open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Umberto Giordano

**Umberto Menotti Maria Giordano** (Foggia, 28. kolovoza 1867. – Milano, 12. studenog 1948.) je bio talijanski operni kompozitor iz razdoblja verizma i neoromantizma. 

Giordano je rođen u Foggiji na jugu Italije. Studirao je na Napuljskom konzervatoriju gdje mu je mentor bio Paolo Serrao. Svoju prvu operu, *[[Marina (opera)|Marina]]* (1888.), napisao je za natjecanje za najbolju jednočinku što su ga organizirali izdavači Casa Sonzogno, a danas je ostalo zapamčeno kao natjecanje koje je pokrenulo talijanski verizam. Mada je pobjedu odnijela Mascagnijeva *[[Cavalleria rusticana]]*, Giordanova šestoplasirana *Marina* toliko je impresionirala organizatore da su od najmlađeg pristupnika natjecanju naručili operu za sezonu 1891./1892.

Rezultat je bila *[[Mala Vita]]*, veristička opera o radniku koji se zaklinje kako će pomoći prostitutki ako se izliječi od tuberkuloze. Izvedba opere u rimskom Teatro Argentina, u veljači 1892., izazvala je svojevrsni skandal. Opera je uspješno izvođena u Beču, Pragu i Berlinu, a nekoliko godina kasnije je revidirana kao opera *[[Il Voto]]*, a sve kako bi se povećao interes publike za djelo. 

U svojoj operi *[[Regina Diaz]]*, prema libretu Giovannij Targioni-Tozzettija i Guida Menascija, Giordano je koristio elemente neoromantizma, ali i ta je opera doživjela neuspjeh te je skinuta s repertoara nakon samo dvije izvedbe.

Giordano se ubrzo preselio u Milano, gdje se vraća verizmu i piše svoje najbolje djelo, operu *[[Andrea Chénier]]*, temeljenu na životu francuskog pjesnika Andréa Chéniera. Njegova sljedeća opera, *[[Fedora (opera)|Fedora]]*, temeljena na drami Victoriena Sardoua, također je bila veliki uspjeh te se izvodi i danas, a omogućila je daljnji uspon u karijeri Enrica Carusa. Njegova kasnija djela uglavnom su ostala nepoznata, ali se neka, poput kritički hvaljene opere *[[La cena delle beffe]]*, izvode i danas. Umro je u Milanu, 12. studenog 1948., u 81. godini života.

## Opere
* *Marina* (1888) 
* *Mala Vita* (1892) 
* *Regina Diaz* (1894)
* *[[Andrea Chénier]]* (1896)
* *[[Fedora (opera)|Fedora]]* (1898)
* *Il Voto* (revizija opere *Mala Vita*; 1902)
* *[[Siberia (opera)|Siberia]]* (1903; rev. 1927)
* *Marcella* (1907)
* *[[Mese mariano]]* (1910)
* *[[Madame Sans-Gêne (opera)|Madame Sans-Gêne]]* (1915)
* *Giove a Pompei* (1921)
* *[[La cena delle beffe]]* (1924)
* *[[Il re]]* (1929)
* *La festa del Nilo* (nedovršena)
The Young Mr. Pitt

***The Young Mr. Pitt*** () je britanski crno-bijeli biografski film snimljen 1942. u režiji Carola Reeda. Temelji se na romanu Viscounta Castlerosea i prikazuje život Williama Pitta Mlađeg, političara koji je krajem 18. vijeka sa 24 godine postao najmlađi premijer u historiji Ujedinjenog Kraljevstva te vodio Britaniju kroz dugotrajni sukob sa Francuskom u revolucionarnim i prvim godinama napoleonskih ratova. Radnja prikazuje kako Pitt dolazi na vlast obećavajući mir i blagostanje, ali je, prepoznavši opasnost koju predstavljaju radikalni francuski revolucionari, inzistira na oružanoj obrani britanskih interesa, čak i kada ga počnu optuživati za britanske poraze. *The Young Mr. Pitt* je snimljen u jeku drugog svjetskog rata, odnosno u vrijeme kada su britanski sineasti voljeli povlačiti paralele između tadašnje britanske situacije sa situacijom u napoleonskim ratovima, odnosno Napoleona i njegovu dominaciju kontinentalnom Evropom uspoređivati sa Adolfom Hitlerom i njegovom hegemonijom nad kontinentom. Napoleonov lik je u filmu tumačio češki glumac Herbert Lom, kome je to bio prvi nastup na engleskom jeziku, a koji će isti lik tumačiti u još nekoliko navrata.

## Uloge
* Robert Donat - Pitt
* Jean Cadell - Mrs. Sparry
* Robert Morley - Charles James Fox
* Phyllis Calvert - Eleanor Eden
* Raymond Lovell - George III
* Agnes Lauchlan - Kraljica Charlotte
* John Mills - William Wilberforce
* Felix Aylmer - Lord North
* Ian McLean - Dundas
* Max Adrian - Richard Brinsley Sheridan
* A. Bromley Davenport - Sir Evan Nepean
* Herbert Lom - Napoleon
* Stephen Haggard - Horatio Nelson
* Albert Lieven - Talleyrand
* Gordon James - manja uloga
* Ronald Shiner - zatvoreni čovjek (van špice)

## Izvori

## Vanjske veze

* 
*
Salavat Julajev

**Salavat Julajev** (; ; 16. jun 1754 &nbsp;– 26. septembar 1800) bio je baškirski vođa u ruskoj službi koji se za vrijeme Pugačovljevog ustanka 1773. priključio ustanicima protiv carice Katarine. Godinu dana kasnije je zarobljen i odveden u tvrđavu Rogervik na obali Baltika gdje je proveo ostatak života. Julajev je, međutim, među Baškircima ostao upamćen kao borac za slobodu, mučenik i nacionalni heroj. Po njemu danas nosi ime državna nagrada Baškorostana, poznati hokejaški klub Salavat Julajev Ufa, a 1941. je u SSSR-u o njemu snimljen i biografski film.
Baškirski jezik

**Baškirski jezik** (, ) je turkijski jezik kojim se služe Baškiri. Zajedno sa ruskim, zvanični je jezik u Baškortostanu, autonomnoj republici.

