open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Šaki

**Šaki** se nalazi u sjeverozapadnom dijelu Azerbejdžana, u podnožju planina Velikog Kavkaza, na nadmorskoj visini 545&nbsp;m. Udaljen je 240&nbsp;km. od glavnog grada Bakua i u njemu živi oko 68.400 stanovnika. Njegovo središte je tvrđava Šeki, nekadašnje sedište Šekiskog kanata (1743-1819). 

Podijeljen je na dva dijela rijekom Gurjana. Stariji sjeverni dio izgrađen je na planini, a južni dio se proteže dolinom rijeke. Njegovo istorijsko jezgro, obnovljeno nakon uništenja ranijeg grada muljnim tokovima u 18. vijeku, obiluje nacionalnom arhitekturom iz vremena Puta svile, sa kaldrmisanim ulicama, karavan-sarajima i brojnim autentičnim zanatlijskim radionicama. Mnoštvo je kuća sa svojim tipičnim visokim sedlastim krovovima, dubokim verandama i baštama.

Urbani obrazac grada Šekija određen je sakupljanjem vode i njenim upravljanjem. Grad se nalazi u slivnom području rijeke Kiš, čije pritoke su vremenom pretvorene u mrežu kanala. Vodosnabdijevanju se dodaju i vode iz planinskih glečera.

## Svjetska baština
Istorijski centar Šakia s Kanovom palatom 2019. god. uvršten je na listu UNESCO-ove svjetske baštine zbog svoje jedinstvene arhitekture i istorije kao važnog trgovačkog centra. Na arhitekturu grada utjecala je Safavidska, Qadžarska i ruska građevinska tradicija.

Palata na sjeveroistoku grada, i brojne trgovačke kuće odražavaju bogatstvo stvoreno uzgojem svilene bube i trgovinom svilenim čahurama od kasnog 18. do 19. stoljeća.

Šaki kanova palata bila je ljetna rezidencija za kanove oblasti Šaki. Sagradio ju je 1797. godine Muhamed Hasan Kan. Bila je namijenjena za smještaj kanova koji su bili zaduženi za kontrolu oblasti Šaki, kao vicekraljevi vladajuće Zandske i kasnije Qadžarske perzijske dinastije oko 1750. godine. Oblast je pripojena Ruskom carstvu prema Gulistanskom ugovoru 1813. godine nakon rusko - perzijskog rata (1804–1813).
## Izvori
Passo Fundo

**Passo Fundo** je grad od 200,860 i općina od 206,215 stanovnika. na jugu Brazila u Saveznoj državi Rio Grande do Sul.
## Geografija
Passo Fundo se prostire na sjevernoj obali rijeke Jacuí, udaljen 289 km sjeverozapadno od svog administrativnog centra Porto Alegra.
## Historija
Passo Fundo je bio selo domorodačkih Tupí-Guaraníja u koje se 1827. doselio prvi Portugalac *Manoel José das Neves*, znan kao Cabo Neves. On je kao policijski kaplar dobio imanje od carske vlade da podigne ranč. Uz njegovu kuću niklo je naselje njegovih robova i prvih kolonista.
Nakon njih došli su njemački, talijanski i židovski kolonisti.
U to vrijeme glavna privredna aktivnost bila je trgovina mate biljkom, duhanom, kožama i konjskom dlakom.

Veliki poticaj razvoju bila je izgradnja željezničke pruge 1890-ih do Porto Alegra uz koju su nikla skladišta, hoteli, restorani, gostionice i brojni dućani.

Kad je narastao do naselja od 16,000 stanovnika - 1891. dobio je status grada.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal do Passo Fundo'' (službene stranice)
Ahvar u južnom Iraku

**Ahvar u južnom Iraku**, područje poznato i kao "Iračke močvare", nalazi se u delti rijeka Eufrata i Tigrisa, Mezopotamija, u južnom Iraku.

Sastoji se od sedam cjelina, četiri močvare i tri arheološka lokaliteta  sa ostacima gradova iz doba Sumera,  između 4. i 3. milenijuma p.n.e.  
# Močvara Huvajza
# Centralna močvara čini današnje ekološko jezgro Ahvara sa prepoznatljivim ekstenzivnim ekosistemima. Stanište je za mnoge održive populacijske vrste od velikog značaja za bioraznolikost i očuvanje.
# Istočna Hamar močvara i Zapadna Hamar močvara karakteriše određeni ekološki fenomen. Ovdje slana voda iz mora, potisnuta plimnim uticajima napreduje u unutrašnjost i širi se u veliku pustinju na jugoistoku zemlje.
# Zapadna Hamar močvara
# Arheološko nalazište Uruk
# Arheološko nalazište Ur
# Eridu arheološko nalazište

## Svjetska baština
Ahvar u južnom Iraku proglašen je Svjetskom baštinom UNESCO-a na 40. sjednici komiteta UNESCO-a 17. jula 2016. godine u Istanbulu, Turska.

## Izvori
Pontetto, Verbano-Cusio-Ossola

**Pontetto** je naselje u Italiji u provinciji Verbano-Cusio-Ossola, u regiji Piemonte.

## Reference

## Literatura

* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Vanjske veze

* by the CIA Factbook 
* Italian Railways
* Italian National and Regional Parks
* History of Italy: Primary Documents
* List and maps of archaeological sites in Italy
* WWW-VL: History: Italy  at IUE
Kvas

**Kvas** (ruski: *Кваc* = kvasac)  je osvežavajuće bezalkoholno piće koje se pravi iz ječma, heljde, raži, bobičastog voća, meda i vode, koji fermentiraju uz pomoć kvasca.

## Historija i karakteristike

Kvas je nastao na prostoru Rusije pre nekih hiljadu godina, gde se i danas proizvodi nekoliko vrsta ovog pića.
On je bio jedno od najpopularnijih pića u Ruskom Carstvu od 16 do 19. vijeka, naročito po selima. 
Od tada je izgubio velik dio svoje popularnosti, i danas se proizvodi u znatno manjim količinama.

U vrijeme kad je bio popularan, još se nije razvila industrija pića, pa se proizvodio po manjim pogonima, a ponajviše po seoskim domaćinstvima, pa mu je i kvalitet jako varirao.

Kvas je sličan pivu od raži pa ponekad ima i mali procent alkohola.
Metode pravljenja kvasa zavise o lokalnim običajima, ali im je najčešće baza raženi kruh fermentiran sladom. Metvica se često dodaje za aromu, a ponekad i voće (jabuka, malina).

U kvasu ima dosta minerala od željeza, kalcija, fosfora do visovrijednih vitamina B kompleksa.. U odnosu na 
voćne sokove i druga bezalkoholna pića, kvas ima znatno manje kalija, a natrij nešto više.

Kvas se može koristiti u dijetama kad se treba povećati unos vitamina B kompleksa. To se prije svega odnosi na pacijente koji se oporavljaju od 
neke bolesti ili operacije.

Od ohlađenog kvasa pripremala se **okroška**, tradicionalna hladna supa od krastavaca, kuhanih jaja, kobasicama i salama. 
Po slavenskim  zemljama, kvas se koristi i kod pripreme boršča da ublaži slatkoću cikle.

