Eugène Ionesco

**Eugène Ionesco**, rođen **Eugen Ionescu** (Slatina, 26. studenog 1909. - Pariz, 28. ožujka 1994.), je bio francusko-rumunjski književnik i dramatičar, te jedan ud glavnih predstavnika *[[Teatar apsurda|teatra apsurda]]*. Iznad ismijavanja najbanalnijih situacija, Ionescove drame opisuju na realan način samoću ljudi i beznačajnost egzistencije pojedinca.

## Biografija
Ionesco je rođen 26. studenog 1909. u rumunjskom gradu Slatini. Otac mu je bio Rumunj, a majka Francuskijna grčko-rumunjskog porijekla. Otac mu je bio pravoslavne vjere. Njegova baka sa majčine strane bila je grkopravoslavne vjere, no preobratila se u religiju svojeg supruga, protestantizam, pa je i Ionescova majka odgojena kao protestantkinja. Sam Ionesco kršten je kao rumunjski pravoslavac. Mnogi izvori navode njegov datum rođenja kao 1912., no to je greška nastala iz Ionescove vlastite taštine. Ionesco se 1911. seli u Francusku gdje ostaje sve do 1922. kada se vraća u rodnu Rumunjsku. Njegovi roditelji razveli su se za vrijeme boravka u Francuskoj, 1916. Po povratku u Rumunjsku, morao je ponovno učiti rumunjski jezik kako bi mogao normalno pratiti predavanja tokom školovanja u Bukureštu. Nakon srednje škole, 1928. počinje studij francuske književnosti na sveučilištu u Bukureštu. Na sveučilištu je diplomirao 1933. Za vrijeme studija upoznao se sa Emilom Cioranom i Mirceom Eliadeom, te su njih troje postali doživotni prijatelji.

Ionesco se 1936. oženio sa Rodicom Burileanu (1910. - 2004.). Brak im je donio jednu kći za koju je Ionesco napisao mnogo nekonvencionalnih priča za djecu. Dobivši stipendiju 1938., bježi pred rumunjskim fašizmom natrag u Francusku gdje je završio svoj doktorski rad. Zbog izbijanja Drugog svjetskog rata 1939., ostao je tamo, u Marseilleu, no konačno se nastanio u Francuskoj tek 1942. Nakon oslobađanja Pariza 1944., Ionesco se sa obitelji preselio tamo. Unatoč dogotrajnom boravku u Francuskoj, državljanstvo je dobio tek 1950.

Ionesco je 1970. odlikovan članstvom u Académie française. Ionesco je dobio i mnogo nagrada od kojih su najistaknutije: Nagrada na Tourskom festivalu za film 1959., Prix Italia 1963., Nagrada Asocijacije kazališnih pisaca 1966., Grand Prix National za kazalište 1969., Monaco Grand Prix 1969., Austrijska državna nagrada za europsku književnost 1970., Nagrada Jeruzalem 1973., te počasni doktorati na sveučilištima u New Yorku, Leuvenu, Warwicku i Tel Avivu. Ionesco je umro u Parizu 28. ožujka 1994. u svojoj 84. godini, a pokopan je na pariškom *[[Cimetière du Montparnasse]]*.

Iako je Ionesco pisao gotovo samo na francuskom, on je jedan od najodlikovanijih rumunjskih umjetnika.

## Ionesco - književnik
### Korijeni njegove prve drame
Kao i Samuel Beckett, Ionesco je u kazalište došao jako kasno. Svoju prvu dramu, *[[La Cantatrice Chauve|Ćelavu pjevačicu]]*, napisao je tek 1948., a praizvedena je tek 1950. Sa 40 godina odlučio je učiti engleski jezik koristeći Assimil metodu brižnog kopiranja cijelih rečenica kako bi ih zapamtio. Kada bi ih ponovno pročitao, osjećao se kao da nije učio engleski, nego je otkrivao neke zapanjujuće istine kao ta da ima 7 dana u tjednu, da je strop gore, a pod dolje tj. stvari koje je već znao, no koje su ga iznenedno pogodile kao zapanjućuče koliko su one zapravo neosporivo istinite.

Ovaj osjećaj samo se intenzivirao sa predstavljanjem likova znanih kao "G. i Gđa. Smith" u kasnijim iskustvima. Na njegovo iznenađenje, Gđa. Smith obavijestila je svoga supruga da imaju nekoliko djece, da žive u Londonu, da se prezivaju Smith, da je G. Smith službenik, da imaju sluškinju Mary, koja je Engleskinja, baš kao i njih dvoje. Veliki značaj Gđe. Smith, mislio je, je njezina jako metodična procedura u njezinom traganju za istinom. Za Ionesca, klišeji i istinite činjenice iz uvodnog razgovora raspadale su se u divlju karikaturu i parodiju gdje se sam jezik raspada i puca na fragmente riječi. Ionesco se odlučio prevesti to iskustvo u dramu, *[[La Cantatrice Chauve|Ćelavu pjevačicu]]*, koja je praizvedena 1950., a režirao ju je Nicolas Bataille. Izvedba je bila totalni krah i prošla je neopaženo sve dok par uspješnih kritičara i pisaca, među kojima su bili i Jean Anouilh i Raymond Queneau, nisu pohvalili predstavu.

