O strastima (Hrizip)

***O strastima*** (; *Peri pathōn*), također prevedeno kao *O afektima* ili *O osjećajima*, djelo je grčkog stoičkog filozofa Hrizipa iz 3. stoljeća pne. Djelo nije sačuvano, ali je do nas došlo oko sedamdeset fragmenata iz rasprave koju je protiv tog spisa u 2. stoljeću napisao filozof i liječnik Galen. Uz to, Ciceron sažima značajne dijelove tog djela u svom spisu *[[Rasprave u Tuskulu]]* iz 1. stoljeća prije nove ere. Djelo *O strastima* sastojalo se od četiri knjige, od kojih su prve tri govorile o stoičkoj teoriji emocija, a četvrta knjiga o terapiji i imala je zaseban naslov — *Terapija*. Većina sačuvanih citata potječe iz prve i četvrte knjige, iako Galen daje i prikaz druge knjige na temelju stoičkog filozofa Posejdonija iz 1. stoljeća pne. O trećoj knjizi ne zna se gotovo ništa.

Stoici su vjerovali da je um racionalan i da emocije uključuju prosuđivanje. Stoičke strasti jesu osjećaji poput straha, bijesa i želje, koji svi uzrokuju patnju. U svom djelu *O strastima*, Hrizip je objasnio kako strasti proizlaze iz pogrešnog mišljenja o tome što je dobro a što je loše. To su pretjerane strasti, neposlušne razumu, što je Hrizip usporedio s trkačem koji je izvan kontrole. Osoba obuzeta strašću odbacila je razum, a terapija je medicinsko umijeće potrebno za liječenje uma. Tretman koji je opisao Hrizip bio je uglavnom preventivan i pokazivao je teorijski da strasti nisu ni prirodne ni potrebne te kroz primjere i praksu da se um može uvježbati da takve strasti odbaci.

## Filozofija

Stoicizam je filozofski pravac koji je započeo u 3. stoljeću pne. Prvi predstojnik (sholarh) stoičke škole, Zenon iz Kitija, počeo je podučavati oko 300. pne. i postavio je većinu temeljnih učenja te škole. Njegovi nasljednici na mjestu voditelja škole bili su Kleant iz Asosa i zatim Hrizip iz Solija. Stoici su svoju etiku temeljili na uvjerenju da je svijet racionalan, uređen i strukturiran. Ljudi mogu napredovati samo ako žive u skladu s prirodom, kako ljudskom tako i kozmičkom. Budući da je priroda racionalna, samo će život koji se živi prema razumu, tj. prema vrlini (*[[arete|aretē]]*), biti lagan, dosljedan i sretan. Nepravilno rasuđivanje dovodi do pojave *pathē* — koja se kao "strasti", "osjećaji" ili "emocije". Grčka riječ *pathos* imala je široki spektar značenja koje ukazuju na nešto što se zadaje čovjeku. Stoici su koristilu tu riječ da raspravljaju o generičkim osjećajima poput bijesa, straha i radosti. Riječ "strast" često se koristi kao prijevod grčke riječi *pathos* kako se ne bi sugeriralo da su se stoici htjeli riješiti svakog osjećaja. Međutim, stoici su često izravno govorili o uobičajenim osjećajima.

Počev od Zenona iz Kitija, stoici su rasporedili strasti u četiri kategorije: nevolja (*lupē*), zadovoljstvo (*hēdonē*), strah (*phobos*) i želja (*epithumia*). Dvije od njih (nevolja i zadovoljstvo) odnose se na trenutno prisutne strasti, a druge dvije (strah i želja) odnose se na strasti usmjerene u budućnost. Pod ove četiri kategorije mogu se povući specifične emocije poput bijesa, čežnje, zavisti, tuge i ponosa.

Od Platonova vremena filozofi su dopuštali iracionalne impulse u duši, ali stoici su dušu vidjeli kao jedinstvenu racionalnu cjelinu s jednim glavnim središtem (*hegemonikon*). Stoga su stoici bili prvi filozofi koji su sve osjećaje identificirali s prosuđivanjem. Strast je pogrešno mišljenje. Strast ima pasivan aspekt jer donosi patnju, ali ima i aktivni aspekt, koji su stoici vidjeli kao impuls (*hormē*), koji je pretjeran i nepokoran razumu. Mudra osoba koja se oslobodi strasti (*[[apatheia]]*) umjesto toga doživljava dobre emocije (*eupatheia*), koji predstavljaju razumske osjećaje bistre glave.