U Srbiji se danas proizvode dva brenda: Ledeni i Ruski kvas.
## Reference

## Vanjske veze

* ''Kvas: nije pivo, ali gasi žeđ'' 
* ''Kvass, beverage'' (na portalu Encyclopædia Britannica
Tomé-Açu

**Tomé-Açu** je naselje od 36,080 i općina od 64,604 stanovnika. na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.
## Geografija
Tomé-Açu se prostire duž potoka *Acará-Mirim* (pritoka Rijeke Acará), udaljen 189 km južno od svog 
administrativnog centra Beléma.
## Historija
Tomé-Açu je bio selo domorodačkih Temba u koje se 19. vijeka doselio prvi Portugalac *José Maria de Carvalho*, i počeo baviti eksploatacijom šuma. Njegovo imanje zakupio je *Agapito Joaquim de Cristo* i osnovao farmu Bela Vista.

Veliki preokret desio se 1926. kad je grupa japanskih naučnika odabrala mjesto za svoju buduću koloniju. Japanci su 1929. kupili farmu, prvi japanski kolonisti njih 189 stigli su iste godine.
Ispočetka su sadili rižu i povrće, sve do 1933. kad je brod sa novim kolonistima donio sadnice crnog papra. Ubrzo je Tomé-Açu postao najveći proizvođač tog začina u Brazilu.

Za Drugog svjetskog rata se sumnjičavo gledalo na Japance, pa je egzistirao skoro kao Koncentracijski logor.

Kad je cijena papra pala 1970-ih, japanski imigranti počeli su saditi kakaovac, i ubrzo postali veliki proizvođač.
Stanovnici su od 1952. počeli tražiti da im se da status općine, to im je guverner Pare u maju 1955. i odobrio ali je Federalni sud u oktobru to proglasio neustavnim.

To im je uspjelo četiri godine kasnije -1959., kad su zakonom, br. 1,725 proglašeni općinom.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura de Tomé-Açu'' (službene stranice)
São Jerônimo (Rio Grande do Sul)

**São Jerônimo** je grad od 18,870 i općina od 24,569 stanovnika. na jugu Brazila u Saveznoj državi Rio Grande do Sul.
## Geografija
São Jerônimo se prostire na južnoj obali rijeke Jacuí, udaljen 70 km zapadno od svog 
administrativnog centra Porto Alegra.
## Historija

São Jerônimo je niknuo kao rudarsko-stočarsko naselje pod imenom Passo das Tropas.

Ime São Jerônimo (sv. Jeronim) je dobio kad je po lokalnoj legendi na usidrenom i napuštenom brodu pronađena ikona sa likom tog sveca.

Iskapanje ugljena i mesnoprerađivačka industrija bili su ključni za njegov rast, pa je 1861. postao općina, da bi 1938. dobio i status grada.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal do São Jerônimo'' (službene stranice)
Tailândia

**Tailândia** je naselje od 82,600 i općina od 111,554 stanovnika. na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.
## Geografija
Tailândia se prostire nedaleko od izvora Rijeke Acará, udaljena 203 km jugozapadno od svog administrativnog centra 
Beléma.
## Historija

Tailândia je novo naselje nastalo 1970-ih, nakon izgradnje velike Hidroelektrane Tucuruí na Rijeci Tocantins i ceste PA-150 koja je povezala Državu Paru od sjevera do juga.

Nastala je stihijski doseljenjem brojnih stanovnika u potrazi za poslom i zemljom, koju su zauzimali kao skvoteri.
Zbog tog je 1978. intervenirala i vojska, koja je uvela red pa je općina nastala tek 1988. na osnovu zakona br. 5,452.

Još i danas je naselje kuća od blata sa svega nekoliko zidanih zgrada.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura de Tailândia'' (službene stranice)
Al-Maghtas

**Al-maghtas**, što na arapskom znači "krštenje" ili "uronjenje" je arheološko nalazište u Jordanu, na istočnom dijelu rijeke Jordan, sjeverno od Mrtvog mora, službeno poznato kao “Betanija iza Jordana” (Al-Maghtas). 

Lokalitet sadrži dva različita arheološka područja. Jedno je *Tell el-Kharrar*, poznato kao Jabal Mar Elias, za koje tradicija tvrdi da je mjesto odakle je sveti Ilija uznesen na nebo u 9. stoljeću p.n.e. Drugo je područje crkava Svetog Ivana Krstitelja. To je mjesto na kojem su arheolozi otkrili ruševine i temelje velike vizantijske crkve i manastira izgrađenih tokom vladavine cara Anastasija I (491.-518.). Na tom je mjestu danas crkva Ivana Krstitelja koja pripada Grčkoj pravoslavnoj crkvi.
## Svjetska baština
“Betanija s onu stranu Jordana” je od ogromnog vjerskog značaja za većinu denominacija kršćanske vjere, koje su prihvatile ovo mjesto kao mjesto gdje je Ivan Krstiteljkrstio Isusa iz Nazareta. U njemu se nalaze rimski i vizantijski ostaci, uključujući crkve i kapele, manastir, pećine koje su koristili isposnici| i bazeni u kojima su se slavila krštenja, što svjedoči o vjerskom karakteru mjesta. Mjesto je kršćansko hodočasničko mjesto.  

Mjesto krštenja “Betanija iza Jordana” (Al-Maghtas)  proglašeno je Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a  2015. godine.  

## Izvori
As-Salt

**As-Salt**, također poznat kao Salt, je stari trgovački grad i administrativni centar u zapadnom središnjem Jordanu. Naziv potiče od latinske riječi *saltus*, što znači "šuma". 

Nalazi se na starom glavnom putu koji vodi od Amana do Jerusalima, na visoravni Balqa, oko 790-1.100 metara nadmorske visine, na prevoju tri brda, blizu doline Jordana. Jedno od tri brda, Jabal al-Qal'a, mjesto je srušene tvrđave iz 13. vijeka. Glavni je grad Jordanske pokrajine Balqa.

Predpostavlja se da ga je podigla makedonska armija za vrijeme Aleksandra Velikog. U vizantijsko doba bio je poznat kao Saltus i bio je sjedište biskupije. Naselje su uništili Mongoli, a zatim je obnovljeno za vrijeme vladavine mamelučkog sultana Baibarsa (1260.–1277.).
## Svjetska baština
U gradu se nalaze velike javne zgrade i privatne rezidencije koje su izgrađene od žutog krečnjaka. Arhitektura građevina predstavlja mješavinu narodnih i modernih arhitektonskih utjecaja, te vještu izradu. Urbanizam je prilagođen strmoj naboranoj topografiji, sa mrežom međusobno povezanih stepeništa, javnih trgova, ulica i slobodnih prostora .

As-Salts  proglašen je Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a  2021. godine.  

## Izvori
Glynis Johns

**Glynis Margaret Payne Johns** (Pretoria, Južna Afrika, 5. listopada 1923. – Los Angeles, 4. siječnja 2024.) bila je britanska glumica.

Johns je rođena u Pretoriji u Južnoj Africi. Otac joj je bio Mervyn Johns, velški glumac koji se proslavio kao zvijezda britanskih filmova tijekom Drugoga svjetskog rata, majka Alyce Steele-Wareham, australska pijanistica.

