Fudbalska reprezentacija Italije

**Fudbalska reprezentacija Italije** () predstavlja Italiju na međunarodnim nogometnim natjecanjima. Reprezentacija se nalazi pod upravom Italijanskog fudbalskog saveza (), a natječe se kao članica UEFA-e. Tradicionalne reprezentativne boje su svijetlo plava i bijela.

## Historija

Italijanski fudbalski savez (tada *FIF*) nastao je 1898. godine, kada je fudbal u Italiji još bio na pionirskoj razini. Naime, tek nekoliko godina prije, prvi klub modernoga fudbala u Italiji osnovan je 7. septembra 1893. u dvoranama Britanskoga konzulata u Genovi – Genoa CFC. Prvi pokušaj stvaranja italijanske selekcije dogodio se već 1899. – a prema nekim izvorima čak 1895. – kada je FIF odabrao jedanaest igrača koji su igrali u italijanskom prvenstvu, od kojih su samo trojica bili Italijani, da bi odigrali prijateljsku utakmicu 30. aprila u Torinu, na Velodromu Umberto Prvi, protiv švicarske momčadi koja će pobijediti 0:2. Talijanski reprezentativci su tom prilikom nosili plavo-bijelu uniformu koja je zapravo bila dres Genoe. Igrači odabrani za tu utakmicu su bili engleski golman George Beaton, Edoardo Bosio, Edward Dobbie, Herbert Kilpin, Gordon Thomas Savage i Albert Weber iz torinskog Internacionala; te Joseph William Agar, Ernesto De Galleani, Norman Victor Leaver, Edoardo Pasteur i James Spensley iz Genoe.

No, apsolutni debi italijanske reprezentacije je bio 1910. na travnjaku Areni Civica u Milanu. Naime dana 13. januara 1910. rođena je italijanska reprezentacija, zahvaljujući Luigiju Bosisiju, tadašnjem predsjedniku Talijanskog fudbalskog saveza. U tu svrhu, u nedostatku stručnih trenera i sudaca koji su najstručniji, italijanska federacija je imenovala jednu tehničku komisiju da bi odabrala igrače koji će igrati za reprezentaciju za prve utakmice. Tehnička komisija koju su činili Umberto Meazza (US Milanese), Alberto Crivelli (Ausonia Pro Gorla), Agostino Recalcati (US Milanese), Giuseppe Gama (Inter) i Giannino Camperio (Milan), odredila je Umberta Meazzu za trenera. Dana 15. maja, u Areni Civica u Milanu, Italija je debitirala protiv Francuske i pobijedila 6:2. Kapetan selekcije je bio Francesco Calì iz kluba Andrea Dorije, dok je prvi historijski povijesni pogodak za *Azzurre* postigao Pietro Lana, autor tri gola. Reprezentacija je ovom prilikom debitirala u bijelim majicama s grbom kuće Savoja budući da još nije bio postignut dogovor oko boja službene uniforme.

Prvo službeno natjecanje na kojem je sudjelovala talijanska reprezentacija bile su 1912. godine Olimpijske igre u Stockholmu. 29. juna 1912. je izgubila na Tranebergs Idrottsplats, je u kvalifikacijskom kolu od Finske za 2:3 nakon produžetaka. Bila je to prva utakmica pod vodstvom Vittoria Pozza. Franco Bontadini je u 10. minuti postigao prvi službeni pogodak u historiji reprezentacije.

Na Olimpijskim igrama u Antwerpenu 1920. reprezentacija je prošla kvalifikacijski krug pobijedivši u Gentu Egipat s 2:1. Pristupivši prvi put olimpijskom fudbalskom turniru, *Azzurri* su bili odmah eliminirani u četvrtfinalu, nakon poraza od 3:1 protiv Francuske na Olimpijskom stadionu u Antwerpenu.