U okviru ove filozofske tradicije Hrizip je napisao svoje terapijsko djelo *O strastima*. Kleant je tvrdio da je za ugušivanje strasti poput straha potrebno samo pokazati da ta emocija nema nikakve veze s onim što je loše. Međutim, kao oblik terapije ovo je bilo neadekvatno, pa je Hrizip sebi zadao zadatak da napiše raspravu o teoriji i terapiji osjećaja.

## Izvori

Glavni izvor za djelo *O strastima* jest polemički komentar Galena u djelu *O Hipokratovom i Platonovom učenju*, koji sadrži većinu sačuvanih citata. Drugi je glavni izvor Ciceronovo djelo *[[Rasprave u Tuskulu]]*, gdje se u 4. knjizi nalazi rasprava o stoičkim strastima koja potječe od Hrizipa. Malu količinu dopunskih podataka pružaju pisci kao što su Diogen Laertije, Stobej, Kalcidije i Origen.

### Galen
Galen citira Hrizipovo djelo *O strastima* sedamdeset puta u svojoj knjizi *O Hipokratovom i Platonovom učenju*, pa je tako sačuva i do dvadeset posto teksta. Galen je djelo *O Hipokratovom i Platonovom učenju* napisao kako bi ispitao glavna učenja Hipokrata i Platona i pokazao njihovu istinitost i međusobno slaganje (kako je to Galen vidio). Platon je podijelio dušu na tri dijela, koji predstavljaju razum, bijes i apetit. Budući da je Hrizip bio glavni predstavnik stoičkog stajališta da je duša jedinstvena, Galen posvećuje većinu četvrte i pete knjige svoje rasprave u devet knjiga da napadne Hrizipovo djelo *O strastima*.

Galen tvrdi da se većina filozofa, uključujući Pitagoru, Aristotela, pa i mnoge stoike, slaže s Platonovom podjelom duše, čak i ako su neki od njih podjelu shvatili u smislu moći, a ne kao dijelova. Njegov je cilj pokazati da Hrizip predstavlja jednu devijantnu poziciju. Tvrdi da su Zenon i Kleant zaista bili na Platonovoj strani, ali dokazi koje iznosi vrlo su oskudni. Galen prihvaća da za Zenona ima malo dokaza, a jedini dokaz koji pruža za Kleanta jest kratki stihovani dijalog između bijesa i razuma, za koji misli da pokazuje da je Kleant prihvatio postojanje iracionalnog dijela duše.

Tijekom svoje polemike Galen se u velikoj mjeri oslanja na stoičkog filozofa Posejdonija (1. stoljeće pne.), koji je napisao vlastiti spis *O strastima* kao komentar na Hrizipovo djelo. Galen tvrdi da je Posejdonije prihvatio iracionalan dio duše, iako je Posejdonije možda zastupao više stoičko stajalište nego što to Galen priznaje. Galen odabire i citira odlomke izvan konteksta, a često pokazuje i da nije dobro razumio Hrizipa.

### Ciceron
Ciceron koristi Hrizipov spis *O strastima* kao glavni izvor za četvrtu knjigu svojih *[[Rasprave u Tuskulu|Rasprava u Tuskulu]]*. Neki odjeljci iz njegove treće knjige također se temelje na istom izvoru. Ciceron je možda koristio sažetak nekog kasnijeg stoika umjesto izvornog potpunog Hrizipovog teksta. On daje dodatne detalje koje Galen nije spomenuo i relativno je nepristran. Međutim, u Ciceronovom izvještaju nema izravnih citata iz Hrizipa, a materijal iz drugih filozofskih škola miješa se s njegovim vlastitim komentarima.

Ciceron se žali da Hrizip većinu svojih napora posvećuje teoriji, a ne terapiji, ali Ciceron ima usku definiciju terapije kao strategije za pomoć nekome u iznenadnom napadaju osjećaja. Ciceron je ipak koristan izvor za praktičnu stranu Hrizipove terapije, koja je usredotočena na prevenciji. Galen zanemaruje ovaj aspekt jer mu je cilj napasti Hrizipovu teoriju.

## Sadržaj

Premda je djelo *O strastima* jedno od najbolje potvrđenih Hrizipovih djela, veliki su dijelovi spisa izgubljeni. Čini se da je Galen pročitao i izravno koristio samo prvu i četvrtu knjigu. Svoje znanje o drugoj knjizi u potpunosti temelji na Posejdonijevom komentaru, a treću knjigu uopće ne spominje. Sažetak koji je Ciceron koristio možda je davao rezime prve i četvrte knjige. To znači da većina sačuvanih citata potječe iz prve i četvrte knjige, dok o trećoj knjizi ne znamo gotovo ništa.