Na platnu je debitirala 1938., a postala poznata 1940-ih nakon uloge Mirande u filmu *Miranda* (1948.). Godine 1958. glumila je u *[[Jednom, negdje (1958.)|Jednom, negdje]]* s Lanom Turner i Seanom Conneryjem.

Bila je nominirana za Oscar za najbolju sporednu glumicu za ulogu gospođe Firth u *The Sundowners* (1960.). Za nagradu Zlatni globus za najbolju glumicu – drama 1963. godine nominirana je za ulogu Terese Harnish u filmu *The Chapman Report* (1962).

Imala je svoj vlastiti sitcom *Glynis* 1963. godine. Glumila je gospođu Winifred Banks u glazbenom filmu Walt Disney *Mary Poppins* (1964.).

Osvojila je nagradu *[[Tony]]* 1973. za najbolju glumicu u mjuziklu *A Little Night Music* (1972.) u kojem je glumila Desirée Armfeldt u originalnoj produkciji.

Posljednja joj je uloga bila u filmu *[[Superstar (1995.)|Superstar]]* iz 1999.

Johns se povukla iz glume 1999. Umrla je 4. siječnja 2024. u Los Angeles u dobi od 100 godina.

## Izvori

## Vanjske veze
* 

### Ostali projekti
Hamiguitan

**Hamiguitan** je planina u pokrajini Davao Oriental, ostrvo Mindanao, Filipinima. Visina mu se kreće od 75 do 1.637 m. iznad nivoa mora, pokriva područje od 68.34 km², i stanište je za niz biljnih i životinjskih vrsta.

## Zaštićeno područje
U julu 2004. dio površine od 68,34 km2 proglašeno je prirodnim rezervatom (rezervat divljine). 

U rezervatu i njegovoj okolini nalazi se 462 planinsko-šumskih vrsta, 338 tropsko-šumskih i 246 vrsta mahovina. 

Na ovom području opisano je pet vegetacijskih zona. 
* Kultivirana agro zona nalazi se na 75 – 420 m nadmorske visine, 
* krilate voćne biljke pokrivaju vegetacijsku zonu od 420 do 920 m, 
* niska planinska flora zauzima nadmorsku visinu od 920 do 1160 m, 
* tipičan krajolik mahovine nalazi se od 1160 do 1350 m, 
* Patuljasta šuma zauzima površinu od 225 hektara i čine je dvije dominantne i istodobno endemske vrste drveća, *Leptospermum flavescens* i *Wendlandia nervosa*. Patuljasta stabla dosežu visinu od 1,4 metra i promjer debla od 8 cm.

Od životinjskih vrsta prisutno je 11 vrsta kižmenjaka, 27 rijetkih vrsta životinja, 44 endemske vrste i 59 privredno važnih vrsta. Planina Hamiguitan važno je utočište filipinskog orla i drugih ugroženih vrsta ptica i sisavaca, kao što su zlatno okrunjeni voćni šišmiš (*Acerodon jubatus*), filipinski lemur (*Tarsius syrichta*), filipinska pjegava svinja (*Sus philippinensis*), voćni šišmiši kratkog nosa (*Haplonycteris fischeri*), pjegavi musang *(Paradoxurus hermaphroditus*) i hamiguitanski štakor s repom iz roda *Batomys hamiguitan*, prvi put opisan 2008. godine, kao endemska vrsta Hamiguitanu.

Hamiguitan predstavlja kopneno i vodeno stanište i za ugrožene vrste i endemsku floru i faunu, od kojih se osam biljnih vrsta može pronaći samo na ovoj planini, kao šo su zdjelaste biljke iz porodice *[[Nepenthes peltata]]*. 
### Svjetska baština
Dio Hamiguitana proglašen je Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a  2014. godine.  

File:Nepenthes peltata7.jpg|*Nepenthes peltata*
Slika:Nepenthes_hamiguitanensis.jpg|*Nepenthes hamiguitanensis*
File:Caryophyllales - Nepenthes alata - 3.jpg|*Nepenthes alata*
Slika:Nepenthes Mount Hamiguitan Range5.jpg|*Nepenthes micramphora*

## Izvori
Mario Šoštarić

**Mario Šoštarić** (Slovenj Gradec, 25. studenoga 1992.), slovenski i hrvatski rukometaš koji igra na poziciji desnog krila. Šoštarić je rođen u Sloveniji, kamo su njegovi roditelji došli iz okolice Slunja, i gdje je proveo veći dio života. Godine 2012. debitirao je za reprezentaciju Slovenije, za koju je igrao do 2020. godine, nakon čega uzima trogodišnju pauzu (po pravilima IHF-a) kako bi 2023. godine debitirao za reprezentaciju Hrvatske.

## Klupska karijera

Bio je član slovenskog Gorenja Velenja od 2009. do 2011. godine. Zatim je dvije godine, između 2011. i 2013., proveo u Mariboru. U sezoni 2011./12. igrao je u Challenge Cupu, gdje je stigao do četvrtfinala i postigao je 32 gola. Igrao je u Kupu EHF-a u sezoni 2012./13., gdje je zabio 22 gola u sedam utakmica.

Godine 2013. vraća se u Velenje i ostaje sljedeće tri sezone. Sve tri sezone bili su drugoplasirani u slovenskom prvenstvu, odmah iza Celja. U sezoni 2013./14. igrao je Ligu prvaka te postigao 55 golova. Najviše golova u jednom susretu uspio je postići 27. studenog 2013. na gostovanju kod švedskog Drotta, kada je postigao deset golova za pobjedu 40:32 i bio igrač utakmice. U posljednjoj sezoni u Gorenju, 2015./16., bio je najbolji strijelac slovenskog prvenstva. U ukupno 34 susreta zabio je 189 golova.

Godine 2016. otišao je u Pick Szeged, u Mađarsku. 

## Reprezentativna karijera

Igrao je za slovensku rukometnu reprezentaciju od 2012. do 2020. godine. Počeo je igrati za hrvatsku rukometnu reprezentaciju od 2023. godine. Nastupio je na Europskom prvenstvu u rukometu u Njemačkoj 2024.

## Reference
Bezalkoholna pića

**Bezalkoholna pića** su sva pića koja ne sadrže alkohol, ili ga sadrže u količinama do 0,5%.

## Karakteristike
Ona se prave mješanjem vode i sladila sa drugim prirodnim (ili umjetnim) aditivima (voćni sok, voćna pulpa, voćna baza, biljni ekstrakti) i ugljen-dioksidom. 
Bezalkoholna pića mogu biti sokovi od voća i povrća (prirodni, gusti, bistri, mutni), umjetna bezalkoholna pića i izotonici (energetska pića).
Velik segment tih pića su mineralne vode, popularne po Evropi i Latinskoj Americi.

Bezalkoholna pića, mogu biti negazirana ili gazirana, a sastoje od vode, sirupa (koncentrata) (voćni sokovi, esencije, ekstrakti bilja i orašastih plodova, ljekovitih trava), prehrambenih aditiva, aromata i specifičnih začina kao što je kinin u tonicima, sladila (saharoza, glukoza) ili (saharin, aspartam, acesulfam) u niskokaloričnim pićima, te sorbitol i manitol u dijetetskim  pićima i uz dodatak kiselina (askorbinske, limunske, mliječne, jabučne, vinske, octene).