Četiri godine nakon Igara u Antwerpenu, na Olimpijskim igrama u Parizu 1924. Italija je se suočila sa Španjolskom u kvalifikacijskom krugu: na Olimpijskom stadionu Colombes, Italija je pobijedila 1:0 zahvaljujući autogolu Iberaca, i tako dobila pristup na Olimpijski turnir. Italija je u osmini finala na stadionu Pershing u Parizu pobijedila Luksemburg s 2:0, ali je u četvrtfinalu ispala od Švicarske koja je svladala *Azzurre* zahvaljujući 2:1 postignutim na pariškom Stadionu Bergeyre.

S fudbalom koji je u to vrijeme postajao faktor kulturne reference za italijanski identitet – toliko da je utakmica protiv Mađarske 25. marta 1928. dobila radio prijenos – momčad je također postigla svoje prve uspjehe na natjecateljskoj razini, osvojivši medalju na bronca na Olimpijskim igrama u Amsterdamu.

Nakon što su eliminirali Francusku i Španjolsku, Italija je izgubila u polufinalu od Urugvaja, završivši natjecanje na najnižoj stepenici postolja zahvaljujući čistoj pobjedi (11:3) protiv Egipta. Međutim, 1930. godine uspjeh je došao na Međunarodnom kupu, turniru koji je inauguriran 1927. godine.

Premda je odustala od sudjelovanja – zbog organizacijskih i logističkih poteškoća – na prvom izdanju Svjetskoga prvenstva, Italija, vođena Vittoriom Pozzom na klupi i Giuseppeom Meazzom na terenu, znala je izboriti istaknuto mjesto na fudbalskoj sceni tridesetih godina. Osvojivši drugo izdanje Međunarodnoga kupa, momčad je u junu 1934. sudjelovala na Svjetskom prvenstvu kao domaćin. Sjene na azurni trijumf – ostvaren u Rimu protiv Čehoslovačke, koja je pokleknula tek nakon produžetaka – bacile su polemike o sucima, čije je djelovanje ocijenjeno naklonjenim Talijanima zbog pritiska fašističkoga režima. Dana 14. novembra iste godine svjetloplava momčad je odigrala prijateljsku utakmicu protiv Engleske, koja je ušla u anale kao bitka kod Highburyja: nakon teškoga susreta Britanci su slavili s 3:2. Potvrdivši uspjeh u Međunarodnom kupu 1935., sastav je dodatno obogatio svoju trofejnu vitrinu olimpijskim zlatom u Berlinu 1936. Presudan je bio doprinos Annibalea Frossija, strijelca dvaju pogodaka protiv Austrije u samome finalu.

Godine 1938. naslov svjetskoga prvaka bio je obranjen pobjedom na izdanju održanom u Francuskoj: Italija je svoj put započela u osmini finala, svladavši Norvešku nakon produžetaka, potom domaćine Francuze u četvrtfinalu te Brazil u polufinalu. Utakmica sa Južnoamerikancima ostala je slavna i po neobičnoj epizodi u kojoj je Meazza povećao vodstvo iz kaznenoga udarca dok je jednom rukom pridržavao kratke hlače koje su mu kliznule. U završnome činu Talijani su s 4:2 nadigrali Mađarsku, uz po dva pogotka Piole i Colaussija.

Dana 12. novembra 1939. poraz u prijateljskoj utakmici sa Švicarskom okončao je niz neporaženosti započet 24. novembra 1935.: Pozzovih trideset uzastopnih susreta bez poraza kasnije će nadmašiti Marcello Lippi, izbornik novoga tisućljeća. Poslijeratne prilike obilježila su djela "Velikog Torina", čija se nadmoć prelila i na reprezentaciju, koja je 11. maja 1947., u susretu s Mađarima, među prvotimcima imala čak desetoricu igrača u crvenom dresu – s jedinom iznimkom, vratara Juventusa Lucidija Sentimentija. Tragedija u Supergi iz 4. maja 1949., u kojoj je poginula čitava torinska momčad, znatno je osiromašila Talijane u tehničkom pogledu: u znak žalosti reprezentacija je godinu dana nosila crni povez na ruci.