## Dijalekti
Savremeni baškirski jezik poseduje tri dijalekta: severozapadni, istočni (kuvakanski) i južni (jurmatinski).

## Pismo
Baškirska književnost je do 1923. godine stvarana na najpre čagatajskom, a potom i turki jeziku. Oba jezika su se pisala arapskim pismom. 1923. počinje stvaranje baškirskog književnog jezika, koji se koristi arapskim pismom do 1930. kada ga zamenjuje latinica. U zimu 1938. godine, latinicu zamenjuje modifikovana ruska ćirilica: na 33 zajednička dodato je 9 novih slova. Baškirska ćirilica je fonetsko pismo.

## Izgovor
Većem delu slova baškirske ćirilice odgovaraju isti glasovi kao i u srpskohrvatskom jeziku, sa razlikom u izgovoru grafeme *v* – u srpskohrvatskom se izgovara , a u baškirskom  ili  u pozajmljenicama. Izgovor grafema *o* se takođe razlikuje: u srpskohrvatskom se izgovara , a u baškirskom . Baškirski jezik ima 13 glasova (i odgovarajućih slova) koji ne postoje u savremenom srpskohrvatskom jeziku:

## Reference
Peripetija

**Peripetija** (starogrčki: περιπέτεια = "obrt", "preokret") jeste ona faza u dramskoj radnji u kojoj dolazi do promene okolnosti ili do neke prekretnice. 

Aristotel u *[[Poetika (Aristotel)|Poetici]]* kaže: "Preokret (peripetija) jeste okretanje radnje u protivno od onoga što se namerava, a to se, kao što kažemo, vrši po verovatnosti ili nužnosti". Prema Aristotelu, efekti prepoznavanja (anagnorizma) u tragediji najviše dolaze do izražaja kad je prepoznavanje povezano s preokretom, naime: "najlepše prepoznavanje biva onda kad u isti mah nastaje i preokret".

Klasičan primer peripetije, koji navodi i Aristotel, nalazi se u Sofoklovom *[[Kralj Edip|Kralju Edipu]]*. Do peripetije dolazi pri kraju tragedije, kad glasnik donosi Edipu vest o njegovom ocu. U tragediji, Edipu je sudbinski preodređeno da ubije svoga oca i oženi se vlastitom majkom. Njegovi roditelji, Laj i Jokasta, pokušavaju da preduprede ostvarenje tog proročanstva tako što ga šalju daleko od Tebe, misleći da će biti ubijen, no on zapravo preživi i odgoje ga korintski kralj Polib i njegova žena, Meropa. Sad dolazi glasnik i obaveštava Edipa da je Polib umro prirodnom smrću, zbog čega Edip u prvom trenutku trijumfuje nad proročanstvom. No ironija je u tome što već u sledećoj sceni, na osnovu izjave jednog starog pastira, "koji dolazi da obraduje Edipa i da ga oslobodi od straha zbog matere", Edip shvata da mu Polib nije bio ni otac niti bilo kakav krvni rod, da je zapravo Lajev sin, da je ubio svog pravog oca, Laja, i oženio se svojom vlastitom majkom. Ovde se peripetija i anagnorizam događaju istovremeno, što ima "najveći mogući efekat", jer Edip je "primio udarac odozgo, kao da su ga udarili bogovi ili sudbina; on se transformiše iz moćnoga i pomalo arogantnoga kralja Tebe u lik čistog jada".

Zanimljiv primer peripetije srećemo u drami Miroslava Krleže *[[Gospoda Glembajevi]]*, gde u 3. činu, posle smrti Ignjaca Glembaja, barunica Kasteli-Glembaj, uživajući u svom položaju materijalno osigurane udovice sa društvenim ugledom, neobavezno ćaska sa svojim pastorkom i bivšim ljubavnikom, da bi, saznavši poraznu istinu da je i njen deo imovine propao, egzaltiranim vređanjem Glembajevih i glembajevštine izazvala i svoju smrt.

## Reference
Salavat Julajev (film)

***Salavat Julajev*** () je sovjetski crno-bijeli biografski film snimljen 1941. u režiji Jakova Protazanova. Temelji se na romanu Stepana Zlobina, a naslovni protagonist, čiji lik tumači Arslan Mubarjakov, je Salavat Julajev, baškirski pjesnik i vođa koji je u 18. vijeku zajedno s Jemeljenom Pugačovom vodio borbu protiv ruske carice Katarine Velike. Film je danas poznat po tome što je muziku za njega napisao znameniti armenski kompozitor Aram Hačaturjan.

## Vanjske veze
* 
* «Салават Юлаев» – видео на Красном ТВ
* ''Рождение "Салавата Юлаева"''
*
Roti (film, 1942)

***Roti *** () je indijski crno bijeli film na hindiju snimljen 1942. u režiji Mehbooba. Glavni element zapleta je susret bogatog industrijalca sa primitivnim plemenom koje mu spašava život nakon što mu se avion srušio u zabačenoj džungli, odnosno dolazak pripadnika plemena u grad gdje sa užasom svjedoče o siromaštvu, kapitalističkoj eskploataciji i društvenoj nepravdi. Usprkos snažne socijalne angažiranosti, film je doživio veliki komercijalni uspjeh i bio među pet najuspješnijih bollywoodskih filmova 1942. godine.

