Kajkavsko narječje

**Kajkavski** (također **kajkavica**, **kajkavština**), jedna od četiriju dijalektalnih grupa srpskohrvatskoga jezika, nazvana po upitnoj zamjenici *kaj*. Obuhvaća sjeverozapadni dio hrvatskoga jezičnog prostora i Gorski kotar. Izvan granica Republike Hrvatske kajkavskih govora ima u Mađarskoj (kod Nežiderskog jezera, u Pomurju i Podravini) te u Rumunjskoj.

Obzirom na izgovor glasa jat, većina kajkavaca ga izriče u raznim varijantama samoglasnika **e**, ali postoje manjim dijelom još polu**je**kavski kajkavci (Hrvatsko Zagorje), te **i**kavski kajkavci mjestimično u Gorskom Kotaru, Pokupju, Žumberku, Turopolju i uz Sutlu.

Kajkavski dijalekti djelomično su uzajamno razumljivi s prekomurskim dijalektom slovenskog jezika, a kajkavština se smatra prijelaznim narječjem u dijalektskom kontinuumu južnoslavenskih jezika.

Priznan je kao poseban jezik.

## Kajkavski dijalekti
Dijalektološka proučavanja kajkavštine započela su potkraj 19. stoljeća. Prvu monografiju napisao je na ruskom jeziku ukrajinski jezikoslovac A. M. Lukjanenko (*Kajkavskoe narječie*, Kijev, 1905). Kajkavske su govore dijalektolozi dosada razvrstavali po različitim kriterijima. Uglavnom na osnovi do tada objavljenih radova, godine 1927. u *Narodnoj enciklopediji srpsko-hrvatsko-slovenačkoj*, svoju podjelu kajkavskoga narječja iznio je srpski jezikoslovac Aleksandar Belić. Po refleksima praslavenskih glasova */tj/* i */dj/* Belić je kajkavštinu podijelio u tri dijalekta: 
# istočni u kojemu je */tj/* dalo */ć/* a */dj/* */ž/*
# sjeverozapadni koji prema */tj/* i */dj/* ima */č/* i */j/*
# jugozapadni koji za */tj/* i */dj/* ima */ć/* i */j/*
Kasnija proučavanja nisu potvrdila ovakvo rasprostiranje refleksa */tj/* i */dj/*.

Utvrdivši da temeljna kajkavska akcentuacija ima tri naglaska u svojoj raspravi *Jezik Hrvata kajkavaca* (1936) Stjepan Ivšić kajkavske je govore po naglasnim značajkama podijelio u četiri skupine. Na osnovi Belićeve i Ivšićeve podjele te na osnovi nekih glasovnih značajki Dalibor Brozović je kajkavsko narječje (1965. - 1988.) podijelio u šest dijalekata: 

# zagorsko-međimurski
# turopoljsko-posavski
# križevačko-podravski
# prigorski
# donjosutlanski
# goranski

S obzirom na sudbinu kajkavskoga cirkumfleksa te na temelju razvoja vokalizma, najpodrobniju podjelu kajkavskih dijalekata dao je Mijo Lončarić koji u monografiji *Kajkavsko narječje* (Zagreb, 1996.) razlikuje petnaest dijalekata: 

# plješivičkoprigorski
# samoborski
# gornjosutlanski
# bednjansko-zagorski
# varaždinsko-ludbreški
# međimurski
# podravski
# sjevernomoslavački
# glogovničko-bilogorski
# gornjolonjski
# donjolonjski
# turopoljski
# vukomeričko-pokupski
# donjosutlanski
# goranski

Ta razdioba zorno svjedoči o dijelom velikim razlikama što postoje između pojedinih kajkavskih govora u akcentuaciji, fonologiji i morfologiji.

