Zabel Jesajan

**Zabel Jesajan** (rođ. **Hovhanisjan**; 4. februara 1878. – 1943.) bila je armenska književnica, prevoditeljica, publicistkinja, profesorica književnosti i književna kritičarka. Jedna je od najistaknutijih ličnosti moderne armenske književnosti. Njezine knjige, članci i govori bavili su se adanskim pokoljima, armenskim genocidom, sudbinom armenskih izbjeglica i siročadi, kao i položajem i društvenom ulogom armenskih žena. Bila je članica Saveza pisaca SSSR-a od 1934. godine.

Rođena je u armenskoj porodici u Üsküdaru u Carigradu, usred Rusko-turskog rata, a školovala se u Carigradu i Parizu, gdje je od 1895. pohađala predavanja iz književnosti i filozofije na Sorbonne Université i Collège de France. Bila je među prvim ženama iz Carigrada koje su otišle na studij u inostranstvo. Već se od mladosti uključila u armenske književne krugove u Carigradu i Parizu; prvi tekst objavila je 1895, a potom je pisala prozu, eseje, članke i prijevode te objavljivala u armenskim i francuskim časopisima i novinama. U središtu njezina stvaralaštva nalaze se lična i kolektivna iskustva, svjedočenje o nasilju, progonu i raseljenju te društveni položaj Armena i žena. Među njezina najpoznatija djela ubrajaju se *U ruševinama* (), jedno od ključnih svjedočanstava o adanskim pokoljima, i autobiografsko djelo *Vrtovi Silihdara* (). 

Nakon Mladoturske revolucije vratila se u Carigrad, a poslije adanskih pokolja 1909. boravila je u Kilikiji kao članica istražne komisije, što je snažno obilježilo njezin kasniji rad. Bila je jedina žena na popisu armenskih intelektualaca predviđenih za hapšenje i deportaciju 24. aprila 1915. Živjeći neko vrijeme u ilegali, a potom u Bugarskoj i kasnije na Kavkazu, uspjela je izbjeći progon i smrt. Radila je među armenskim izbjeglicama, prikupljala svjedočanstva o genocidu i pomagala siročadi. U poratnim godinama djelovala je u Francuskoj i na Bliskom istoku, gdje je nastavila svoj književni, javni i humanitarni rad. Godine 1933. trajno se preselila u Armensku SSR, gdje je predavala na Jerevanskom državnom univerzitetu. Uhapšena je 1937. tokom staljinističkih čistki, a umrla je 1943. u Sovjetskom Savezu u okolnostima koje nisu do kraja razjašnjene.

## Biografija

### Djetinjstvo i obrazovanje
Zabel Hovhanisjan, kći Mkrtiča Hovhanisjana, rođena je u noći 4. februara 1878. u četvrti Silahdar u Üsküdaru, Konstantinopolj/Carigrad (današnji Istanbul), na vrhuncu Rusko-turskog rata. Pohađala je osnovnu školu „Sveti krst” (), koju je završila 1892. godine. Tokom osnovnog i srednjeg školovanja bila je učenica Aršaka Čobanijana. Godine 1895. preselila se u Pariz i počela pohađati Sorbonne Université, gdje je studirala književnost i filozofiju. Bila je među prvim ženama iz Carigrada koje su otišle na studij u inostranstvo. U Parizu je također posjećivala krug Renéa Ghila i skupinu Abbaye de Créteil. Pohađala je predavanja iz književnosti i filozofije i na Collège de France.

### Rana književna karijera i brak
Nadahnuta francuskim romantizmom i preporodom armenske književnosti na zapadnoarmenskom jeziku, Jesajan je započela književnu karijeru koja će se pokazati veoma plodnom. U Carigradu krajem 19. vijeka žene poput Srpuhi Djusap i Gajane Matakjan priređivale su armenske intelektualne salone – okupljale su u svojim domovima armenske pisce, mislioce i druge obrazovane ljude radi razgovora o književnosti, politici i društvenim pitanjima. Takvi saloni omogućavali su ženama da stupaju u dodir s muškarcima, a da ih se pritom ne smatra „neprikladnima”. Zabel je često posjećivala intelektualni salon Gajane Matakjan, gdje je upoznala druge pisce i aktiviste, među njima Sibil i Aršaka Čobanijana, svog prvog izdavača. Svoju prvu proznu pjesmu, „Oda noći”, objavila je 1895. u Čobanijanovom časopisu *Cvijet* (). Njezin je rad doprinio armenskom intelektualnom pokretu zvanom *Zartonk* (; „buđenje”), zajedno s autoricama poput Srpuhi Djusap i Zabel Sibil Asatur. Dok je boravila u Parizu, upoznala je slikara Dikrana Jesajana (1874–1921) za kojega se udala 1900. godine. Imali su dvoje djece, Sofi i Hranta.