Pored tog sadrže i boje (tartrazin, kinolin, karamel), konzervanse (benzojeva kiselina, esteri, sorbinska kiselina, sumpor dioksid), antioksidansi (askorbinska kiselina, butilirani hidroksitoluen, prirodni i sintetski tokoferol), emulgatore (bjelančevine, saharozu) i stabilizatore.

Sav sadržaj se razrijedi omekšanom deaeriranom vodom, i po potrebi gazira ugljen-dioksidom i flašira.

## Historija
Bezalkoholna pića ljudi vjerojatno piju od davnina, tako domoroci Fidžija i drugih pacifičkih otoka piju piće od kave, a južnoamerički od mate. Po Istočnoj Evropi kvas od fermentiranog kruha, a po Južnoj bozu. Sva ta pića rađena su u malim količinama, za ličnu upotrebu.

Prvo komercijalno bezalkoholno piće pojavilo se u 17. vijeku, to je bila mješavina vode i limunova soka zaslađena medom. U Parizu je 1676. osnovana *Compagnie de Limonadiers*, koja je dobila monopol da prodaje svoje piće., njeni prodavači nosili su na leđima spremnik iz kojih su točili u čaše limunadu.

Već tad su brojni naučnici pokušali dobiti umjetnim putem imitat mineralne vode koja mulzira (pjenuša).

To je uspjelo tek britanskom kemičaru Josephu Priestleyu, koji je 1772. demonstrirao mali aparat za gaziranje, zbog tog je kasnije dobio nadimak *Otac industrije bezalkoholnih pića*. Nakon tog su razni industrijalci počeli proizvoditi gaziranu vodu i prodavati je kao lijek.
Kasnije su počeli dodavati minerale i arome; đumbir oko 1820., limun 1830-ih i kinin 1858.

Američki apotekar John Pemberton iz Atlante, izumio je 1886 Coca-Colu, prvo gazirano cola piće.

Od tih vremena proizvodnja i distribucija bezalkoholnih pića postala je jedna od najprofitabilnijih industrijskih grana

## Reference

## Vanjske veze

* ''Bezalkoholna pića'' 
* ''Soft drink beverage'' (na portalu Encyclopædia Britannica
Karamel

**Karamel** (od francuskog *caramel*, španjolskog *caramelo*, vjerojatno od latinskog *calamellus*= mala trska) je slatkiš od rastopljenog šećera.

## Karakteristike

Karamel se dobiva zagrijavanjem šećera na 115 °C, pri čemu šećer prelazi iz kristalnog u amorfno stanje te poprima žućkastu boju i ugodan miris. Na kraju procesa se izljeva u kalupe i hladi i speman je za jelo kao slatkiš ili kao bazni aditiv za gazirana cola pića ili neke druge slatkiše u konditorskoj industriji.

Karamel se može razlikovati po konzistenciji na tvrdi i mek, što zavisi od tog što mu je dodano prilikom kuhanja. Ukoliko se dodaje škrob i maslac bit će tvrđi.
Uz šećer se može dodati mlijeko, tako se prave meki, laki za žvakanje bomboni- *karamele*.

Prelivanje karamelom zove se *karamelizacija*, na taj način se prave brojni slatkiši, od voća, jabuka, smokava.
Kad se usitni u zrnca, njime se preljevaju sladoledi, torte, keksi i tako im se dodaje specifična aroma.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Caramel, candy'' (na portalu Encyclopædia Britannica
Mykola Bilyk

**Mykola Bilyk**, još i **Nikola Bilyk** (Tunis, 28. studenog 1996.), austrijski rukometaš ukrajinskog porijekla koji igra kao vanjski igrač. Trenutno je član njemačkog THW Kiela. 

Mykola Bilyk sin je Sergija Bilika, ukrajinsko-austrijskog rukometnog golmana, koji je u vrijeme Mykolinog rođenja igrao za Espérance Sportive de Tunis; sam Bilyk rekao je da preferira da mu se ime navodi kao "Mykola", međutim poneki izvori navode ga kao Nikolu Bilyka. Profesionalnu karijeru započinje 2012. godine u austrijskom klubu Handballclub Fivers Margareten, gdje mu je u to vrijeme igrao i otac; kada je kao šesnaestogodišnjak debitirao za prvu momčad, njegov je otac još uvijek bio član ekipe tako da su otac i sin zajedno igrali na toj utakmici.  Od 2013. do 2015. bio je na posudbi u klubu Team 94, a 2016. godine potpisuje za THW Kiel. 

Za reprezentaciju Austrije debitirao je 4. ožujka 2014. godine u utakmici protiv Njemačke te je sudjelovao na nizu međunarodnih natjecanja. Trenutno je kapetan austrijske reprezentacije. 

## Reference
Sergij Bilik

**Sergij Vasiljovič Bilik** (ukrajinski: Сергій Васильович Білик), također i **Sergiy Bilyk** (Donjeck, 2. rujna 1970.), bivši  ukrajinsko-austrijski rukometni golman. Profesionalnu karijeru započeo je u Politehnik-Dinamu u rodnom Donjecku, a jedno je vrijeme - prije povratka u matični klub - igrao za Espérance Sportive de Tunis. Od 1999. do umirovljenja 2017. godine igrao je za austrijski Handballclub Fivers Margareten. 

Bilik je branio i za reprezentaciju Ukrajine, s kojom je nastupio na nekoliko međunarodnih natjecanja i skupio ukupno 53 nastupa. Kasnije je dobio i austrijsko državljanstvo. Njegov sin, Mykola, također je rukometaš i austrijski reprezentativac.
Melina (razvrstavanje)

**Melina** ima više značenja:

* Melina (Banja Luka)
* Melina (Dobretići)
* Melina, Savona
* Melina Merkuri
Hidroelektrana Tucuruí

**Hidroelektrana Tucuruí** (portugalski: *Usina Hidrelétrica de Tucuruí*)'  je brana sa hidroelektranom koja se nalazi na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará na Rijeci Tocantins.

## Karakteristike i historija

Hidroelektrana je podignuta kod Tucurua da osigura električnu energiju za dobar dio država Pará i Maranhão, kao i za nedaleki rudarski kompleks Carajás. 

Tucuruí je druga najveća brazilska hidroelektrana, nakon Hidroelektrane Belo Monte. Njegov preljev, s kapacitetom od 110,000 m³/s, drugi je najveći u svijetu. 
Izgradnja je započela 21. novembra 1974.

Hidroelektranu je svečano otvorio 22. novembra 1984. predsjednik João Figueiredo. U tom trenutku je imala snagu od 4,000 MW, ona je sredinom 2010. povećana na 8,370 MW. 

Zemljana brana Tucuruí duga je 11 km i visoka 78 m. Vodostaj varira ovisno o sezoni između 58 i 72 m. 
Akumulaciono jezero dugo je 200 km i ima površinu od 2,850 km² kada je puno, odnosno 0,341 km² po instaliranom MW. 
Kad je vodostaj minimalan (62 m), slivna površina se smanjuje na oko 560 km².  