## Kajkavska književnost
Od polovice 16. stoljeća do preporoda na **kajkavskom književnom jeziku**, latiničkim slovopisom oblikovanim po mađarskom uzoru (na primjer *cs* za */č/*, *cz* za */c/*, *dy*, *gy* za */ž/*, *ly* za */lj/*, *ny* za */nj/*), napisana su mnoga djela:
* pravna (Ivanuš Pergošić: *Decretum*, Nedelišće, 1574), kroničarska (Antun Vramec)
* vjerska (Nikola Krajačević, Juraj Ratkaj Velikotaborski, Juraj Habdelić, Ivan Belostenec, Juraj Mulih)
* pjesnička (Ana Katarina Frankopan-Zrinska) i dramska (Tituš Brezovački).

Prvu kajkavsku gramatiku (na njemačkome) napisao je Ignacij Szent-Mártony (*Einleitung zur kroatischen Sprachlehre für Deutsche*, Varaždin, 1783.), a na njemačkom su i gramatike Franza Korniga (*Kroatische Sprachlehre oder Anweisung für Deutsche die kroatische Sprache in kurzer Zeit gründlich zu erlernen*, 1795), Josipa Matijevića (*Horvatzka Grammatika oder kroatische Sprachlehre*, 1810.) i Ignaca Kristijanovića (*Grammatik der Kroatischen Mundart*, 1837.), dok je gramatika Josipa Đurkovečkog (*Jezičnica horvatzko-slavinzka - Kroatisch-slavische Sprachlehre*, Pešta, 1837.(HRVATSKO-SLAVENSKA).

Najvažniji su rječnici kajkavskoga *Dictionar ili reči slovenske* Jurja Habdelića (Graz, 1670.), *Gazophylacium illyrico-latinum* Ivana Belostenca (objavljen postumno u Zagrebu 1740.) i *Lexicon latinum* Franje Sušnika i Andrije Jambrešića (Zagreb, 1742.).

Među književnicima koji su na kajkavskom pisali nakon 1836. ističu se Pavao Štoos, Tomaš Mikloušić i Ignac Kristijanović.

U 20. stoljeću iznimno je bogata kajkavska dijalektalna književnost (Antun Gustav Matoš, Fran Galović, Dragutin Domjanić, Nikola Pavić, Miroslav Krleža, Ivan Goran Kovačić, Vjekoslav Balog i drugi).

Rječnička baština kajkavske književnosti obrađuje se u *Rječniku hrvatskoga kajkavskoga književnog jezika* (10. svezak objavljen je 2004).

## Literatura
* Feletar D., Ledić G., Šir A.: *Kajkaviana Croatica* (Hrvatska kajkavska riječ). Muzej Međimurja, 37 str., Čakovec 1997.
* Fureš R., Jembrih A. (ured.): *Kajkavski u povijesnom i sadašnjem obzorju* (zbornik skupova Krapina 2002-2006). Hrvatska udruga Muži zagorskog srca, 587 str. Zabok 2006.
* JAZU / HAZU: *Rječnik hrvatskoga kajkavskog književnog jezika* (A – P), I – X. Zavod za hrvatski jezik i jezikoslovlje 2500 str, Zagreb 1984-2005.
* Lipljin, T. 2002: *Rječnik varaždinskoga kajkavskog govora*. Garestin, Varaždin, 1284 str. (2. prošireno izdanje u tisku 2008.)
* Lončarić, M. 1996: *Kajkavsko narječje*. Školska knjiga, Zagreb, 198 str.
* Magner, F. 1971: *Kajkavian Koiné*. Symbolae in honorem Georgii Y. Shevelov, München.
* Moguš, M.: *A History of the Croatian Language*, NZ Globus, Zagreb 1995
* Šojat, A. 1969-1971: *Kratki navuk jezičnice horvatske* (Jezik stare kajkavske književnosti). Kaj 1969: 3-4, 5, 7-8, 10, 12; Kaj 1970: 2, 3-4, 10; Kaj 1971: 10, 11. Kajkavsko spravišče, Zagreb.
* Antun Šojat, Vida Barac-Grum, Ivan Kalinski, Mijo Lončarić i Vesna Zečević: *Zagrebački kaj: govor grada i prigradskih naselja*. Institut za hrvatski jezik i jezikoslovlje, Zagreb 1998.