Teška obnova koja je zahvatila italijanski fudbalski pokret odrazila se već na Svjetskom prvenstvu 1950., na kojem su se *Azzurri*, među ostalim, pojavili kao branitelji naslova zahvaljujući tituli osvojenoj u Francuskoj 1938. U strahu od novih zrakoplovnih nesreća, momčad je u Brazil otputovala morskim putem, no tijekom plovidbe nije mogla provesti odgovarajuću pripremu. Tijesno poražena od Švedske u prvome susretu, nije prošla skupinu unatoč naknadnoj pobjedi nad Paragvajem.

Daljnji neuspjesi koje je momčad pretrpjela – s ispadanjem na Olimpijskim igrama u Helsinkiju i pretposljednjim mjestom u Međunarodnom kupu – potaknuli su Talijanski fudbalski savez na osnivanje odbora u kojem su, među ostalima, bili Lajos Czeizler i bivši svjetski prvak Angelo Schiavio: potom je stvorena mlada reprezentacija namijenjena igračima mlađima od 22 godine, sa zelenom natjecateljskom opremom, koja je u zamisli trebala predstavljati pričuvu iz koje bi se crpili igrači za seniorsku vrstu. Premda je ušla u historiju pod nazivom *Primavera* (proljeće), mlada selekcija nije pružila značajan doprinos prvoj momčadi: izborivši nastup na Svjetskom prvenstvu 1954. nakon što je eliminirala Egipat, reprezentacija je ispala u prvome krugu, dvaput izgubivši od Švicarske.

Središnje mjesto u tadašnjim kronikama zauzimala je tema "*oriunda*" tj. fudbalera stranoga – ponajviše južnoameričkoga – podrijetla naturaliziranih radi obrane svijetloplave majice: skupini su pripadali Schiaffino, Ghiggia, Montuori, Dino da Costa i Angelillo. Zaključujući desetljeće gotovo posve neuspješno, svijetloplavi su propustili Svjetsko prvenstvo 1958. U decembru 1957. susret sa Sjevernom Irskom pretvoren je u prijateljsku utakmicu zbog nedolaska suca Zsolta, čiji je let bio spriječen maglom: dvoboj obilježen žestokim sukobima na terenu i na tribinama završio je rezultatom 2:2. Pobijedivši Portugal s 3:0, Italija je doimala kao da je osigurala plasman, budući da bi joj za kvalifikaciju na turnir bio dostatan remi u uzvratu s Britancima. Druga utakmica odigrana je u Belfastu 15. januara 1958., no poraz od 2:1 onemogućio je azurnima dosezanje završnice. Na krhko stanje forme talijanskoga fudbala potom je upozorio predsjednik CONI-ja Giulio Onesti, koji je oštro kritizirao klubove zbog velikih – po njegovu sudu pretjeranih – financijskih izdataka te zbog angažiranja stranih igrača, izražavajući sumnju u njihov stvarni doprinos državnom prvenstvu. Ozračje napetosti kulminiralo je u augustu 1958. uvođenjem povjereništva nad savezom, na čije je čelo postavljen Bruno Zauli.

## Simboli i rivalstva
Historijski gledano, Italija ima najjača fudbalska rivalstva s Francuskom i Njemačkom.

Prva suparništva talijanske fudbalske reprezentacije bila su tijekom 1920-in i 1930-ih s Austrijom, Mađarskom, Urugvajem i Čehoslovačkom. Nakon rata pojavila su se nova rivalstva s druga dva velika južnoamerička igrača (Argentina i Brazil), a prije svega s ostalim velikim silama europskog fudbala koje su osvojile jedan ili više svjetskih naslova: Francuskom, Njemačkom, Engleskom i Španijom.