Prosječni protok rijeke tokom godine na ovom mjestu je približno 11,000 m³/s; najveći zabilježeni bio je u martu 1980. - 68 400 m³/s.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Usina Hidrelétrica Tucuruí'' (službene stranice)
Tucuruí

**Tucuruí** je naselje od 82,600 i općina od 111,554 stanovnika. na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.
## Geografija
Tucuruí se prostire duž lijeve (zapadne) obale rijeke Tocantins, udaljen 480 km jugozapadno od svog administrativnog centra Beléma.
## Historija

Tucuruí je osnovan 1779., kao portugalska vojna kolonija.
Do 1970-ih kad je počela izgradnja velike Hidroelektrane Tucuruí, bio je beznačajno selo. Kad je puštena u pogon 1984. izrastao je u jednu od najprosperitetnijih općina u Državi Para.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Portal da Cidade'' 
* ''Prefeitura Municipal de Tucuruí''
São Luís (otok)

**São Luís** (portugalski *Ilha de São Luís*) službeno **Ilha Upaon-Açu** je otok u Atlanskom oceanu na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Maranhão.
## Karakteristike
Otok se nalazi između zaljeva Baía de São Marcos na zapadu i zaljeva Baía de São José na istoku.
Od kopna ga razdvaja plitki tjesnac (kanal ) *Coqueiros*. 

São Luís ima površinu od 1455,1 km², dug je 53 km i širok 27 km.

Na otoku živi 1,458,836 stanovnika, u aglomeraciji grada São Luís.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''São Luís Island'' (na portalu Mapcarta)
Baía de São Marcos

**Baía de São Marcos** (*Zaljev sv. Marka* prevedeno sa portugalskog) je zaljev Atlantskog oceana na sjeveroistoku Brazila.

## Karakteristike

Taj zaljev površine 23,600 km², dug je 100 i širok do 50 km.
Zaljev je je zapravo estuarij nekoliko rijeka od kojih su najveće Mearim, Grajaú i Pindaré. On zajedno sa istočnim zaljevom Baía de São José formira otok São Luís 
na kom leži grad São Luís

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Baía de São Marcos''
Baía de São José

**Baía de São José** (*Zaljev sv. Josipa* prevedeno sa portugalskog) zaljev Atlantskog oceana na sjeveroistoku Brazila.

## Karakteristike

Zaljev je dubok 57 i širok 11 km. On je zapravo estuarij nekoliko rijeka od kojih su najveće Itapecuru i Munim. On zajedno sa zapadnim zaljevom Baía de São Marcos formira otok 
São Luís na kom leži grad São Luís.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Baía de São José''
Arheološka nalazišta doline Lengong

**Arheološka nalazišta doline Lengong** su jedna od najvažnijih nalazišta na Malajskom poluostrvu, administrativno u federalnoj jedinice Perak, u monarhiji Maleziji. Bujna dolina Lengong se nalazi između planinskih lanaca Bintang i Titivangsa. To je ruralno područje, okruženo zelenim rastinjem i krečnjačkim brdima sa brojnim pećinama. Arheološka istraživanja ovdje su otkrila mnoge tragove najstarijih ljudskih aktivnosti praistorije Malezije, s nalazima poput pećinskih crteža, nakita, keramike, oružja i kamenog oruđa. 

Praistorija Lenggonga seže do paleolita ili starijeg kamenog doba, istorijskog perioda koji je trajao od nastanka čoveka, prije 2 miliona godina do 10.000 godine p.n,e. Ljudi su u to vrijeme bili prvi proizvođači alata, a živjeli su od lova i sakupljanja (sakupljački način života).

Većina nalaza je novija, iz neolita ili mlađeg kamenog doba, tokom kojeg je došlo do poboljšanja oruđa i oružja, korišćeno je keramičko posuđe, a ljudi su se bavili poljoprivredom (sjedilački način života). Svi arheološki ostaci pronađeni u Lengongu, uglavnom su pronađeni u pećinama.

## Arheološka nalazišta
U dolini Lengong su četiri arheološka lokaliteta, podijeljena u dvije grupe, sa nalazima koji potvrđuju skoro dva milijuna godina ljudskog obitovanja. To je jedno od najdužih dokaza  boravka čovjeka na jednom mjestu, a najstariji izvan afričkog kontinenta. 

Arheološka nalazišta su na otvorenom i pećinska nalazišta:
* Bukit Bunuh – Kota Tampan
* Bukit Jawa, radionica na otvorenom
* Bukit Kepala Gajah
* Bukit Gua Harimau, krečnjačka jama sa pećinom

Najstariji ljudski kostur pronađen u Maleziji nalazio se u Gua Gunung Runtuhu, u pećini u Bukit Kepala Gajah ili brdu Slonova glava. Kostur je bio muškarac visine oko 157 cm, star 50 godina. Otkriven je 1991. godine, a skelet je star oko 11.000 godina i jedan je od najkompletnijih skeleta za ovako dug vremenski period. Godine 2004. tim arheologa Universiti Sains Malaysia (USM) pronašao je još jedan skelet u Gua Teluk Kelawar u Lenggongu. Ovog puta to je "Perak žena" od 148 cm visine i za koju se vjeruje da je imala 40 godina.

### Svjetska baština
Arheološka nalazišta doline Lengong proglašena su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 30. juna 2012. godine. 

## Izvori
Elias Ellefsen á Skipagøtu

**Elias Ellefsen á Skipagøtu** (Kopenhagen, 19. svibnja 2002.), farski rukometaš i reprezentativac koji igra kao srednji vanjski. Od 2023. godine član je THW Kiela. 

Rođen je u Kopenhagenu, a do 14. godine, kada se posvetio rukometu, igrao je i stolni tenis i nogomet. Profesionalnu karijeru zapčeo je 2019. godine u farskom klubu H71, nakon čega odlazi u švedski IK Sävehof, s kojim je 2021. godine bio prvak, a u sezoni 2021./2022. i najbolji igrač lige. Od 2023. godine igra za njemački THW Kiel. 

Za reprezentaciju Farskih otoka debitirao je 2021. godine te je bio dio momčadi koja je nastupila na EHF Euru 2024. godine, što je bilo prvo međunarodno natjecanje za reprezentaciju Farskih otoka. 

Njegova majka, Gunn Ellefsen, aktualna je predsjednica Rukometnog saveza Farskih otoka, dok je njegov mlađi brat, Rói, također rukometaš. 

## Vanjske veze

* Elias Ellefsen á Skipagøtu auf der Website des THW Kiel
* Elias Ellefsen á Skipagøtu in der Datenbank der EHF (englisch)
* Elias Ellefsen á Skipagøtu  in der Datenbank der Handbollsligan (schwedisch)
* Elias Ellefsen á Skipagøtu  in der Datenbank der Handball-Bundesliga
Hákun West av Teigum

**Hákun West av Teigum** (Hoyvík, 19. veljače 2002.), farski rukometaš i reprezentativac koji igra na poziciji desnog vanjskog. Trenutno igra za njemački Füchse Berlin. 