Njezin prvi roman *U čekaonici* (, 1903) bio je serijaliziran u časopisu *Cvijet* (). Knjiga se bavila ženskom emigracijom i siromaštvom u Francuskoj. Riječ ''feminizam'' prvi put se pojavila na armenskom jeziku u Jesajaninoj objavi u ženskoj rubrici tog časopisa. Nastavila je objavljivati pripovijetke, književne eseje, članke i prevode na francuskom i armenskom u periodičnim publikacijama kao što su *Mercure de France*, *L'Humanité*, *Massis*, *Anahit*, *Istočna štampa* (), *Écrit pour l'Art*, *La Grande France*, *Tzolk*, *Naš put* () i *Trka* ().

### Povratak u Carigrad i adanski pokolji
Nakon Mladoturske revolucije 1908. Jesajan se vratila u Carigrad. Godine 1909, nakon pokolja u Adani (i široj regiji Kilikije), postala je članica istražne komisije koju su osnovali Armenska patrijaršija u Carigradu i Crveni križ te je otišla u Adanu, gdje se zadržala tri mjeseca. Jesajan je objavila niz članaka u vezi s adanskim pokoljima. Tragična sudbina Armena u Kilikiji također je tema njezinih djela iz 1911. – knjige *U ruševinama* (), novele *Prokletstvo* () te pripovjedaka „Safije” () i „Nova nevjesta” ().

### Izbjeglištvo u Prvom svjetskom ratu

Progon Armena u Osmanskom Carstvu tokom Prvog svjetskog rata doveo je i Jesajanin život u opasnost. Bila je jedina žena na popisu armenskih intelektualaca predviđenih za hapšenje i deportaciju 24. aprila 1915. Tri je mjeseca živjela u ilegali u Carigradu te izbjegla deportaciju i smrt. Potom je pobjegla u Bugarsku, gdje je napisala *Sjećanja jedne spisateljice* (, 1915) u kojem je prikazala pogubljenja istaknutih Armena na 24. april 1915. Zbog opasnosti povezane s objavljivanjem tog djela, upotrijebila je muški književni pseudonim *Viken* kako bi prikrila svoj identitet. Krajem 1915. godine sklonila se na Kavkaz.

Godine 1917. postala je članica Vijeća zapadnih Armena. Tamo je radila s armenskim izbjeglicama, bilježeći njihova svjedočanstva o zločinima počinjenim tokom armenskog genocida. Njezin sin ostao je s njezinom majkom u Carigradu, dok su joj muž i kći bili u Francuskoj. U djelima *Kad više ne vole* i *Posljednja čaša* (, 1917) koristi fikciju kako bi govorila o potlačenosti žena. Poput drugih aktivistkinja, zagovarala je da armenske žene budu dio javne sfere. Jesajan se zalagala i za prava armenskih žena, osporavajući tradicionalne rodne uloge i društvena očekivanja u pogledu obrazovanja i rada. Poslije rata, 1919, Jesajan se ponovo sastala sa svojom porodicom u Francuskoj. Sarađivala je s Delegacijom Republike Armenije u Parizu te se bavila pomoći izbjeglicama i siročadi u raznim centrima Bliskog istoka.

Tokom Pariške mirovne konferencije (1919–1920) sastala se s Međusavezničkom ženskom konferencijom kako bi govorila o zločinima kojima su armenske žene bile izložene kao posljedici genocida. Međusaveznička ženska konferencija potom je njezino svjedočenje iznijela kao dodatni dokaz potrebe za međunarodnim pravima žena. Prema Valentini Calzolari, Jesajan je u Parizu 17. januara 1920. u Sali građevinskih inženjera () održala predavanje „Uloga armenske žene tokom rata” (), u kojem je govorila o ulozi armenskih žena u ratnim okolnostima. Kao novinarka je od 1925. do 1930. vodila list *Erevan* () i učestvovala u književnom životu svojega vremena.

### Preseljenje u Armensku SSR
Jesajan je 1926. posjetila Armensku SSR  i nedugo zatim objavila svoje utiske u djelu *Oslobođeni Prometej* (), objavljen u Marseilleu 1928. godine, nakon što se Jesajan vratila u Francusku. Godine 1933. sa svojom djecom napustila je Evropu i na poziv vlade odlučila trajno nastaniti u Armenskoj SSR. Godine 1934. učestvovala je na prvom kongresu Saveza pisaca SSSR-a u Moskvi i postala njegovom članicom. Postala je nositeljicom katedre za zapadnu književnost na Jerevanskom državnom univerzitetu. Na Filološkom odsjeku Jerevanskog državnog univerziteta držala je kurs evropske, naročito francuske književnosti. Njezina posljednja knjiga, *Vrtovi Silihdara*, objavljena je 1935. u Jerevanu. Djelo prikazuje život Armena prije hamidijskih pokolja i ujedno je hronika jednoga slikovitog i kozmopolitskog dijela Konstantinopolja s kraja 19. vijeka. Dva daljnja toma memoara bila su planirana.