Fudbal je oduvijek bio popularan i naširoko praćen sport u Italiji, a utakmice reprezentacije prate se u cijeloj zemlji s velikom strepnjom. Za utakmice *Azzurra* na Svjetskom ili Europskom prvenstvu često postavljaju se veliki dvorski ekrani od strane općinskih uprava na glavnim trgovima talijanskih gradova, ali i privatnih osoba u javnim objektima kao što su barovi, pubovi, plaže, ispred kojih navijači mogu gledati utakmice. U slučaju pobjede u utakmicama dva glavna turnira, nerijetko svjedočimo navijačkim vrtuljcima na ulicama urbanih centrova, koji povećavaju sudjelovanje proporcionalno različitim rundama turnira, i čemu se pridodaju brojni vatrometi na nebu talijanskih gradova u slučaju konačnog uspjeha. Nadalje, na mnogim balkonima ili terasama talijanskih domova vidimo istaknutu talijansku zastavu. Nerijetko se događa da se sve navedene organizirane ili spontane manifestacije podrške *Azzurrima* nalaze i u velikim metropolama na svakom kontinentu, ukoliko tu postoje velike zajednice talijanskih iseljenika.

## Dresovi

Prva uniforma talijanske fudbalske reprezentacije (tj. domaća) tradicionalno se sastoji od svijetloplave majice, bijelih hlačica i svijetloplavih čarapa. Majica je svijetloplava od 1911. godine, osim u nekoliko razdoblja u kojima je ta boja težila svijetloplavoj boji sa svijetlim nebeskim tonom. Kratke hlače su bijele boje, no u posljednjih dvadesetak godina često se koriste i u svijetloplavoj boji za jednobojnu uniformu, dok su se u prošlosti povremeno koristile u crnoj ili smeđoj boji. Čarape su plave od 1960. godine, a prije su bile crne s plavim rubom.

Druga uniforma (tj. gostuća) tradicionalno se sastoji od bijele majice s pozivima na plavu, od svijetloplavih kratkih hlača i od bijelih čarapa. Majica je bijela od 1911., premda je u nekim prilikama postala crna tijekom fašističkog razdoblja. Kratke hlače su svijetloplave, često se također koriste u bijeloj boji kako bi oblikovale jednobojnu uniformu. Ostale boje koje se koriste za kratke hlače su tamnoplava ili crna. Čarape su bijele, osim nekih uniformi iz prošlosti koje su imale plave ili crne čarape.

1954. je godina u kojoj se nosila treća uniforma, koja je sadržavala alternativnu boju plavoj i bijeloj, tj. dvjema povijesnim bojama: naime, 5. decembra 1954. Italija je bila domaćin prijateljske utakmice protiv Argentine i igrači talijanske selekcije su na teren izašla s novom zelenom majicom na kojoj je zadržan isti grb koji se koristio u tom razdoblju. Hlačice su ostale bijele, a čarape crne sa zelenim rubovima. Pedeset godina nakon tog događaja reprezentacija je ostala s klasičnim dvjema bojama sve do 2004. kada je za prijateljsku utakmicu u Reykjavíku s Islandom 17. augusta Italija koristila bespresednu tamnoplavu uniformu.

Međutim, za reprezentativne vratare prve uniforme bile su crne ili bijele. Nakon Drugog svjetskog rata promijenila se u različite nijanse sive s plavim ovratnikom i rubovima i crnim kratkim hlačama. Ta vratarska uniforma ostala je gotovo nepromijenjena sve do 1980-ih, kada je siva boja dresa postala metalik srebrna, također rezultat tehničkih inovacija u tekstilnoj industriji. Od početka sljedećeg desetljeća, vratarske uniforme i dalje su se izrađivale s tradicionalnim bojama srebrne ili sive, ali koje su sadržavale i druge boje u središnjem dizajnu ili na rukavima. U drugoj polovici 1990-ih napuštena je uporaba same jedne boje za vratarske uniforme, dok se i dalje koristila siva boja i čak četiri službene vratarske uniforme u službenom dresu.