Galen za prve tri knjige kaže da su teorijske (*logika*). Četvrta knjiga bila je zasebno poznata pod nazivom *Terapija* () — naslov za koji se čini da potječe od samog Hrizipa, pa je moguće da je ta knjiga bila u optjecaju i kao samostalni tekst. U prvoj knjizi Hrizip raspravlja o definicijama strasti koje je postavio Zenon i analizira njezine različite vrste. U drugoj knjizi ispituje poteškoće svakodnevnog iskustva. Četvrta knjiga obrađuje terapiju strasti, iako i ona sadrži teoriju, koja rezimira neke postavke iz prve knjige. Sama teorija igra važnu ulogu u stoičkoj terapiji.

### Prva knjiga
U prvoj knjizi Hrizip započinje s definicijama strasti koje je postavio Zenon. Zenon je napisao svoje djelo *O strastima*, koje je ispitivalo osjećaje na temelju uobičajenog mišljenja o njima. Zenon je strast definirao kao "iracionalno i neprirodno kretanje duše" i "pretjerani impuls". Hrizip naglašava da "iracionalno" ovdje znači "neposlušno razumu i otrgnuto od razuma". Emocionalno djelovanje ne biva nadvladano nižim iracionalnim dijelom duše. Hrizip uspoređuje pretjerani impuls s trkačem čije noge imaju takav zamah da ih trkač ne može odmah zaustaviti:

Pretjerana emocija je poput trkača koji je izvan kontrole zbog vanjskih uzroka. U slučaju nekontroliranog uma, vanjski uzroci su vanjske pojave, koje, kad djeluju na oslabljeni um, rezultiraju odgovarajućom strašću.

Zenon je, posuđujući ponovo iz uobičajene upotrebe, dodao treću definiciju strasti kao "lepršanje duše". Za stoike svi tjelesni procesi imaju materijalni, tjelesni uzrok, što je za Hrizipa, kao i za Zenona, označavalo fizičke pokrete u duši.

Nakon što je obradio tri Zenonove definicije strasti, Hrizip prelazi na četiri generičke strasti kako ih je definirao Zenon. Zenon je nevolju definirao kao mišljenje da se osoba nalazi u prisutnosti zla. Na intenzitet nevolje utječu otpornost duše i razmjera nečijeg prethodnog iskustva. Hrizip dodaje da mišljenje mora biti svježe kako bi se objasnilo zašto nevolja s vremenom može izblijedjeti. Hrizip definira nevolju kao ustuknuće (smanjivanje) pred onim za što se smatra da je nešto što treba izbjegavati, a zadovoljstvo kao ushićenost (oteknuće) pred onim za što se misli da je nešto što treba izabrati.

### Druga knjiga
U drugoj knjizi Hrizip se pomiče od Zenonovih definicija i raspravlja o raznim problemima koji se tiču strasti. Za Hrizipa osjećaji predstavljaju prosudbe: prosudba da smo suočeni s nečim što je dobro ili loše i da je primjereno postupiti u skladu s njom. Stoga se strast sastoji od dvije tvrdnje: (1) ovo je nešto dobro/loše i (2) ispravno je da to djeluje na osobu. U slučaju nevolje, ljudi vjeruju da ih je (1) snašlo nešto loše i (2) da pred tim treba ustuknuti ("smanjiti se"), što uzrokuje ne samo unutarnju bol, nego i vanjske znakove nevolje poput plača.

Naposljetku nevolja se smanjuje, što ukazuje na slabljenje druge tvrdnje, čak i ako prva tvrdnja još vrijedi. Tako osoba može prestati žaliti za smrću voljene osobe, a da se i dalje vjeruje da smrt te osobe predstavlja zlo. Hrizip to razumije u smislu ublažavanja upale, na sličan način na koji se smanjuje vrućica. Stoici su strasti doživljavali kao vrstu bolesti, pa je medicinska analogija sasvim namjerna.

Hrizip priznaje da neke emocionalne reakcije nije lako obrazložiti. Na primjer, moguće je da obje tvrdnje mogu biti prisutne, ali da manifestacije nevolje ne uslijede. Hrizip to objašnjava kao posljedicu drugih uzročnih faktora koji djeluju, a kojih možda nismo svjesni ili čije porijeklo može biti nejasno. To može uključivati osnovne karakteristike uma ili stupanj u kome su se druge pogreške učvrstile u umu.