Profesionalnu karijeru započeo je 2020. godine u danskom klubu Skanderborg Håndbold, a kada se klub 2021. godine spojio s Aarhus Håndboldom, postao je član Skanderborg Aarhus Håndbolda, za koji je igrao do 2023. godine. Tada prelazi u njemački Füchse Berlin. Redoviti je član reprezentacije Farskih otoka, s kojom je nastupio i na EHF Euru 2024., što je bio prvi nastup Farskih otoka na nekom međunarodnom natjecanju. 

## Vanjske veze
* Hákun West av Teigum in der Datenbank der EHF (englisch)
Kiyomizu-dera

je budistički hram sekte Hossō smješten u japanskom gradu Kjoto.Podigla ga je 778.

## Reference

* Službena stranica
Krokar

**Prašuma Krokar** je jedno od od šest zaštićenih područja u teže dostupnim područjima Borovske gore, Kočevje, Slovenija. Borovska gora se nalazi na jugu Slovenije i proteže se dinarskim smjerom, između gornje doline rijeke Kupe (slov. Zgornja kolpska dolina) i Goteniške gore. Najviši vrh je Cerk (1.192 m). 

## Zaštićeno područje
S površinom od 74,49 ha, Krokar je najveći prašumski ostatak u Sloveniji, a predložen je za zaštitu prije više od 50 godina. Službeno je zaštićen najprije 1991. godine odlukom Općine Kočevje. Godine 2005. Uredbom o zaštitnim šumama i šumama posebne namjene dobio je status - Strogi rezervat prirode. Prašumom se nikada nije upravljalo, a moguć je samo istraživački rad i posjet označenim stazama. Šumari su prije 20 godina oko njega proširili novi šumski rezervat Borovec (45,83 hektara) kako bi proširili područje na kojem se šuma treba razvijati bez direktnog ljudskog utjecaja.

Šuma je puna stoljetnih džinovskih stabala koja kada padnu, leže i raspadaju se, puni svih vrsta života. Sječe šume ovdje nikad nije bilo, i vladali su isključivo zakoni priroda već milenijumima. Da bi se prašuma sačuvala, nije dozvoljen ulazak, osim u slučaju naučnih potreba.

Prašumom Krokar dominiraju bukova stabla. Udaljena visoko iznad doline Kolpa, ova prašuma postoji još prije ledenog doba. To su pokazala genetska istraživanja u evropskim bukovim šumama i usporedbe rezultata ovog istraživanja. Prašuma Krokar stoga je jedno od rijetkih ledenodobnih bukovih utočišta, koje se nakon ledenog doba proširilo s jugozapadne periferije Alpa diljem srednje Evrope i Karpatia.

### Svjetska baština
Na UNESCO-vu popisu svjetske baštine, pod službenim nazivom Iskonske bukove šume Karpata i drugih regija Evrope, vodi se transnacionalno serijsko vlasništvo koje se sastoji od 93 sastavna dijela u 18 zemalja. Predstavljaju izvanredan primjer relativno neporemećenih, složenih šuma umjerenog područja i pokazuju širok spektar sveobuhvatnih ekoloških obrazaca i procesa čistih i mješovitih sastojina evropske bukve u različitim ekološkim uvjetima.

U Sloveniji su dva šumska rezervata prepoznata kao područja posebne univerzalne vrijednosti: prašuma Krokar i Snežnik-Ždrocle.

Oba područja proglašena su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2017. godine. 

## Izvori
Snežnik-Ždrocle

**Snežnik-Ždrocle** ili Bijela planina (*Mons Albius* kako su je Rimljani zvali), je zatvoreno šumsko područje površine 85 km.2 na prelaznom području između Jadranskog mora i evropskog kontinenta. Administrativno pripada opštini Ilirska Bistrica, Slovenija. To je najviša slovenska planina izvan Alpa, visine 1796 m. Sa 'Snežnika' izviru rijeke Pivka, Reka, Čabranka, Kupa i Rječina. 

Obiluje zanimljivim kraškim obilježjima, fenomenima i staništima kojima dominiraju dinarske bukove i jelovo-bukove šume sa dijelovima prašume. 

Šume su dom mnogim različitim vrstama životinja, a najznačajnije su divlje zvijeri (smeđi medvjed, vuk, ris), jeleni i divokoze. Zbog specifičnih uslova koje stvara blizina mora i velika nadmorska visina planine, bukva formira gornji drvored i svjedoči o snazi preživljavanja u najekstremnijim uslovima. Zbog toga je Snežnik proglašen za šumski prirodni rezervat.

### Svjetska baština
Na UNESCO-vu popisu svjetske baštine, pod službenim nazivom Iskonske bukove šume Karpata i drugih regija Evrope, vodi se transnacionalno serijsko vlasništvo koje se sastoji od 93 sastavna dijela u 18 zemalja. Predstavljaju izvanredan primjer relativno neporemećenih, složenih šuma umjerenog područja i pokazuju širok spektar sveobuhvatnih ekoloških obrazaca i procesa čistih i mješovitih sastojina evropske bukve u različitim ekološkim uvjetima.

U Sloveniji su dva šumska rezervata prepoznata kao područja posebne univerzalne vrijednosti: Prašuma Krokar i Snežnik-Ždrocle.

Oba područja proglašena su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2017. godine u Krakovu, Poljska. 

## Izvori
Giorgi Chovrebadze

**Giorgi Chovrebadze** (gruzijski: გიორგი ცხოვრებაძე; Tiflis, 19. veljače 2001.), gruzijski rukometaš i reprezentativac koji igra kao desni vanjski. Trenutno igra za njemački VfL Gummersbach.

Rođen je u Tiflisu, gdje je započeo igrati rukomet. Već je 2017. godine, kao junior, otišao u francuski Montpellier HB, gdje je igrao sve do 2023. godine; sezonu 2021./2022. proveo je na posudbi u švicarskom klubu Pfadi Winterthur. Od 2023. godine nastupa za VfL Gummersbach. 

Chovrebadze je i redovni član reprezentacije Gruzije, s kojom je 2021. godine osvojio IHF/EHF Trofej, kojemu je Gruzija bila domaćin; bio je i najbolji strijelac tog turnira. Nastupio je i na EHF Euru 2024. godine, što je bio gruzijski debi na nekom velikom međunarodnom natjecanju, te je bio najbolji strijelac Gruzije na turniru, uključujući i na utakmici protiv Bosne i Hercegovine, na kojoj je Gruzija ostvarila svoju prvu pobjedu na nekom velikom međunarodnom natjecanju.
Jelenski kameni spomenici

**Jelenski kameni spomenici** pripadaju kulturi nomadskih naroda Evrope i Azije iz kasnog bronzanog doba. Datiraju se otprilike od 1200. do 600. godine prije nove ere. 

Oko 1.500 ovih spomenika otkriveno je širom evroazijske stepe, klasifikovanih u tri različita oblika na osnovu njihovih umjetničkih obilježija. Gotovo uvijek se nalaze unutar nekropola sa grobnim humkama ljudskih ukopa, ostataka konja i žrtvenicima.

Jelenski kameni spomenici su oblika stele, visine do četiri metra, sa urezanim stilizovanim slikama jelena ili njegovih dijelova tijela. Bogato ukrašeno kamenje postavljeno je direktno u zemlju pojedinačno ili u grupama.