2019. reprezentacija je se opet pozanimala za trećom uniformom, vraćajući gore spomenutu zelenu boju već viđenu 1954. godine.

## Stadioni, adrese i sjedišta
Italijanska reprezentacija nema jedan određeni stadion. Do sada su se njezine utakmice odigrale na 42 lokacija, većinom u Rimu, Milanu, Torinu, Firenci, Genovi, Napulju, Bolonji, pa često i u Palermu, Bariju i Udinama. Sjedište, tehnički centar i mjesto pripreme utakmica je Federalni tehnički centar "Luigi Ridolfi" () i nalazi se u Covercianu, blizu Fiesolea u Toskani. Točna adresa je via D'Annunzio 138. Sjedište Nogometnog saveza je u Rimu, u zgradi koja se nalazi u via Gregorio Allegri 14, u rimskoj četvrti Pinciano.

## Aktualni kadar
### Trenerski kadar

## Uspjeh na međunarodnim natjecanjima

### [[FIFA Svjetsko prvenstvo]]

### [[UEFA Euro|UEFA Europsko prvenstvo]]

### [[Olimpijske igre]]

## Statistike
### Igrači s najviše nastupa

### Najbolji strijelci

#### Kapetani

* 1910. : Francesco Calì
* 1911. – 1914. : Giuseppe Milano
* 1914. – 1915. : Virgilio Fossati
* 1920. – 1925. : Renzo De Vecchi
* 1925. – 1927. : Luigi Cevenini
* 1927. – 1930. : Adolfo Baloncieri
* 1931. – 1934. : Umberto Caligaris
* 1934. : Gianpiero Combi
* 1935. – 1936. : Luigi Allemandi
* 1937. – 1939. : Giuseppe Meazza
* 1940. – 1947. : Silvio Piola
* 1947. – 1949. : Valentino Mazzola
* 1949. – 1950. : Riccardo Carapellese
* 1951. – 1952. : Carlo Annovazzi
* 1952. – 1960. : Giampiero Boniperti
* 1961. – 1962. : Lorenzo Buffon
* 1962. – 1963. : Cesare Maldini
* 1963. – 1966. : Sandro Salvadore
* 1966. – 1977. : Giacinto Facchetti
* 1977. – 1983. : Dino Zoff
* 1983. – 1985. : Marco Tardelli
* 1985. – 1986. : Gaetano Scirea
* 1986. – 1987. : Antonio Cabrini
* 1988. – 1991. : Giuseppe Bergomi
* 1991. – 1994. : Franco Baresi
* 1994. – 2002. : Paolo Maldini
* 2002. – 2010. : Fabio Cannavaro
* 2010. – 2018. : Gianluigi Buffon
* 2018. – 2022. : Giorgio Chiellini
* 2022. –  2023.. : Leonardo Bonucci
* 2023. : Ciro Immobile
* 2024. – *danas* : Gianluigi Donnarumma