Hrizip također raspravlja o porijeklu zla i o tome zašto djeca, čak i ona koja su kreposno odgojena, postaju iskvarena. Hrizip to povezuje sa svojim principom oikeiôsis-a ("odomaćenosti" ili "vlastitosti"). Djeca se rađaju u prirodnom stanju, što bi trebalo dovesti do dobrote i vrline. Međutim, potraga za užitkom i izbjegavanjem boli povezuju se od najranije dobi s vrhovnim dobrom. Sličan se postupak događa s bogatstvom i slavom. Stoga fizički faktori poput užitka i boli, kao i društveni pritisci, koče naš prirodni razvoj. Stoici su zlo izjednačili sa strastima, a iskvarenost se javlja u pogledu dobra i zla zbog "uvjerljivosti pojavnosti i govora".

### Četvrta knjiga: ''Terapija''
Na početku četvrte knjige Hrizip navodi da, kao što postoji umijeće koja se naziva medicinom, koja se bavi bolesnim tijelom, tako postoji i jednakovrijedno umijeće povezano s bolesnim umom. Ovo nije samo analogija: strast je prava bolest prouzročena odstupanjem uma od njegovog prirodnog stanja. Stanje duše ovisi o fiziološkim procesima u tijelu. Hrizip to izravno povezuje s medicinskim idejama koje se tiču *[[Pneuma|pneume]]* kao "daha" koji čini dušu, a strast označava poremećaj u ravnoteži klasičnih elemenata koji čine tijelo i u ravnoteži između fizičkih principa poput toplog i hladnog. S obzirom na ovaj materijalni odnos između tijela i duše, Hrizip naglašava potrebu za tjelesnim zdravljem i zagovara jednostavnu prehranu.

Hrizip o strastima raspravlja citirajući grčku književnost. Tako se u svom ispitivanju bijesa koristi Euripidovom *[[Medeja (Euripid)|Medejom]]*:

Ovdje Hrizip objašnjava Medejinu ljutnju u terminima "akrazije", odnosno slabe volje ili nedsotatka samokontrole. *Akrasia* nije neka iracionalna sila unutar duše, već um koji se identificira s lošim rasuđivanjem. Tijekom emocionalnog sukoba razum oscilira između suparničkih prosudbi. Loša će prosudba istovremeno boraviti u umu s ispravnom. U Medejinom slučaju ona bira opciju ukorijenjenu u bijesu, što je stoga pogrešna prosudba. Hrizip još jednom objašnjava ovaj gubitak kontrole u smislu "trkača koji se suprotstavljaju svom impulsu u trčanju i [dakle] kod osoba koje su bijesne protiv vlastite prosudbe".

Netko usred emocionalne krize odbacuje pravu prosudbu i ne može mu se lako pomoći. Hrizip daje brojne primjere bijesa i drugih osjećaja, kao što su ljudi koji grizu ključeve i nogama udaraju vrata kad ih ne mogu otvoriti ili pribjegavaju bijesu protiv neživih predmete poput kuglica vune. Takva će se osoba izgledati promijenjena u odnosu na ljude oko sebe (tj. ljude koji još uvijek imaju ispravnu prosudbu) i s njom se ne može postupati kao s normalnom osobom. Slično tome, netko će u ljubavnoj muci odbaciti dobar savjet bez obzira na cijenu. Možda će prepoznati pravu prosudbu, ali će je odbiti. Strasti zamračuju, uzrokuju zamagljivanje uma i ludilo. One stavljaju točku na razmišljanje i ostavljajuć samo jednu mogućnost kao neodoljivu.

Samo oporavak od ovog zamagljivanja uma omogućuje promišljanje i povratak ispravnog rasuđivanja. Hrizip opisuje dva oblika liječenja: (1) liječenje nastalih strasti i (2) sprječavanje nastanka strasti. Hrizip naglašava da terapija prvog tipa ima samo ograničenu vrijednost i treba je koristiti kao privremena mjera.