## Svjetska baština
Više od osamdeset posto ovih spomenika nalazi se u Mongoliji. Značajnija nalazišta su: Koid Tamiru, Jargalantin Am, Urtin Bulag i Ušigin Ever. U smislu ukrasa, kulturnog značaja, Arheologija|arheološkog i pejzažnog konteksta, spomenici su jedinstveni i neki od najspektakularnijih izraza megalitske umjetnosti u svjetskoj spomeničkoj baštini iz bronzanog doba. Najvažnije su arheološko blago u zemlji  bilo gdje u svijetu. Proglašeni su Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a  2023. godine. 

File:Anthropomorphic deer stone (front view).jpg
File:Deer stone site between Murun and Hovsgol Lake.jpg
Deer stone, Bronze Age; Uushigiin Uveer, near Moron, northern Mongolia (36).jpg
Tamch deer stone - panoramio.jpg
 

## Izvori
Parnaíba

**Parnaíba** je grad od 145,180 i općina od 162,159 stanovnika. na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Piauí.
## Geografija
Parnaíba se prostire u delti rijeke Parnaíba, na mjestu gdje se rukavac *Igaraçu* odvaja od glavnog korita. 
Od svog administrativnog centra Teresine je udaljena 354 km sjeveroistočno.

## Historija
Do tog kraja prvi su došli jezuitski misionari 1607. da pokrste domorodačke Teremembé.

Prvi portugalski kolonisti došli su početkom 18. vijeka i osnovali dva sela; **Testa Branca** i **Porto das Barcas**.
Testa Branca je izrasla uz ranč, a Porto das Barcas uz luku na Igaraçu.

Na početku je Testa Branca bila važnije naselje, ali su sami stanovnici dali prednost Porto das Barcasu, u koji su se preselili, jer je postao važno trgovište.

Porto das Barcas je 1801. promjenio ime u Parnaíba, i kao takav 1844. dobio status vile. Iste godine započela je izgradnja današnje barakne katedrale *Nossa da Graça*.

Status grada Parnaíba je dobila u augustu 1844.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Câmara Municipal de Parnaíba''
Mearim (rijeka)

**Mearim** (portugalski: *Rio Mearim*) je rijeka na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Maranhão, duga 930 km.

## Hidrologija
Mearim izvire u Masivu Serra da Menina pod imenom *Água Boa*.
Od tamo isprva teče prema sjeveroistoku, kad doteče do Esperantinópolisa, gdje prima pritoku Flores, skreće prema sjeveru do ušća u zaljev Baía de São Marcos, kod grada São Luísa.

Najveće pritoke Mearima su rijeke Pindaré i Grajaú. Rijeka Pindaré uvire u Mearim oko 20&nbsp;km od njena ušća. 
Dok Rijeka Grajaú uvire u Mearim preko kanala Rigô.

Sliv rijeke prostire se na površini od 99,058 km², što odgovara 29,84% ukupne površine Države Maranhão.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Mearim River'' (na portalu Mapcarta)
Munim (rijeka)

**Munim** je rijeka na sjeveroistoku Brazila u Saveznoj državi Maranhão, duga 320 km.
## Hidrologija
Munim izvire sjeveroistočno od općine Caxias. Od tamo teče na sjever do ušća u 
zaljev Baía de São José.

Sliv rijeke prostire se na površini od 15,918 km², što odgovara 4,79% površine Države Maranhão.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Munim River'' (na portalu Mapcarta)
Duboka rijeka

**Duboka rijeka**je rijeka u zapadnoj Severnoj Makedoniji, lijeva pritoka Ribničke reke, koja je jedna od najvećih pritoka Radike rijeke. Njen izvor je visoko na planini Korab, u blizini poznatog vodopada na Korabu. Njen tok ide dalje strmom dolinom, koja je jedno od rijetkih mesta sa alpskom klimom u Severnoj Makedoniji. Dalje teče prema selu Žužnje, ulazi u kanjon ispod sela Nistrovo i Bibaj, a zatim se uliva u Ribničku rijeku.
### Svjetska baština
Dolina Duboke rijeke proglašena Svjetskom baštinom UNESCO-a na sjednici komiteta UNESCO-a 2021. godine. 

## Izvori
Povorka kraljice u Gorjanima

**Povorka kraljice u Gorjanima** ili ljelje iz Gorjana, je narodni običaj sa obredom i povorkom (procesija) tokom hrišćanskog pokretnog praznika Duhova, u Đakovu, Hrvatska. Sličan običaj praznuje se u Bugarskoj, Češkoj (povorka kraljeva) i Rumuniji.

Običaj potiče iz vremena dolaska Slavena na Balkansko poluostrvo i vezan je za svadbenu tematiku ovih povorki. Zasnovan je na mitskoj priči o nebeskim kraljicama i kraljevima koji nemaju veze sa zemaljskim carstvom. Ljelja se smatra suprugom slovenskog boga Peruna, a Ljelja i Ljeljo smatraju se njihovom djecom. Djeca su izgubljena i ne znaju za roditelje. U hrišćanskoj tradiciji njihova imena su promenjena u Jure i Mara. Običaj se najviše sačuvao u Đakovu.

U procesiji sudjeluju dvije grupe djevojaka zvane kraljice i orubljice i grupa momaka sa košarama. Kraljice su odjevene u svečanoj nošnji s muškim šeširom ili krunom, u rukama nose sablje. Predvodi ih kralj uz kojeg je barjaktar. Orubljice su takođe svečano odjevene, bez rekvizita i pjesmom uz muzičku pratnju prate kraljice. Dok prolaze kroz selo ophodnici staju pred kuće gdje kraljice plešu sa sabljama, a orubljice pjevaju pjesme s tekstom prilagođenom ukućanima. Ophod se završava kolom, nakon čega ukućani daruju povorku.

**Povorka kraljice u Gorjanima** je na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2009. u Abu Dabiu.

## Izvori
Hidroelektrana Belo Monte

**Hidroelektrana Belo Monte** (portugalski: *Usina de Belo Monte*)  je brana sa hidroelektranom koja se nalazi na sjeveru Brazila u 
Saveznoj državi Pará na rijeci Xingu.

## Karakteristike i historija

Belo Monte instalirane snage od 11,233 MW (minimalne 4,751 MW) je najveća hidroelektrana u Brazilu i treća najveća na svijetu.

Kad je 2001. brazilski ministar energetike *Jose Jorge* najavio izgradnju, započeli su protesti i kritike, ponajviše zbog deforestacije Amazonske prašume, potapanja 400 km² šuma i preseljenja preko 1,000 porodica domorodačkih Jurúna.

U sve se umješao i sud, koji je pronašao i greške u projektnoj dokumentaciji pa je gradnja započela umjesto najavljene 2002. tek 2011. 

Belo Monte je kompleks podignut pored općine Altamira na tri lokacije; **Belo Monte**, **Bela Vista** i **Pimental**. 

Na lokaciji Pimental podignuto je akumulaciono jezero i brana, na lokaciji Belo Monte strojarnica hidroelektrane a na lokaciji Bela Vista rezervna akumulacija sa branom.
Pored tog izrađen je i derivacijski kanal hidroelektrane (vodotok formiran za odvođenje vode iz akumulacija u glavnu 
strojarnicu) širok 130 m, dug 20 km i dubok 27 m.