## Sastavi

## Značajni igrači
***Vratari***:

***Braniči***:

***Veznjaci***:

***Napadački veznjaci***:

***Napadači***:

## Izbornici

## Galerija slika

Rovesciata Carlo Parola.jpg|Carlo Parola
Baloncieri nazionale.jpg|Adolfo Baloncieri
Giuseppe Meazza - AS Ambrosiana 1930-31.jpg|Giuseppe Meazza
Angelo Schiavio - 1925 - Bologna FC.jpg|Angelo Schiavio
Silvio Piola (Pro Vercelli).jpg|Silvio Piola
Giampiero Boniperti and Bruno Nicolè.jpg|Giampiero Boniperti i Bruno Nicolè
Pietro Anastasi - Euro 1968 Final.jpg|Pietro Anastasi
Albertosi Nazionale.jpg|Enrico Albertosi
Italy v Brazil (Rome, 1973) - Chinaglia and Pulici.webp|Roberto Chinaglia i Paolo Pulici
Italy v Luxembourg (Genoa, 1973) - Mazzola and Rivera.jpg|Sandro Mazzola i Gianni Rivera
Dino Zoff - 1972 - Juventus FC (cropped).jpg|Dino Zoff
1966–67 Serie A - AC Mantova v Inter Milan - Mario Corso and Dino Zoff.jpg|Mario Corso (lijevo) i Dino Zoff
Italy v Switzerland 1973-10-20 Sandro Mazzola.jpg|Sandro Mazzola
Italy v Soviet Union (Milan, 1966) - Mazzola, Facchetti, Juliano.jpg|Mazzola, Facchetti i Juliano
Italy Team (Coverciano, 1974) - S. Mazzola, F. Valcareggi, F. Capello.jpg|Capello, trener Valcareggi i Mazzola
1970–71 Juventus - Armando Picchi.jpg|Armando Picchi
Francesco Graziani, Italia-Lussemburgo 3-0, 3 dicembre 1977.jpg|Francesco Graziani
Alessandro Altobelli (1982).jpg|Alessandro Altobelli
Inter Milan 1966-1967 Tarcisio Burgnich.jpg|Tarcisio Burgnich
Italia, 1976, Bearzot, Tardelli e Bettega.jpg|Enzo Bearzot, Marco Tardelli i Roberto Bettega
Bruno Conti 1982.jpg|Bruno Conti
Maradona gentile.jpg|Claudio Gentile i Diego Maradona
Paolo Rossi Vicenza (cropped).jpg|Paolo Rossi
ITA v ENG 1976 Greenhoff Causio.jpg|Franco Causio
1970s US Cremonese - Antonio Cabrini.jpg|Antonio Cabrini
Franco baresi panini card 1979.jpg|Franco Baresi
Carlo Ancelotti - Parma 1996-1997.png|Carlo Ancelotti
Roberto Donadoni - SSC Neapel (1).jpg|Roberto Donadoni
Zola, Napoli.jpg|Gianfranco Zola
Mancini Zenit 2018.jpg|Roberto Mancini
Vialli - Balleri.jpg|Gianluca Vialli
Roberto Baggio - Italia '90.jpg|Roberto Baggio
Maldini2008.JPG|Paolo Maldini
Alessandro Nesta.jpg|Alessandro Nesta
Totti rests on ball, Roma players stand behind him (cropped).jpg|Francesco Totti
Filippo Inzaghi 20030528.jpg|Filippo Inzaghi
Christian Vieri.jpg|Christian Vieri
Andrea Barzagli Euro 2012 final.jpg|Andrea Barzagli
Andrea Pirlo Euro 2012 vs England 01.jpg|Andrea Pirlo
Mario Balotelli shot Euro 2012 final 02 cropped.jpg|Mario Balotelli
Steven Gerrard and Daniele De Rossi England-Italy Euro 2012 01.jpg|Daniele De Rossi
1954 FIFA World Cup qualification - Italy v Egypt (Milan) - Giampiero Boniperti.jpg
Italy v Yugoslavia - Turin, 1972 - Pietro Anastasi & Enver Marić.jpg
U23, Italy v England (Trieste, 1968) - Springett, Anastasi.jpg
Mazzola Italia Ungheria.jpeg
Italy v Czechoslovakia (Genoa, 1936).jpg
Italy v Wales - Florence, 1965 - Sandro Salvadore.jpg
Maradona gentile.jpg


## Napomene

## Reference

## Literatura

*  
*  
*  

## Vanjske veze
* ''Federazione Italiana Giuoco Calcio'' (FIGC), zvanična stranica Italijanske fudbalske federacije.
* Sve utakmice od Fudbalske reprezentacije Turske, eu-football.info

;Dokumentarci:
*  
*  
*  
*