## Glumačka postava
* Chandramohan 
* Sheikh Mukhtar
* Sitara Devi
* Akhtaribai Faizabadi
* Ashraf Khan

## Izvori

## Vanjske veze
*
Giorgi Saakadze (film)

***Giorgi Saakadze*** (; ) je sovjetski crno-bijeli historijski film snimljen 1942. na gruzijskom jeziku u režiji Mihaila Čiaurelija. Radnja, temeljena na motivima romana Ane Antonovskaje *Veliki Muoravi*iz 1942. godine, je smještena u Gruziju na početku 17. vijeka i prikazuje kako tamošnji velmoža i vojskovođa Giorgi Saakadze (čiji lik tumači Akakij Horava) nastoji ujediniti zemlju kako bi je oslobodio od strane osmanske i safavidske prijetnje. Napravljen u vrijeme drugog svjetskog rata, odnosno nakon što je započela njemačka invazija, *Giorgi Sakaadze* je imao snažan propagandni naboj; rad na njemu je već bio započeo 1940. godine, ali se u njegov rad umiješao lično Staljin, zainteresiran za film o historiji vlastite postojbine. Scenario je u značajnoj mjeri prikazao Saakadzea kao ličnost karakterom i metodama sličnog Staljinu, odnosno patriota kojemu strani špijuni rade o glavi. Film je prikazan u dva dijela, a premijeru je imao u jeku velike njemačke ofanzive na Kavkaz, kada je Gruzija na neko vrijeme postala jedno od bojišta. Sljedeće je godine film dobio Staljinovu nagradu.

## Izvori

## Vanjske veze
* 
* 
*
Julija Lipnickaja

** Julija Lipnickaja ** (rus. *Ю́лия Вячесла́вовна Липни́цкая*, 5. juna 1998, Jekaterinburg) je umirovljena ruska umjetnička klizačica. Svjetska je juniorska prvakinja (2012.), evropska prvakinja (2014.) te olimpijska prvakinja u ekipnoj konkurenciji (Soči 2014.).

## Biografija
Od svoje 4. godine bavi se umjetničkim klizanjem.

## Natjecateljski rezultati

## Reference

## Vanjske veze

* Biografija na sajtu ISU
* Biografija  na sajtu Zimskih olimpijskih igara u Sočiju 2014.
Kinesija

**Kinesija** (starogrčki: Κινησίας) bio je starogrčki pesnik ditirampske poezije, koji je živeo u 5. veku pne., negde polovinom peloponeskog rata. Premda je za života kao pesnik ditiramba uživao veliku popularnost među običnim narodom, obrazovani savremenici i kasnije generacije smatrali su ga odgovornim za uništavanje ditirampskog pesništva. Nastojao je u svojim pesmama proizvesti upečatljive efekte obrađujući fantastične, maglovite i često nemoralne teme, te koristeći pompeznu dikciju, izveštačene pesničke slike i površne stilske figure. Kao lošeg pesnika i neprijatelja umetnosti i dobrog ukusa kritikuju ga, između ostalih, Aristofan i drugi komički pesnici, zatim Lisija, Platon i Plutarh.

Kinesija se rodio u jednoj atinskoj porodici poznatoj po tome što je iznedrila mnoge svirače na kitari: otac mu je bio Melet, koga Platon opisuje kao najgoreg od kitaraša, a deda mu se zvao Pisija. On sam okreće se pesništvu i muzici, a posebno se usredsređuje na ditiramb, žanr koji spaja ples i pevani dijalog između hora i horovođe.

Platon ga optužuje da komponuje da bi zadovoljio masu, umesto da pokušava da ljude svojim stihovima učini boljima. Aristofan ga snažno ismejava u *[[Ptice (Aristofan)|Pticama]]*, gde lik Kinesije tvrdi da su "najlepši oni ditirambi koji lepršaju krilima i odeveni su u gustu i mračnu maglu". U *[[Žabe (Aristofan)|Žabama]]* Dionis proklinje "svakoga ko je naučio Kinesijin ratni ples". Ferekrat, drugi pesnik stare atičke komedije, prikazao je u *[[Hiron]]u* lik Muzike koja se žali na sudbinu koju mora trpeti zbog takvih novih pesnika kakav je Kinesija. Komički pesnik Stratid posvetio mu je čitav komad, koji je danas izgubljen, a u kome ga je ismevao, a napadao ga je i komičar Platon, takođe u jednoj komediji koja se nije sačuvala. Možda da bi se osvetio ovim napadima koji su dolazili od komediografa, Kinesija je pokrenuo inicijativu (možda oko 390. pne.) da se ograniče javni troškovi za prikazivanje komedija, što je dovelo u opasnost funkcionisanje horegije, od koje je zavisilo opremanje i održavanje komičkog hora. To mu je donelo nadimak χοροκτόνος (= "ubica horova"). Kinesija je, izgleda, u nekom trenutku prestao da se bavi književnošću, postao sikofant i stekao veliko bogatstvo.

Kinesija je bio poznat i po svojoj bezbožnosti i nepoštovanju zakona. Prema Lisiji, pripadao je krugu ljudi koji su se prozvali *kakodaimonistaí* (κακοδαιμονισταί, doslovno: "obožavatelji zlog demona"), a to su ime izabrali "da bi se rugali atinskim bogovima i običajima". Cilj je, izgleda, bio da se ismeva praznoverje njihovih sugrađana, pa su i gozbe organizovali na dane koji su se smatrali nesrećnim. Kinesiju su optužili i da se jednom prilikom olakšao na Hekatin kip. Lisija kaže da je Kinesija skončao pogođen nekom hroničnom bolešću ― možda tuberkolozom ― koja mu je zadavala tako velike bolove kakve bi mu samo najgori neprijatelji mogli poželeti. Njegov klinički slučaj interesovao je i Galena nekoliko vekova kasnije..