### Ranija djela
Ionescova najranija, ali i najinovativnija djela su jednočine antidrame: *[[La Cantatrice Chauve|Ćelava pjevačica]]* (1950.), *[[La Leçon|Poduka]]* (1951.), *[[Les Chaises|Stolice]]* (1952.) i *[[Jacques ou la soumission|Jacques ili pokornost]]* (1955.). Ti apsurdni skečevi, kojima je dao naziv "antikomadi" ili "antidrame" (fra. *anti-pièce*), opisuju moderan osjećaj otuđenosti, i nemogućnosti i besmislenosti komunikacije sa nadrealnom komičnom silom, parodirajući konformizam buržoazije i konvencionalnih kazališnih formi. U njima Inoesco odbija konvencionalnu fabulu kao bazu, umjesto toga uzima njihovu dramsku strukturu iz akcelerirajućih ritmova i(li) cikličnih ponavljanja. Zanemaruje psihologiju i logički dijalog, time opisujući dehumanizirani svijet sa mehaničkim, skoro lutkarskim likovima koji govore na *[[Non sequitur|non-sequituru]]*. Jezik postane sve rijeđi, sa riječima i materijalnim objektima koji dobiju vlastiti život, povećavajući likove i stvarajući osjećaj opasnosti.

### Velike drame
Sa *[[Neplaćeni ubojica|Neplaćenim ubojicom]]* (1959., njegova druga velika, prava drama; prva je bila *[[Amédée ili Kako ga se otarasiti]]*), Ionesco je započeo istraživanje više podržanih dramskih situacija sa više humaniziranih likova. Od istaknutijih likova treba spomenuti Bérengera, koji je bio glavni lik u više Ionescovih drama, od kojih je zadnja *[[Zračni pješak]]* iz 1963.

Bérenger je poluautobiografski lik koji izražava Ionescovo čudenje i strepnju za otuđenost stvarnosti. On je komično naivan, čime zadobiva simpatiju publike. U *[[Neplaćeni ubojica|Neplaćenom ubojici]]* on susreće se sa smrću u obliku serijskog ubojice. U *[[Rhinocéros|Nosorogu]]* on promatra svoje prijatelje kako se jedan po jedan pretvaraju u nosoroga dok on sam ostaje nepromjenjen protiv tog vala konformizma. Baš u ovoj drami, Ionesco silno izražava njegov strah prema ideološkom konformizmu, inspiriranoj usponom Željezne garde u Rumunskoj za vrijeme 1930-ih. *[[Le Roi se meurt|Kralj umire]]* iz 1962. predstvlja ga kao kralja Bérengera I., lika prosječnog čovjeka koji se pokušava pomiriti sa vlastitom smrću.

### Kasnija djela
Ionescova kasnija djela dobila su znatno manju pozornost. Među ta djela spadaju i *[[La Soif et la faim|Žeđ i glad]]* (1966.), *[[Igre od krvoprolića]]* (1971.), *[[Macbett]]* (1972., slobodna adaptacija Shakespeareovog *[[Macbeth]]a*) i *Ce formidable bordel * (1973.).

Osim libreta za operu *[[Maximilien Kolbe]]* (glazbu napisao Dominique Probst), koja je izvedena u 5 zemalja, ekranizirana i snimljena na CD, Ionesco nije pisao nijedno kazališno djelo poslije *[[Putovanja k mrtvima]]* 1981. No, *[[La Cantatrice Chauve|Ćelava pjevačica]]* još i danas igra u Théâtre de la Huchetteu, gdje je prvi put izvedena 1952.

### Teoretska pisanja
Kao i Shaw i Brecht, Ionesco je kazalištu doprinio i svojim teoretskim pisanjima.. Uglavom je pisao sa ciljem da ispravi kritičare koji njegova djela nisu razumjeli i time su loše utjecali na njegovu publiku. Čineći to, Ionesco je artikulirao načine na koje je on mislio da se moderno kazalište treba reformirati. *[[Bilješke i protubilješke]]* je kolekcija Ionescovih pisanja, koja je sadržavala i razloge zbog kojih je počeo pisati za kazalište i režirati odgovore za svoje kritičare.

U prvoj sekciji, naslovljenom *Iskustvo kazališta*, Ionesco je tvrdio da je kao dijete mrzio ići u kazalište jer mu to nije pružalo "nikakvo zadovoljstvo ili osjećaj participacije". Napisao je da je problem realističnog kazališta taj što je manje zanimljivo nego kazalište koje zaziva "imaginativnu istinu", koju je on smatrao mnogo interesantnijom i oslobađajućom nego "usku" istinu predstavljenu striktnim realizmom. Tvrdio je da "drama koja se oslanja na jednostavnim efektima nije nužno pojednostavljena drama".

### Avangardni stil
Ionescove parabole nisu proizvod buntovne imaginacije nego rezultat promatranja raspada stvarnog svijeta.