### Hapšenje, smrt i rehabilitacija
Tokom Staljinove Velike čistke, Jesajan je optužena za „kontrarevolucionarnu agitaciju” i naglo uhapšena 27. juna 1937. Bila je premještana po zatvorima od Jerevana do Bakua. Umrla je u nerazjašnjenim okolnostima, vjerovatno 1943. godine, tokom deportacije, u okolini Zakavkazja. Nestala je bez provjerljivog traga. Karina Sirazova u članku za Armenski muzej u Moskvi pretpostavlja da se utopila i umrla u izgnanstvu u Sibiru. Njezin je slučaj obustavljen zbog nedostatka dokaza 27. septembra 1956, a posmrtno je rehabilitirana 9. januara 1957, tokom Hruščovljevog otopljavanja.

## Važnija djela

### Poezija

* *Pjesma noći* (, 1895), prozna pjesma i njezino prvo objavljeno djelo

### Proza
* *U čekaonici* (, 1903), roman o ženskoj emigraciji i siromaštvu u Francuskoj
* *Skjutarski sutoni i druge priče* (, 1905), zbirka objavljena u Smirni
* *Uljudni ljudi* (, 1910)
* *Lažni geniji* (, 1910)
* *Za otadžbinu* (, 1911)
* *U ruševinama* (, napisano 1909, objavljeno 1911), ključno svjedočanstvo o adanskim pokoljima
* *Agonija jednog naroda* (, 1917), o armenskim prognanicima u Mezopotamiji
* *Posljednja čaša* (, 1917), djelo u kojem fikcijom obrađuje potlačenost žena
* *Moja duša u izgnanstvu* (, 1919 / 1922), autobiografski i svjedočanski tekst
* *Murat* ili *Muratovo putovanje od Sivasa do Batuma* (, 1920)
* *Povlačeće snage* (, 1923).
* *Oslobođeni Prometej* (, 1928), knjiga nastala nakon njezina posjeta Armenskoj SSR
* *Meliha Nuri hanim* (, 1928)
* *Vatrena košulja* (, 1934)
* *Vrtovi Silihdara* (, 1935), njezina posljednja knjiga i jedno od najpoznatijih autobiografskih djela
* *Ujak Hačik* (, 1936)

### Pripovijetke
* *Prokletstvo* (, 1911)
* *Nova nevjesta* (, 1911)
* *Kad više ne vole* ()
* *Veo* ()
* *Dovoljno je* ()

### Članci i govori
* „Uloga armenske žene tokom rata” (, 1920. na predavanju, 1922. u časopisu )
* Niz članaka o adanskim pokoljima, napisanih nakon njezina boravka u Kilikiji 1909. godine

### Prijevodi
Prijevodi djela Mauricea Maeterlincka:
* *Smrt* (, 1917)
* *Mudrost i sudbina* (, 1917)

## Naslijeđe

### Komemoracije i spomenici

Sjećanje na Zabel Jesajan obilježeno je u više zemalja. Dokumentarni film , u režiji Lare Aharonian i Talin Suciyan, premijerno je prikazan 2009. godine. U Parizu je 8. marta 2018, povodom Međunarodnog dana žena, jedna aleja nazvana po njoj. U selu Prošjan u Armeniji 2022. godine Zabeli Jesajan podignut je spomenik. U Istanbulu je 2024. osnovano kulturno-književno udruženje koje nosi njezino ime.

### Posmrtna izdanja i prijevodi
Jesajanina djela nastavila su izlaziti i nakon njezine smrti, naročito u prijevodima. Prema Armenskom međunarodnom udruženju žena (AIWA), više njezinih tekstova objavljeno je u književnom časopisu *Pangaryus* u okviru serije *Treasury of Armenian Women's Literature* („Riznica armenske ženske književnosti”). Među njima su bili ulomak „Moj dom” iz memoarskog djela *Vrtovi Silihdara* (), svjedočanstvo *U ruševinama* () o adanskom pokolju 1909. godine i pripovijetka *Čovjek*, koja je ranije bila objavljena u zbirci  (; „Moja duša u izgnanstvu i drugi spisi”). Godine 2023. Gomidas Institute objavio je izbor njezinih tekstova pod naslovom  („Na pragu: ključni tekstovi o Armenima i Turcima kao osmanskim podanicima”).

## Recepcija i značaj
Jesajan se u armenskoj i dijaspornoj recepciji smatra jednom od ključnih autorica moderne armenske književnosti i jednim od važnih glasova armenskog ženskog i javnog angažmana. Prema Valentini Calzolari, njezin govor o ulozi armenske žene tokom rata povezuje armensku historijsku tradiciju s modernim ženskim djelovanjem i pokazuje kako je Jesajan nastojala armensko iskustvo uklopiti u širi evropski i savremeni okvir.

U savremenoj književnoj recepciji njezina djela i dalje privlače pažnju. Turska književnica Elif Şafak opisala je *U ruševinama* kao „potresan vapaj” i važnu hroniku, ističući ga kao knjigu koju bi više ljudi trebalo čitati.

## Napomene

## Reference

## Literatura

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*