## Reference
Evropska direktiva 2001/83/EC

**Evropska direktiva 2001/83/EC** je direktiva koja ima za cilj da reguliše proizvodnju, distribuciju i upotrebu lekova da bi bilo očuvano javno zdravlje. Međutim, ovaj cilj se mora dobiti takvim putem koji neće ometati razvoj farmaceutske industrije ili trgovinu medicinskim proizvodima u Zajednici. Standardi i protokoli za obavljanje testova i ispitivanja medicinskih proizvoda su efikasno sredstvo za kontrolu ovih proizvoda,a samim tim i za zaštitu javnog zdravlja. Potrebno je da se vrši kontrola nad celim lancem distribucije medicinskih proizvoda, od njihove proizvodnje ili uvoza u Zajednicu do snabdevanje u javnost, kako bi se garantovalo da su takvi proizvodi skladišteni, transportovani i pod odgovarajućim uslovima. 

Zahtevi koji moraju biti usvojeni za ovu svrhu će znatno olakšati povlačenje neispravnih proizvoda sa tržišta i omogućiti efikasnije napore protiv falsifikovanih proizvoda. Dozvole za stavljanje leka odobrene od strane nadležnog organa u jednoj državi članici, treba da budu priznate i od nadležnih organa drugih Zemalja članice, osim ako postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da ovlašćenje tog leka može da predstavlja rizik za javno zdravlje. Ova direktiva predstavlja važan korak ka ostvarenju cilja slobodnog kretanja medicinskih proizvoda.Takođe daje posebne odredbe za imunološke lekove, homeopatske lekove, radiofarmaceutiku, i medicinska sredstava ljudske komponente krvi ili plazme. Sve državne članice usvojile su nove konkretne mere koje se odnose na reklamiranje medicinskih proizvoda.Reklamiranje lekova koji se izdaju na recept ,može da utiče na zdravlje ljudi.

Oglašavanje lekova opštoj javnosti, gde je dozvoljeno, treba da zadovolji određene osnovne kriterijume koje bi trebalo definisati. Oglašavanje lekova treba da bude predmet efikasnosti i adekvatnog monitoringa . Ova direktiva definiše šta je medicinski produkt, odnosno lek: (a) Svaka supstanca ili kombinacija supstanci koje pokazuju farmakološko dejstvo u lečenju ili prevenciji bolesti kod ljudi; (b) Svaka supstanca ili kombinacija supstanci koje se mogu koristi ili davati ljudima kako bi se modifikovala ili vratila fiziološka funkcija u prvobitno stanje ili se koriste za medicinsku dijagnostiku.
Direktiva (EU)

**Direktiva** je, uz uredbu, najvažniji pravni akt Europske unije. Direktiva obavezuje u pogledu rezultata koji se njome ostvaruje, ali nacionalnim vlastima prepušta izbor forme i metode provedbe. Za razliku od uredbe, direktiva služi približavanju, a ne potpunomu ujednačivanju prava država članica Unije. Zato se direktivom zadaje cilj koji se mora postići, dok su države članice obvezne prenijeti direktivu u svoj nacionalni sustav, birajući pritom formu (zakon, podzakonski akt i sl.).

Direktive Europske unije mogu u pravnim porecima država članica proizvoditi učinke bilo izravno bilo posredno. Izravni učinak znači da direktiva kao takva, bez potrebe da je se pretvori u normu internog prava, stvara ili mijenja pravne odnose u državama članicama. Za sudove izravni učinak stvara obvezu da direktivu primijene da bi riješili u određenoj stvari. U kombinaciji s drugim ustavnim načelom prava Unije-načelom nadređenosti – izravni učinak zahtjeva primjenu direktive čak i ako to za posljedicu ima istovremenu neprimjenu interne norme koja je s direktivom u koliziji, te bez obzira na to o kakvoj se vrsti interne norme radi (zakonu, podzakonskom aktu, pa čak i normi ustavnog karaktera). Za razliku od ostalih normi prava Unije, direktive mogu izravno stvoriti subjektivna prava samo u vertikalnim odnosima – u kojima je nositelj prava pojedinac, a nositelj korelativne obveze država. U odnosima između dvaju pojedinaca (fizičkih osoba ili pravnih osoba privatnog prava) kao i u obrnutim vertikalnim odnosima, gdje je država nositelj prava a pojedinac nositelj obveze, direktiva ne može sama, bez provođenja u interno pravo, dodijeliti pravo odnosno stvoriti obavezu.

## Izvori
Uredba (EU)

**Uredbe** u pravu Europske unije imaju opću primjenu, u potpunosti su obvezujuće i izravno primjenjive u svim državama članicama Europske unije. Zajedno s direktivama, uredbe su najčešći i najbitniji
tipovi akata kojima se usklađuju nacionalna prava država članica EU. Dok uredbe u potpunosti unificiraju pravo, tj. zamijenjuju do
tada postojeće interne norme jednom, potpuno istovjetnom europskom normom, direktive ostavljaju prostora za donekle različita rješenja u različitim državama članicama.

