Kupidona ili Amora predstavlja bezbrižnost ljubavi u krilu nerada. Madrigal njegovog književnog suparnika Gaspara Murtole poticao je umjetnike da slikaju ovu temu. Katalog djela iz antike koje je sakupila obitelj Mattei, zaštitnici Caravaggia, uključivao je skice usnulih kupidona na temelju skulpture iz hrama Venere Ericine u Rimu. Caravaggio, čija je djela Murtola opisivao, prihvatio je izazov svojim *[[Usnuli Kupidon (Caravaggio)|Usnulim Kupidonom]]* iz 1608. godine, uznemirujućim prikazom nezdravog, nepokretnog djeteta sa "žutom kožom, rumenim obrazima, plavičastim usnama i ušima, mršavim prsima i natečenim trbuhom, potrošenim mišićima i upaljenim zglobovima ". Smatra se da je model bolovao od maloljetničkog reumatoidnog artritisa. Caravaggiovog usnulog Kupidona na fresci je ponovno osmislio Giovanni da San Giovanni, a tema se ponavljala tijekom rimskog i talijanskog rada tog razdoblja.

### ''Ljubav pobjeđuje sve''
Ranije u svojoj karijeri, Caravaggio je provocirao suvremenu osjetljivost svojom "seksualno provokativnom i antiintelektualnom" *Pobjedničkom ljubavi*, poznatom i kao *Ljubav pobjeđuje sve* *([[Amor vincit omnia (Caravaggio)|Amor vincit omnia]])*, u kojoj drski nagi Kupidon gazi ambleme kulture i erudicije koje predstavljaju glazbu, arhitekturu, ratovanje i znanost.

Ta krilatica potječe od rimskog pjesnika Vergilija, koji je pisao krajem 1. stoljeća pne. Njegova zbirka *[[Ekloge|Ekloga]]* završava onim što bi mogla biti njegova najpoznatija linija:*Omnia vincit Amor: et nos cedamus Amori.*Ljubav pobjeđuje sve, i stoga predajmo se Ljubavi svi.

Ta je tema prikazivana i kao trijumf Kupidonov, kao u Petrarkinim *[[Trijumfi (Petrarka)|Trijumfima]]*.

## Kupidon u rimskoj religiji

Rimski Kupidon bio je bog koji je utjelovljivao žudnju, ali nije imao hramove ili vjerske rituale neovisne o drugim rimskim božanstvima poput Venere, koju često prati kao sporedna figura u kultnim kipovima. Kupidon se mogao pojaviti među nekoliko statueta za privatno štovanje u kućnom svetištu, ali ne postoji jasna razlika između likova koji su predmet štovanja i onih koji se prikazuju kao umjetnost ili ukras. Rimski hramovi često su imali sekundarnu svrhu kao umjetnički muzeji, a Ciceron spominje Praksitelov kip "Kupidona" (Erosa), koji je bio posvećen u sakrariju i kome se ukazivalo vjersko štovanje zajedno s Herkulom. Natpis iz Cártame u rimskoj Hispaniji spominje kipove Marsa i Kupidona među javnim radovima bogate ženske svećenice *(sacerdos perpetua)*, a drugi popis dobročinstava prokuratora Betike uključuje kipove Venere i Kupidona.

Kupidon se počeo češće prikazivazi u rimskoj umjetnosti od vremena Augusta, prvog rimskog cara. Nakon bitke kod Akcija, kad su Antonije i Kleopatra poraženi, Kupidon koji prenosi Marsovo oružje svojoj majci Veneri postao motiv umjetnosti Augustovog doba. U *[[Eneida|Eneidi]]*, rimskom nacionalnom epu pjesnika Vergilija, Kupidon se prerušava u Jula, sina Eneje, koji je pak sam bio sin Venere, i u ovom obliku zavarava kartažansku kraljicu Didonu da se zaljubi u junaka. Ona pruža sigurno utočište Eneji i njegovoj skupini izbjeglica iz Troje, da bi je on napustio ispunjavajući svoju sudbinu da osnuje Rim. Julo (poznat i kao Askanije) postaje mitski osnivač obitelji Julijevaca, iz koje je potekao i Gaj Julije Cezar. August, Cezarov nasljednik, ostavio je spomen na jednog svog voljenog praunuka koji je umro kao dijete tako što ga je prikazao kao Kupidona, posvetivši jedan takav kip u Venerinom hramu na Kapitolskom brežuljku, a jedan je zadržao u svojoj spavaćoj sobi, gdje ga je noću ljubio. Brat ovog djeteta postao je car Klaudije, čija se majka Antonija u sačuvanoj portret-skulpturi pojavljuje kao Venera, s Kupidonom na ramenu. Kip *[[August na Prvoj kapiji|Augusta na Prvoj kapiji]]* prati Kupidon koji jaše na dupinu. Veći broj Kupidona pojavljuje se na frizovima Hrama Venere Roditeljice *(Venus Genetrix)*i utjecali su na prizore reljefne skulpture na drugim djelima poput sarkofaga, posebno dječjih.