Stoga je njegova terapija preventivna. Budući da je strast privremeni napad koji odražava bolesnu prirodu uma, sama terapija mora biti usmjerena na osnovnu bolest. Hrizip zagovara praksu "zadrške unaprijed", tj. nastojanja da se predvidje brojne poteškoće koje život nosi. Hrizip navodi dva razloga iz kojih neočekivan događaj utječe na nas: (1) zato što nemamo vremena za procjenu veličine događaja i (2) zato što se osjećamo krivima što ga nismo predvidjeli:

Stoga su primarni uzrok nevolje nepredviđeni događaji, i potrebna nam je sposobnost racionalnog reagiranja, umjesto da odmah pristanemo na ono pojavno. Hrizipova terapija usredotočena je na kontemplaciju, obuku i poboljšanje uma, na jačanje duše.  Teorija nas uči da su strasti pogrešno vođene prosudbe i da su stoga dobrovoljne. Zadatak je terapije naučiti da te prosudbe imaju pogrešno vrednovanje, budući da ravnodušnost uzimaju za dobro ili zlo.

## Ciceronove ''Rasprave u Tuskulu''

Ciceron je iskoristio djelo *O strastima*, vjerojatno u obliku sažetka, za svoje *Rasprave u Tuskulu*. Većina njegovog izvještaja može se naći u četvrtoj knjizi *Rasprava u Tuskulu*, posebno u koherentnom izlaganju u odjeljcima §11–33 i u ponešto zbrkanom izlaganju u odjeljcima §58–81. Nekoliko dodatnih odlomaka može se naći u Ciceronovoj trećoj knjizi.

### Knjiga IV
Ne računajući uvod (§1–10) i zaključak (§82–84), četvrta knjiga *Rasprava u Tuskulu* može se podijeliti u tri dijela, od kojih su dva izvedena iz Hrizipove rasprave "O strastima". Drugi je dio kritika peripatetičke teorije umjerenih osjećaja u §34–57. Premda u osnovi stoički, ovaj je središnji dio temeljen na nekom drugom izvoru.

#### §11–33
Ovaj prvi dio većinom je sukladan Galenovom izvještaju o prvoj i četvrtoj knjizi spisa *O strastima*. Ciceron započinje (§11) s prve dvije Zenonove definicije osjećaja i prelazi na pregled četiri generičke strasti, kao i tri dobra osjećaja koja se mogu pripisati stoičkom mudracu (§14). Navodi (§15) četiri fizička učinka četiriju strasti kojih nema u Galenovom izvještaju. Slijedi (§16–21) poduži katalog osjećaja poredanih po kategorijama četiri glavne strasti — popis koji opet nedostaje kod Galena. Zatim (§22) ističe pojam akrazije (latinski: *intemperamentia*) kao izvora strasti.

Tada Ciceron (§23–32) prelazi na građu uzetu iz *Terapije*. Započinje (§23) izjavom o tome kako su poremećaji uma poput tjelesnih i kako dušu uznemiruju oprečna mišljenja. Ciceron daje (§25–26) definicije i primjere različitih strasti. Objašnjava (§27–28) analogiju između tijela i duše te između bolesti i zdravlja. Opisuje (§31) ograničenja analogije (zdrava duša ne može oboljeti kao zdravo tijelo); i objašnjava (§32) kako su pametni manje skloni bolesti.

#### §58–81
U ovom se dijelu Ciceron vraća na temu terapije. Međutim, iako velik dio materijala potječe od Hrizipa, Ciceron u izlaganje uključuje i neke peripatetičke ideje, dodaje vlastite primjedbe i citate iz rimskih pjesnika.

Nakon uvoda (§58), Ciceron objašnjava (§59–62) Hrizipovo stajalište da liječenje treba usmjeriti na samu strast, a ne na vanjski uzrok. Zatim (§64–65) raspravlja o strastima uzrokovanim (navodno) lošim, odnosno dobrim stvarima. Ciceron dodaje vlastitu digresiju o mišljenjima različitih filozofa. Zatim (§68–76) prelazi na temu erotske ljubavi. Mnoge od tih ideja potječu od Hrizipa, ali Ciceron koristi primjere uzete iz rimskog pjesništva umjesto grčkih pjesnika. Terapijske ideje (§74–5) o uvođenju distrakcija ili zamjeni novog ljubavnika starim vjerojatno su dio Ciceronovih "peripatetičkih" lijekova. Sljedeća tema (§77–81) obrađuje gnjev, ponovno crpeći svoje ideje iz Hrizipa.