## Izvori
Mizoginija

**Mizoginija** je mržnja ili odbojnost prema ženama ili devojčicama. Reč potiče od grčkih reči *miséō* (μισέω = "mrzeti") i *gynḗ* (γυνή = "žena"). Mizoginija se manifestuje na mnogo različitih načina, uključujući kao spolna diskriminacija, ponižavanje žena, nasilje prema ženama i seksualna objektifikacija. Mizoginija je jedina od istaknutih pojava u mitologijama antičkog sveta, kao i u mnogim religijama. Pored toga, mnogi uticajni filozofi nazvani su kasnije mizoginima. Pandan mizoginije jeste mizandrija, mržnja ili odbojnost prema muškarcima; antonim pojma mizoginije jeste filoginija, ljubav ili naklonost prema ženama.

## Definicije

Prema sociologu Allanu G. Johnsonu, "mizoginija je kulturno stanovište mržnje prema ženama zato što su žene". Johnson tvrdi:

Sociolog Michael Flood sa University u Wollongongu mizoginiju definiše kao mržnju prema ženama te primećuje:

U rečnicima je mizoginija definisana kao "mržnja prema ženama" i kao "mržnja, odbojnost ili nepoverenje prema ženama". Godine 2012, reagujući prvenstveno na tadašnje događaje u australijskom parlamentu, *[[Macquarie Dictionary]]* (koji predstavlja rečnik australijskog i novozelandskog engleskog) proširio je ovu definiciju, koja sad uključuje ne samo mržnju prema ženama, nego i "ukorenjene predrasude prema ženama".

## Reference
Zaan

**Zaan** je rijeka u Nizozemskoj, duga svega 10 km. Poznata je po tome što protječe kroz općinu Zaanstad, sjeverozapadnu periferiju Amsterdama.

## Geografija
Rijeka nastaje kod naselja West-Knollendam na sjeveru Zaanstada i od tamo teče na jug do svog ušća u Noordzeekanaal. Sve do izgradnje kanala Zaan, je imao ušće u zaljev IJ i bio je njegov rukavac. Rijeka je poznata kao velika turistička atrakcija jer uz njene obale ima još uvijek puno starih kuća i vjetrenjača, naročito kod naselja Zaanse Schans. Kuriozum je i da brojna naselja uz rijeku imaju u svom nazivu i ime rijeke, kao Koog aan de Zaan, Westzaan, Oostzaan, Zaandijk i Zaandam.

## Vanjske veze

* ''Dwalen langs de zaan'' (Mostovi na Zaanu) na portalu Provincie Overijssel
Zandvoort

**Zandvoort** (ili **Zandvoort aan Zee** kako ga češće zovu) je grad od 16.553 stanovnika i općina (gemeente) u nizozemskoj provinciji Sjevernoj Holandiji. Danas je najpoznatiji po automobilističkom trkalištu Circuit Park Zandvoort, na kom su se do 1985. vozile utrke formule 1, te kao ladanjsko mjesto na moru u kom kuće za odmor imaju bogatiji stanovnici Haarlema i Amsterdama.

## Geografija
Zandvoort leži duž obala Sjevernog mora, udaljen 10 km zapadno od Haarlema i 30&nbsp;km od Amsterdama.

## Historija
Zandvoort aan Zee se prvi put spominje 1100. kao malo ribarsko selo, što je i ostao sve do polovice 19. vijeka kada se počeo pretvarati u ladanjsko mjesto za odmor. Željeznica je stigla do mjesta 1881. i od tada je izgrađeno puno hotela i restorana.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice općine
Stanislas-André Steeman

**Stanislas-André Steeman** (23. januar 1908 - 15. decembar 1970) bio je belgijski književnik, poznat kao autor popularnih kriminalističkih romana, od kojih su neki postali predložak za uspješne francuske filmove sredinom 20. vijeka. U Francuskoj su ga često nazivali "belgijskim Simenonom", pri čemu se zaboravljalo da je i sam Simenon rodom iz Belgije.

Njegov sin Stéphane Steeman je poznati belgijski humorist.
 
## Vanjske veze
* Bibliographie illustrée des œuvres de Stanislas-André Steeman 
* ''Monsieur Wens'' en bande dessinée
* Catalogue complet des fascicules ''Le Jury'' , collection littéraire chez A. Beirnaerdt, dirigée par Stanislas-André Steeman
Europska direktiva o proizvodima tradicionalnih biljnih lijekova

**Europska direktiva o proizvodima tradicionalnih biljnih lijekova** 2004/24/EC je direktiva koju su donijeli Vijeće EU i Europski parlament kako bi se regulirao proces odobrenja ljekovitog bilja u EU. Stupila je na snagu 30. travnja 2004. Do nje, nije postojala jedinstvena EU procedura autorizacije, zbog čega je svaka država za sebe regulirala takve proizvode.

Prema ovoj direktivi, svi medicinski proizvodi biljnog podrijetla morati će dobiti odobrenje za tržište unutar EU. Proizvodi koji su prije ovog zakona bili na tržištu, dobili su odgodu kriterija do 30. travnja 2011.

Prema ovoj direktivi poduzeća lijekovitog bilja morati će demonstrirati sigurnost i učinkovitost proizvoda za razdoblje od 15 do 30 godina. Proizvodi će morati proći kroz kriterij pogodnosti EU-a.

Ljekovito bilje će biti i do deset godina na ispitivanju prije nego što izađe na tržište, a taj postupak stajat će 100.000 i više eura. Zasad su "zeleno svjetlo" za tržište EU-a dobile samo gospina trava, valerijana i majčina dušica.

## Povezano
* Pravo Europske unije
* Farmakognozija
## Izvori
Petten

**Petten** ili **Petten aan Zee** je gradić od 1500 stanovnika u općini Schagen u nizozemskoj provinciji Sjevernoj Holandiji. Danas je poznat kao jedan od evropskih centara za nuklearnu energiju.