Kao krilati lik, Kupidon je dijelio neke karakteristike s božicom Viktorijom. Na kovanicama koje je izdavao diktator Sula, Kupidon nosi palminu grančicu, najčešći atribut Pobjede. "Želja" je u rimskoj kulturi često je bila vezana uz moć kao i za erotsku privlačnost. Rimski povjesničari kritiziraju *cupido gloriae*, "želju za slavom", kao i *cupido imperii*, "želju za vlašću". U latinskom filozofskom diskursu, *cupido* je ekvivalent grčke riječi *[[pothos (mitologija)|pothos]]*, središnje točke promišljanja o značenju i teretu želje. Prikazujući "pobožnu ljubav" *(amor pius)* Nisa i Eurijala u *Eneidi*, Vergilije prikazuje Nisa kako se pita:

Je li to bogovi u ljudski usade strast u ljudska srca ili svačija žudnja *(cupido)* postane njegov vlastiti bog?

U Lukrecijevom filozofskom epu, *cupido* može predstavljati i ljudsku požudu i životinjski instinkt za parenjem, ali i impuls atoma da se vežu i stvore materiju. Povezanost seksa i nasilja nalazi se u erotskoj fascinaciji gladijatorima, koji su često imali seksualizirana imena kao što je upravo *Cupido*.

Kupidon je bio neprijatelj čednosti, a pjesnik Ovidije suprotstavlja ga Dijani, djevičanskoj božici lova, koja također nosi luk, ali koja mrzi Kupidonove strelice koje izazivaju strast. Kupidon nije u najboljim odnosima ni s Apolonom, Dijaninim bratom strijelcem i zaštitnikom pjesničke inspiracije, čije ljubavne veze gotovo uvijek završavaju katastrofalno. Ovidije i Propercije krive Kupidona što ih je natjerao da pišu ljubavnu poeziju umjesto uglednijeg epa.

## Kupidon i Psiha

Priča o Kupidonu i Psihi pojavljuje se u grčkoj umjetnosti već u 4. stoljeću pne., ali najopšriniji književni izvor te priče predstavlja roman *Pretvorbe*, poznat i kao *[[Zlatni magarac]]*, rimskog pisca Apuleja (2. stoljeće nove ere). Priča se bavi prevladavanjem prepreka ka ljubavi između Psihe ("Duše" ili "Daha života") i Kupidona, te njihovim konačnim sjedinjenjem u braku.

Slava Psihine neizmjerne ljepote prijeti da pomrači samu Veneru, pa božica ljubavi šalje Kupidona da joj se osveti. Kupidon se, međutim, zaljubi u Psihu i dogovori se da je odvede u svoju palaču. Posjećuje je noću, upozoravajući je da ga ne pokušava vidjeti. Psihine zavidne sestre uvjeravaju je da je njezin ljubavnik zastrašujuće čudovište, a ona napokon uvodi lampu u njihovu odaju da ga vidi. Zaprepaštena njegovom ljepotom, ostaje za trenutak skamenjena, taman toliko dugo da kap vrućeg ulje s lampe padne na njega. On se probudi i napušta je. Psiha luta zemljom tražeći ga i na kraju se podvrgava službi Venere, koja je muči. Božica zatim šalje Psihu na niz zadataka. Svaki put ona očajava i svaki put joj se pruži božanska pomoć. Na svom posljednjem zadatku, treba da zahvati dozu Prozerpinine ljepote iz podzemnog svijeta. Uspijeva, ali na povratku ne može odoljeti da ne otvori kutiju u nadi da će i sama imati koristi od toga, nakon čega pada u dubok san. Kupidon je pronalazi u ovom stanju i oživljava vraćajući san u kutiju. Kupidon joj daje besmrtnost kako bi se par mogao vjenčati.

Neoplatoničarski elementi u priči i aluzije na misterijske religije daju prostora različitim tumačenjima, pa je priča analizirana kao alegorija, u svjetlu narodne priče, bajke i mita. Često predstavljena kao alegorija ljubavi koja pobjeđuje smrt, priča je bila čest izvor slika na rimskim sarkofazima, kao i u drugim sačuvanim djelima antičke umjetnosti. Od ponovnog otkrića Apulejeva romana u renesansi, *Kupidon i Psiha* često su se prikazivali u klasičnoj tradiciji. Priča je prepričavana u poeziji, drami i operi, a široko je prikazivana i u slikarstvu, kiparstvu i drugim medijima.