Samo 3,2% proizvedene električne energije troši se u Državi Pará, ostatak u drugim državama  uglavnom za proizvodnju aluminija.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''UHE Belo Monte''
Hvarska procesija križa

**Hvarska procesija križa** je naziv za noćnu procesiju u više mjesta (Jelsa, Pitva, Vrisnik, Svirča, Vrbanj i Vrboska) na otoku Hvaru, Hrvatska. Tradicionalno se održava nekoliko vijekova u noći Veliki četvrtak na Veliki petak.

Nastanak procesije križa veže se uz raspeće Svetog križića, koji se od 1510. godine čuva u hvarskoj katedrali. Okosnica procesije je Gospin plač, osmerački pasionski tekst iz 15. vijeka koga u formi dijaloga pjevaju izabrani pjevači (kantaduri).

Procesija povezuje šest procesija istovremeno, koje kreću u 22 časa iz šest župnih crkava središnjeg dijela ostrva Hvar. Kreću se po tačno određenom krugu, i ne smiju se međusobno susresti. Ujutro, oko 7 sati, vraćaju se u svoje polazište, nakon pređenih 25&nbsp;km.

Na čelu je križonoša koji nosi križ težak do 18 kilograma, u znak molbe ili zahvalnosti, kao vlastiti ili porodični zavjet. Najčešće se javno ne govori razlog za nošenje križa. Nije rijetkost da se već djeca zapisuju ili ih roditelji zapisuju za nošenje. U pojedinim mjestima čeka se i po 20 godina na nošenje križa.

Križonoša se u procesiji kreće u pratnji pomoćnika (dva pratioca), koji nose velike svijećnjake, dva glavna pjevača i više odgovarača koji pjevaju Gospin plač. Zatim slijede muškarci iz njegove porodice (otac, braća, sinovi, nećaci, ujaci i stričevi) koji ga prate odjeveni u crno odijelo i bijele bratimske tunike, i na kraju i ostali vjernici. 
## Nematerijalna svjetska baština
Hvarska procesija križa je na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2009. u Abu Dabiu.

## Izvori
Istarsko dvoglasno pjevanje

**Istarsko dvoglasno pjevanje** je kompleksan stil folklorne glazbe na prostoru od poluotoka Istre, od Rijeke do Senja i na otocima Krka, Raba i Cresa, Hrvatska. Zasniva se na netemperiranim tonskim odnosima te karakterističnoj boji tona koja se kod vokalne glazbe postiže snažnim pjevanjem djelomice kroz nos.

Većina tonskih nizova sastavljena je od četiri do šest tonova. Metroritamska, formalna
struktura i struktura teksta kreću se od jednostavnih do vrlo složenih obrazaca, a specifičan je odnos glazbe i teksta.

Tipični muzički instrument uz dvoglasno pjevanje su sopile (ili roženice u Istri) koje su stari instrumenat sličan današnjoj oboi. Uvijek se sviraju u paru. Ne rijetko se koriste gajde, frule i tambura lutnja.

Drugi glas se često zamjenjuje ili udvostručuje malim sopelom; u široko rasprostranjenoj varijanti poznatoj kao tarankanje, riječi se ponekad zamjenjuju karakterističnim slogovima (ta-na-na, ta-ra-ran, itd.) dizajniranim da imitiraju zvuk flaute.
## Nematerijalna svjetska baština
Istarsko dvoglasno pjevanje nalazi se UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Hrvatskoj. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2009. u Abu Dabiu.

## Izvori
Pedro Portela

**Pedro André Caseiro Portela** (Leiria, 6. siječnja 1990.), portugalski rukometaš i reprezentativac koji igra na poziciji desnog krila. Profesionalnu karijeru započeo je 2007. godine u Sportingu, gdje igra i danas; od 2018. do 2023. godine igrao je u Francuskoj. Za reprezentaciju Portugala nastupio je na nekoliko velikih međunarodnih natjecanja.
Rutger ten Velde

**Rutger ten Velde** (Arnhem, 5. ožujka 1997.), nizozemski rukometaš i reprezentativac koji igra na poziciji lijevog krila. Karijeru je započeo 2014. godine u Volendamu, odakle je 2017. godine otišao u Njemačku. Od 2022. godine igra za TuS N-Lübbecke. Za reprezentaciju Nizozemske debitirao je 2017. godine u utakmici protiv Belgije te je sudjelovao ne nekoliko međunarodnih natjecanja.
Dani Baijens

**Dani Baijens** (Rotterdam, 5. svibnja 1998.), nizozemski rukometaš i reprezentativac koji igra kao srednji vanjski. Od 2024. godine igra za Paris Saint-Germain. 

Profesionalnu karijeru započeo je u rodnom Rotterdamu, da bi kasnije otišao u HV KRAS/Volendam, gdje igra do 2017. godine. Nakon toga seli u Njemačku, gdje redom igra za SG Flensburg-Handewitt, TBV Lemgo, ASV Hamm-Westfalen i HSV Hamburg, odakle 2024. godine odlazi u Paris Saint-Germain. S Lemgom je 2020. godine osvojio DHB-Pokal. 

Za reprezentaciju Nizozemske debitirao je 2016. godine u utakmici protiv Južne Koreje te je od tada redovni reprezentativac. Nastupio je i na nekoliko međunarodnih natjecanja. 

## Vanjske veze

* Dani Baijens  auf der Website des Nederlands Handbal Verbond
* Dani Baijens  auf der Website der Handball-Bundesliga
Altamira, Pará

**Altamira** je naselje od 99,580 i općina od 126,279 stanovnika. na sjeveru Brazila u Saveznoj državi Pará.
## Geografija
Altamira se prostire na sjeveroj obali rijeke Xingu, udaljena 800 km zapadno od svog 
administrativnog centra Beléma, i samo 405&nbsp;km od Santaréma.
## Historija
Osnivač Altamire bio je *Raymundo José de Souza Gayoso*, znan kao pukovnik Gayoso, koji je 1883.podigao plantažu Fortalezu (koja je kasnije nazvana Forte Ambé).
Svoje robove smjestio je uzvodno, na mjestu gdje se kasnije formirala Altamira.

Fortaleza je 1896. imala 3 slamnate kolibe i oko 200 stanovnika, kako je tad zavladala jagma za kaučukom u samo godinu dana narasla je do naselja od preko 20 kuća.  Altamira je nastavila rasti, pa je do 1909. već izrasla u gradić od stotinjak kuća, sa grobljem, zatvorom, školom, poreznim uredom, poštom i dućanom.

Zbog tog je zakonom br. 1234 iz 1911. proglašena općinom sa sjedištem u istoimenom naselju.

Sve do 1970. kad je Autoput Transamazônica došao do Altamire, do nje se moglo doći samo brodom ili avionom.

Velik ekonomski i demografski rast Altamira je imala kad je 2011. započela je izgradnja Hidroelektrane Belo Monte, koja je dovršena 2019.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Prefeitura Municipal do Altamira'' (službene stranice)