## Geografija
Petten leži duž obala Sjevernog mora, udaljen 20 km sjeverozapadno od Alkmaara.

## Historija
Petten aan Zee je kao selo na obalnim dinama vjerovatno osnovan još 739. godine, ali kako je bio blizu opasnog mora, često je plavljen i uništavan do temelja, kao za katastrofalnih poplava 1421. i 1625. godine. Prilike su se popravile tek nakon gradnje brane Hondsbossche 1793. godine, ali je i nadalje ostao malo selo poznato po uzgoju tulipana. Teško je razaran za Drugog svjetskog rata, kao mjesto na prvoj liniji atlanske obrane Njemačke, pa je nakon rata kompletno nanovo izgrađen. Stvari su za Petten krenule nabolje kad je 1955. osnovan *Reactor Centrum Nederland* (RCN) i izgrađen prvi reaktor, koji još i danas pokriva oko 60% evropskih potreba za medicinskim radionuklidima. Od 1976. djeluje kao Evropski istraživalački centar u Nizozemskoj (ECN). Pored tog u Pettenu djeluje i kompanija *Mallinckrodt Medical BV* (podružnica američkog Covidiena) koja se bavi proizvodnjom lijekova.

## Reference

## Vanjske veze

* Dorprsraad Petten
Wijk aan Zee

**Wijk aan Zee** je gradić od 2400 stanovnika u općini Beverwijku u nizozemskoj provinciji Sjevernoj Holandiji. Danas je poznat po tome što ga je organizacija Evropsko selo kulture 1999. proglasila najkulturnijim selom Evrope.

## Geografija
Wijk aan Zee leži duž obala Sjevernog mora, udaljen 20 km sjeverozapadno od Amsterdama. Danas je ladanjsko turističko mjestašce poznato po pješčanim dinama i plažama.

## Reference

## Vanjske veze

* Službene stranice grada
Lista osoba osuđenih za ratne zločine tokom Drugog svjetskog rata u Jugoslaviji

Za kolonu strana je navedena pripadnost ili povezanost sa okupatorskom državom, marionetskim režimom, kvislinškom formacijom, odnosno jugoslovenskom vladom.

## Literatura
*
Agirije

**Agirije** (starogrčki: Ἀγύῤῥιος, kraj 5. i početak 4. veka pne.) bio je atinski političar koji je pripadao demokratskoj struji. Rođen je u atičkoj demi Kolitu, a Andokid ga ironično zove "plemenitim i dobrim" (ὁ καλὸς κἀγαθός) nakon što je Agirije dugo vremena proveo u zatvoru zbog osude za proneveru javnog novca.

Agirije je isposlovao ponovno uvođenje plate od jednog obola za građane koji prisustvuju sednicama narodne skupštine *([[Misthos|misthos ekklēsiastikós]])*, koja je zatim povećana na tri obola. Tu je platu uveo Kleofont, ali je ona bila ukinuta kad i demokratski poredak u Atini nakon njenog poraza u peloponeskom ratu. Oko 395. pne. na njegovu je inicijativu ponovo uvedena "pozorišna naknada" (θεωρικόν / *theōricón*), koja se isplaćivala građanima da bi mogli da prisustvuju pozoršnim predstavama i dramskim nadmetanjima. S druge strane, Agirije je bio zaslužan za smanjenje naknade koja je isplaćivana komičkim pesnicima za prikazivanje predstava. Ove su mu inicijative donele veliku popularnost, zahvaljujući kojoj je 389. pne., nakon Trasibulove smrti, bio izabran za jednog od vojnih zapovednika *([[strategos]])* te je dobio komandu nad atinskim brodovima u istočnom Egejskom moru tokom korintskog rata.

Aristofan ga u više navrata napada u *[[Eklesijazuse|Eklesijazusama]]* i *[[Plut (Aristofan)|Plutu]]*.

Istoričari starog veka kasnije su preispitali i revalorizovali Agirijevu ulogu. Njegovo se ime pojavljuje na jednom važnom natpisu iz 374/373. pne., koji je otkriven na atinskoj agori 1986, a objavljen 1998. Tu se Agirije navodi kao inicijator jednog zakona o oporezivanju žita s ostrva Lemnosa, Imbrosa i Skirosa..

## Reference
GPU (film)

***GPU***, također poznat i pod podnaslovom ***Grauen, Panik, Untergang*** (doslovno "Užas, panika, propast"), te ponekad na engleskom govornom području navođen s naslovom ***The Red Terror*** (doslovno "Crveni teror") je njemački crno-bijeli špijunski film snimljen 1942. u režiji Karla Rittera, poznat kao jedno od rijetkih ostvarenja tog žanra iz doba Trećeg rajha, odnosno napravljeno u jeku drugog svjetskog rata.

Protagonistica, čiji lik tumači Laura Solari, je agentica sovjetske tajne službe GPU koja kao dio dobro ogranizirane mreže pod krinkom diplomacije i raznih pacifističkih organizacija djeluje po raznim evropskim zemljama pred rat izvodeći atentate i terorističke akcije. Radnja prikazuje kako je ona, zapravo, u GPU ušla kako bi pronašla i ubica jednog od njenih vođa, koji joj je za vrijeme Revolucije ubio roditelje, te kako će par GPU-ovih žrtava, koji je zaglavio u tajnom zatvoru u Rotterdamu, osloboditi za vrijeme njemačke invazije Nizozemske 1940. godine.