### Knjiga III
Treća knjiga Ciceronovih *Rasprava u Tuskulu* usredotočena je na ublažavanje nevolje, a ne na strasti općenito. Ciceron se oslanja na mnoge stoičke teme, od kojih su neke možda izvedene iz Hrizipa. To uključuje medicinsku analogiju (§1) i strasti kao oblike ludila (§7–13). Međutim, samo se nekoliko odlomaka može izravno povezati s djelom *O strastima*. Posebnu vrijednost ima odjeljak §52, koji sadrži učenje "zadršci unaprijed", koje se izravno pripisuje Hrizipu. To se može nadopuniti odjelkkom §29, koji sadrži Euripidov citat koji je Hrizip vjerojatno koristio na istu temu. Ostali odlomci iz Hrizipa uključuju izvedbu riječi *lupē* ("nevolja") u §61, kao i njegovu terapiju u vezi s tugom u §76 i §79.

## Značaj i utjecaj

Hrizip je postao najistaknutiji autoritet za stoičku školu, koji je zasjenio svoje prethodnike. Pisci toliko doktrinarno različiti kao što su Filodem i Origen citirali iz njegova djela *O strastima*. Sam Galen navodi da su stoici njegova vremena slijedili Hrizipa.

### Posejdonije
Posejdonije je napisao vlastiti spis *O strastima*, u kojem je proširio Hrizipovu raspravu. Gotovo sve što se o tom djelu zna izvučeno je iz Galenovih primjedbi. Galen tvrdi da je Posejdonije dopustio postojanje iracionalnog dijela duše. Moguće je da je Posejdonije zauzimao ovu poziciju, iako bi ona bila u suprotnosti s glavnom stoičkom mišlju, a ne samo s Hrizipovom. Ciceron, koji je osobno poznavao Posejdonija, ne pokazuje svijest o nekom neslaganju između Posejdonija i Hrizipa.

Među poteškoćama koje je Posejdonije želio objasniti bile su: kako impulsi postaju pretjerani; zašto se različiti ljudi razlikuju u svojim emocionalnim reakcijama; zašto emocije vremenom blijede, a tvrdnje (propozicije) ipak mogu ostati netaknute; i zašto manifestacije nevolje mogu biti tako nepredvidive. U mnogim slučajevima neslaganje između Posejdonija i Hrizipa o kojem Galen izvještava zapravo su možda bili Posejdonijevi pokušaji da preradi i potkrepi Hrizipovo stoičko stajalište. Primjerice, Posejdonije je želio objasniti varijacije u emocionalnim reakcijama: zašto neki ljudi reagiraju neprimjereno suočeni s osjećajima, a drugi ne? Posejdonije je možda tvrdio da je ljudski um predisponiran za različite emocionalne pokrete, a da pritom nužno nije iracionalan.

### Seneka

Hrizipov utjecaj na Seneku Mlađeg najjasniji je u njegovom dugom eseju *[[O gnjevu (Seneka)|O gnjevu]]* (). Seneka razlikuje tri stupnja gnjeva kao dio kronološkog slijeda. Prvi je stupanj šok, početno uznemirenje ili pokret koji je nehotičan. Na drugom stupnju um pristaje na pojavu nepravde i na to da je stoga prikladno odgovoriti osvetoljubivošću. NA trećem stupnju emocija se oslobađa. Razum, koji je još uvijek bio prisutan u drugoj fazi, sada je pušten i um se okreće od njega. Budući da je prva faza nehotična, a trećoj nedostaje razuma, terapija mora biti usmjerena na drugu fazu — samo se ovdje može prepoznati priroda šoka i pristati uz razum.

### Epiktet
Epiktet govori svojim učenicima da se kroz niz vježbi mogu osposobljavati za postupanje s onim pojavnim. To uključuje ispitivanje da li neki ugledan ili lijepi prolaznik podrazumijeva nešto dobro ili da li je ožalošćena ili gladna osoba pretrpjela nešto loše. Epiktet strogo razlikuje stvari koje su u našoj moći (*eph' hēmin*) i one koje nisu u našoj moći. Sve što je u našoj moći definirano je usko kao naša volja ili htijenje (*prohairesis*). To uključuje naše prosudbe i želje, ali ništa vanjsko kao što je naše tijelo. Hrizipov utjecaj očit je u razgovoru (II, 18) o ispravnoj upotrebi dojmova, gdje objašnjava kako bolesti rastu u umu na način vrlo sličan Hrizipovom odlomku koji navodi Ciceron (*Rasprave u Tuskulu*, IV, 24):

## Napomene

## Reference

## Literatura
*
*
*
* 
*
*

## Vanjske veze
*Ciceron, ''Rasprave u Tuskulu'', knjiga IV (o strastima) – usporedni latinski i engleski tekst