### Ljepotica i zvijer
Poznatiji kao "Ljepotica i zvijer", roman *La belle et la bête* izvorno je napisala Gabrielle-Suzanne Barbot de Villeneuve, a skratila ga je i potom objavila francuska autorica Jeanne Marie Leprince de Beaumont 1740. godine. Priča je tijekom godina stekla međunarodno priznanje i 1991. godine nadahnula Disneyev film *[[Ljepotica i zvijer (1991)|Ljepotica i zvijer]]*. Govorilo se da je Gabrielle bila inspirirana pričom Kupidonu i Psihi. Ta priča govori o lijepoj, ali usamljenoj ženi sa zlatnim srcem koju zarobi odvratna zvijer, koja ima nevidljive sluge koji mu pomažu u svemu što poželi u okviru zidina dvorca. Na kraju se zaljubi u njega unatoč njegovom izgledu i tako razbija kletvu koja je na njega bila bačena: pred njom se otkriva lijepi princ.

## Prikazi
Na draguljima i ostalim sačuvanim izrađevinama, Kupidon je obično prikazan kako se zabavlja nekom igrom, ponekad gura obruč, baca strelice, hvata leptira ili koketira s nimfom. Često je prikazan s majkom (u grafičkoj umjetnosti to je gotovo uvijek Venera) kako svira rog. Na drugim slikama njegova je majka prikazana kako ga grdi ili čak udara zbog njegove nestašne naravi. Također je prikazan kako nosi kacigu i nosi kopču, što se možda odnosi na Vergilijevu krilaticu *Omnia vincit amor* ili predstavlja političku satiru na račun rata za ljubav ili ljubavi kao rata.


Datoteka:Ascoli Satriano Painter - Red-Figure Plate with Eros - Walters 482765.jpg|Crvenofiguralna posuda s Erosom kao mladićem koji prinosi žrtvu (oko 340–320. pne.). Walters Art Museum, Baltimore
Datoteka:Lucas Cranach the Elder - Venus with Cupid Stealing Honey - Google Art Project.jpg|Lucas Cranach the Elder – *Venera s Kupidonom koji krade med*
File:Målning. Venus. Frans Floris - Hallwylska museet - 86707.tif|*Venera i Amor*, Frans Floris, Hallwyl Museum
Datoteka:Albrecht Dürer - Cupid the Honey Thief - WGA07372.jpg|*Kupidon kradljivac meda* (1514), Dürer
Datoteka:Joachim Wtewael - Venus, Mars en Cupido - oil paint on copper - around 1610.jpg|*Venera, Mars i Kupidon*, Joachim Wtewael, oko 1610.
Datoteka:Guercino - cena mitologica (venus, marte, cupido e o tempo), c.1624-27.jpg|*Alegorija s Venerom, Marsom, Kupidonom i Vremenom* (oko 1625): u ovoj Guercinovoj jedinstvenoj interpretaciji, krilato Vrijeme optužujući upire prst u bebu Kupidona, koga drži mreža koja evocira zamku u kojoj je Veneru i Marsa uhvationjezin izdani suprug.
Datoteka:Nicolas Poussin - Apollo and Daphne - WGA18261.jpg|Kupid nateže luk dok riječni bog Penej skreće pogled, u: *Apolon i Dafna* (1625), Nicolas Poussin.
Datoteka:Erasmus Quellinus (II)- Cupido navegando sobre un delfín, 1630.jpg|*Kupidon jaše na dupinu* (1630), Erasmus Quellinus II
Datoteka:Master of the Incredulity of Saint Thomas or Jean Ducamps - Amor breaking his bow.jpg|*Kupidon lomi svoj luk* (oko 1635), Jean Ducamps
Datoteka:Jean-Jacque-François le Barbier - Cupid in a Tree - Google Art Project.jpg|*Kupidon na drvetu* (1795/1805), Jean-Jacques-François Le Barbier
Datoteka:Benjamin west omnia vincit amor 1809.jpg|*Omnia Vincit Amor* (1809), Benjamin West
Datoteka:Bouguereau, William Adolphe - Putto sur un monstre marin.png|*Kupidon na morskom čudovištu* (oko 1857), William Adolphe Bouguereau
Datoteka:Antique Valentine 1909 01.jpg Čestitka za Valentinovo (1909)


## Reference

### Bibliografija

* 
* Fabio Silva Vallejo, Mitos y leyendas del mundo (Spanish), 2004 Panamericana Editorial.  

## Vanjske veze
* Warburg Institute Iconographic Database (oko 2.400 prikaza Kupidona)