Snimanje filma je počelo nakon što je u ljeto 1941. izbio sukob između nacističke Njemačke i SSSR. Zbog toga je imao izrazitu propagandnu notu, odnosno svrha mu je bila ukazati na nužnost uništenja SSSR i njegovog subverzivno-represivnog aparata. Film je producirao i režirao Ritter, koji je kao dugogodišnji član NSDAP uživao reputaciju jednog od ideološki najortodoksnijih njemačkih sineasta tog doba. Sve se to odrazilo na sadržaj filma koji su kasniji kritičari proglasili jednim od primjera najmanje suptilne, odnosno "najsirovijim" od svih propagandnih filmova napravljenih u doba Trećeg rajha.

## Uloge
* Laura Solari ... Olga Feodorowna
* Will Quadflieg ... Peter Aßmuss
* Marina von Ditmar ... Irina
* Andrews Engelmann ... Nikolai Bokscha
* Karl Haubenreißer ... Jakob Frunse
* Hans Stiebner ... istražni sudac
* Maria Bard ... vođa ženske lige
* Helene von Schmithberg ... Tante (tetka) Ljuba
* Albert Lippert ... direktor hotela u Kovnu (Kaunas)
* Lale Andersen ... pjevač u baru u Göteborgu
* Wladimir Majer ... šef GPU
* Nico Turoff ... Frunzeov pomoćnik
* Theo Shall ... saboter sa Bokšom
* Horst Winter ... pjevač koji izvodi "Limehouse Blues"
* Ivo Veit ... sovjetski diplomat u Helsinkiju
* Freddie Brocksieper i njegov jazz orkestar
* Gösta Richter

## Vanjske veze
* ''GPU'' im Bestand der Friedrich-Wilhelm-Murnau-Stiftung
* 
* GPU bei filmportal.de
Barok u Hrvatskoj

***Barok u Hrvatskoj*** je hrvatski kratki crno-bijeli igrano-dokumentarni film snimljen 1942. u režiji Oktavijana Miletića. U njemu se rekonstruirao život grofa Janka Draškovića, odnosno prikazivala barokna arhitektura na sjeveru Hrvatske. Napravljen je u produkciji Hrvatskog slikopisa, državnog filmska studija NDH, koju je u ljeto iste godine službeno predstavljao na venecijanskoj Mostri, zajedno sa mnogo poznatijom *[[Straža na Drini|Stražom na Drini]]*.

## Vanjske veze
*
Odessa in fiamme

***Odesa u plamenu*** (; ) je italijansko-rumunjski crno-bijeli ratni film snimljen 1942. u režiji Carminea Gallonea. Radnja se događa za vrijeme tada aktualnog drugog svjetskog rata i počinje u Besarabiji, odnosno Kišinjevu za vrijeme sovjetske aneksije u ljeto 1940. godine. Protagonistica, čiji lik tumači Maria Cebotari je operna pjevačica koja je tada razdvojena od muža, rumunjskog oficira koji je ostao s druge strane nove granice, te prisiljena raditi u Odesi gdje će dočekati početak operacije Barbarosa, odnosno rumunjsku opsadu grada. Napravljen na vrhuncu rata, *Odesa u plamenu* je imala propagandnu svrhu, odnosno veličala zajedničku borbu Sila Osovine protiv Sovjeta čiji je režim prikazan kao ugnjetavački i zločinački. Za potrebe filma je grad Odesa, koji se u vrijeme snimanja nalazio pod rumunjskom okupacijom, rekonstruiran u znamenitim rimskim studijima Cinecitta. U ljeto 1942. je prikazan na venecijanskoj Mostri gdje je dobio niz priznanja. Nakon kapitulacije Rumunjske 1944. godine je film službeno zabranjen, a poslije uspostave komunističkog režima su mnogi od rumunjskih glumaca i članova ekipe zbog njega bili proganjani i zatvarani. Vjerovalo se da su sve kopije uništene, dok 2006. godine nije jedna pronađena u arhivama Cinecitte, te je nakon više od pola vijeka ponovno prikazan u Rumunjskoj.

## Vanjske veze
* 
*
Meson

**Meson** (starogrčki: Μαίσων, 6.‒5. vek pne.) bio je starogrčki komički glumac, rodom iz Megare, koji se specijalizovao za tumačenje likova u megarskoj komediji. Atenej u *[[Gozba sofista|Gozbi sofista]]* kaže da je Meson "izumio masku koja se po njemu zvala 'mesonka' (μαίσων), kao što nam u traktatu *O maskama* kaže Aristofan Bizantinac, gde navodi da je on izumio jednu masku za roba i jednu za kuvara. Tako da je zaslužio da se šale koje priliče tim likovima zovu mesonskim (σκώμματα μαισωνικά)". Mesonu se pripisuje izreka: "Ahejci kazniše Agamemnona za njegovo dobročinstvo".

Precizno vreme Mesonova života nije poznato, ali kako su neki smatrali da je rođen u Megari Hiblejskoj na Siciliji, to bi značilo da se rodio pre 483. pne., kad je taj grad porušio Gelon, tiranin Gele i Sirakuze.

Postavljena je i teza, ne bez osnova, da se Meson rodio u Megari na Peloponezu, a zatim se preselio u Megaru Hiblejsku na Siciliji, pa je tako bio jedan od onih koji su na Siciliji podstakli razvoj one vrste komedije koju je kasnije Epiharm usavršio.