U *Ćelavoj pjevačici*, jednoj od najpoznatijih i najizvođenijih njegovih drama, obrađuje temu o dvojbenosti ljudske individualnosti i nemogućnosti komuniciranja. Ionescovi likovi govore uopćenim klišejiziranim rečenicama, koje, ispražnjene od značenja, završavaju u potpunom besmislu. Problemi jezika, odnosno zvučnih privida lišenih smisla, Ionesco razmatra i u drugim dramama - *Poduci*, *Stolicama*, *Žrtvama dužnosti*, *Amédée ili Kako ga se otarasiti*. U drami *Nosorog*, objavljenoj 1960. godine, koja se izvodila u Teatru Odeon i režirao ju je znameniti Jean Luis Barrault, Ionesco proces riječi zamjenjuje procesom ideja. *Kralj umire*, drama je samoće i tjeskobe pred smrću, a *Žeđ i glad*, koja se izvodila u *Comedie Francaise*, podruguje se tek ponečem.

Ta Ionescova misao o avangardi kao slobodi, izrečena 1959. godine, objašnjava mnogo toga o njegovoj životnoj filozofiji i stvaralačkoj poetici, o *teatru apsurda*.

### Bibliografija
#### Poezija
* *Elegii pentru fiinte mici* (1931.)

#### Drame
* *[[La Cantatrice Chauve|Ćelava pjevačica]]* (1950., *La Cantatrice chauve*)
* *Les Salutations* (1950.)
* *[[La Leçon|Poduka]]* (1951., *La Leçon*)
* *[[Les Chaises|Stolice]]* (1952., *Les Chaises*)
* *Le Maître* (1953.)
* *[[Žrtve dužnosti]]* (1953. *Victimes du devoir*)
* *La Jeune Fille à marier* (1953.)
* *[[Amédée ili Kako ga se otarasiti]]* (1954., *Amédée ou comment s'en débarrasser*)
* *[[Jacques ou la soumission|Jacques ili pokornost]]* (1955., *Jacques ou la soumission*)
* *[[Le Nouveau Locataire|Novi stanar]]* (1955., *Le Nouveau Locataire*)
* *Le Tableau* (1955.)
* *L'Impromptu de l'Alma* (1956.)
* *L'avenir est dans les œufs* (1957.)
* *[[Neplaćeni ubojica]]* (1958., *Tueur sans gages*)
* *Scène à quatre* (1959.)
* *Apprendre à marcher* (1960.)
* *[[Rhinocéros|Nosorog]]* (1959., *Rhinocéros*)
* *Délire à deux* (1962.)
* *[[Le Roi se meurt|Kralj umire]]* (1962., *Le Roi se meurt*)
* *[[Zračni pješak]]* (1963., *Le Piéton de l'air*)
* *[[La Soif et la faim|Žeđ i glad]]* (1964., *La Soif et la faim*)
* *[[Lekcije iz francuskog za Amerikance]]* (1964., *Leçons de français pour Américains*)
* *La Lacune* (1966.)
* *[[Igre od krvoprolića]]* (1970., *Jeux de massacre*)
* *[[Macbett]]* (1972.)
** Produkcije, 1972. do danas  
* *[[Čovjek s kovčezima]]* (1975., *L'Homme aux valises*)
* *[[Putovanja k mrtvima]]* (1980., *Voyage chez les morts*)

#### Eseji i teoretska pisanja
* *Nu* (1934.)
* *Hugoliade* (1935.)
* *La Tragédie du langage* (1958.)
* *Expérience du théâtre* (1958.)
* *Discours sur l'avant-garde* (1959.)
* *[[Bilješke i protubilješke]]* (1962., *Notes et contre-notes*)
* *Fragments of a Journal* (1966.)
* *[[Otkriće]]* (1969., *Découvertes*)
* *[[Protuotrovi]]* (1977., *Antidotes*)

#### Romani i priče
* *La Vase* (1956.)
* *Zračni pješak* (1961.)
* *[[Pukovnikova fotografija]]* (1962., *La Photo du colonel*)
* *[[Samac]]* (1973., *Le Solitaire*)

#### Operne adaptacije i libreta
* *Le Maître* (1962.) glazba - Germaine Tailleferre, član *[[Les Six]]a*
* *Maximilien Kolbe* (1988.) glazba - Dominique Probst

## Reference

## Reference
* *Novi oksfordov vodič u književnost na francuskom*, ()
* *Ionesco : Sabrani teatar*, Pléiadeovo izdanje ()
* Wellwarth, George E. *San i drama*
*  Matei Călinescu, "O carte despre Cioran, Eliade, Ionesco" ("Knjiga o Cioranu, Eliadeu, Ionescu") 
* *Eugène Ionesco: Ćelava pjevaćica • Stolice*, SysPrint, *Lektira dostupna svima* ()

## Vanjske veze

* Ionesco Festival 
* Eugène Ionesco - službena stranica 
* Eugène Ionesco: Čovjek kazališta/Kazališni čovjek 
* Moj put u Disneyland sa Eugeneom Ionescom  - Michael Dare
* Nađi grob
* Posebno izdanje o Ionescu: http://linguaromana.byu.edu/contents3.html 
*  L'Académie française
*  Službena stranica Théâtrea de La Huchettea