## Reference
Oborona Caricina

***Obrana Caricina*** je sovjetski crno-bijeli ratni film snimljen 1942. u režiji braće Vasiljev. Scenarij, koji su također napisali braća Vasiljev, je radnjom smješten u doba građanskog rata, odnosno ljeto 1918. kada u kritičnom trenutku strateški važan grad Caricin na Volgi nastoje osvojiti kontrarevolucionarne bijele snage, a čemu se nastoji suprotstaviti Crvena armija pod vodstvom Staljina (čiji lik tumači Mihail Gelovani). Film je, kao i mnogi iz tog perioda, snimljen u propagandne svrhe, odnosno nastojao je veličati Staljinova ratna dostignuća i vještine. Na njegovo snimanje je uticalo izbijanje rata s Njemačkom i opsada Lenjingrada gdje su bili matični studiji Lenjfiljma, te se morao dovršiti u današnjem Kazahstanu. Sticajem okolnosti, samo nekoliko mjeseci nakon sovjetske premijere, Caricin - koji je u međuvremenu preimenovan u Staljingrad - postao je poprište još jedne velike bitke. Sovjetske vlasti su to nastojale iskoristiti u propagandne svrhe, te je krajem u SAD prikazan u skraćenom obliku pod naslovom ***The Fortress on Volga*** ().

## Vanjske veze
* 
* 
* 
* 
*
Marko Tomić

**Marko Tomić** (rođen 28. oktobra 1991. u Prištini) jeste srpski fudbaler. Igra na poziciji štopera, levog beka ili zadnjeg veznog igrača.
                                           
Prve fudbalske korake napravio je u vranjskom klubu "Soko" u svojoj devetoj godini. Zatim dolazi u Niš, gde počinje da trenira u klubu "Jastrebac" i tamo u jednom turnuru osvaja nagradu za najboljeg igrača. Nakon toga prelazi u niški Radnički, gde je imao i svoj debi u seniorskom fudbalu. Trenutno nastupa za niški Sinđelić.

;Klubovi 
* FK Radnički Niš 2003-2010 
* FK Radnik Surdulica 2010-2012
* OFK Sinđelić Niš 2012-2013 
* OFK Staad 2013-2014 
* FK Sinđelić Niš 2014
* Reprezentacija: Junior 2 utakmice Istok 28 utakmica

## Vanjske veze
* FC Staad Herren I
Naracija

**Naracija** ( = pričanje, pripovedanje) jeste izlaganje događaja organizovano prema hronološkom redosledu ili u posebno organizovanom umetničkom obliku. Primenjuje se u govorništvu, historiografiji i književnosti, naročito u epskim formama, pa se razlikuju oratorska, historijska i književna naracija.

## Povezano
* Narativna poezija
* Narativ
* Naratologija
Michael Shermer

**Michael Brant Shermer** (rođen 8. rujna 1954.) je američki znanstveni pisac, povjesničar znanosti, osnivač *[[The Skeptics Society]]*, te glavni i odgovorni urednik časopisa *[[Skeptic]]*, koji je u velikoj mjeri posvećen istraživanju pseudoznanstvenih i nadnaravnih tvrdnji. *The Skeptics Society* trenutno ima više od 55.000 članova. Shermer također sudjeluje u raspravama o temama koje se odnose na pseudoznanost i religije u kojima naglašava znanstveni skepticizam.

Shermer je producent i kodomaćin 13-satne televizijske serije *Exploring the Unknown* koja se prikazuje na Fox Family. Od travnja 2001 je mjesečni kolumnist časopisa Scientific American u vlasitoj kolumni *Skeptic*. Također je i znanstveni savjetnik Američkog vijeća za znanost i zdravstvo (ACSH).

Shermer tvrdi da je nekad bio fundamentalistički kršćanin, ali je prestao vjerovati u postojanje Boga za vrijeme diplomskog studija. Prihvaća da ga se opiše agnostikom , neteistom, ateistom te drugim nazivima. Sebe opisuje sebe kao zastupnika humanističke filozofije, te znanosti o moralu.

## Reference
Prelude to War

: *Za roman [[Leslie Charteris|Leslijea Charterisa]] sa sličnim naslovom, v. [[Prelude for War]].*

***Prelude to War*** () je američki crno-bijeli dokumentarni film snimljen 1942. u režiji Franka Capre, poznat kao prvi iz znamenite propagandne serije *[[Why We Fight]]*.

Nastao je nekoliko mjeseci nakon ulaska SAD u drugi svjetski rat pod okriljem novoosnovanog Ured za ratne informacije, zaduženog od vlade za propagandne djelatnosti. Svrha filma je bila američkoj javnosti objasniti ratne ciljeve, ali također i neutralizirati u njoj dotada prilično raširene i popularne izolacionističke stavove. Film zato sugerira da je upravo američki izolacionizam, odnosno mišljenje kako se politička kriza u Starom svijetu Amerikanaca nimalo ne tiče, omogućila da ona eskalira sve do napada na Pearl Harbor kojim je neposredno napadnuta američka teritorija. Kombinacijom dokumentarnih materijala (uključujući dijelove znamenitog *[[Trijumf volje|Trijumfa volje]]*), animacije i kraćih igranih prizora se prikazuje kako osovinski vođe Hitler, Mussolini i Hirohito namjeravaju poput gangstera opljačkati i podjarmiti svijet, te da ih u tome može spasiti jedino zemlje poput SAD. Film u mnogo čemu apelira na kršćanske vrijednosti Amerikanaca, sugerirajući antikršćanski karakter nacističkog režima, odnosno kako se u njemačkim crkvama Biblija namjerava zamijeniti s *[[Mein Kampf]]om*.

Film ispočetka nije bio namijenjen za opću distribuciju, nego tek kao pomoćno sredstvo za indoktrinaciju novoregrutiranih pripadnika američkih oružanih snaga. Kada je pušten u kino-dvorane, postigao je veliki uspjeh i imao tako snažan efekt u mobilizaciji američke javnosti da mu je odano priznanje i na 15. dodjeli Oscara sljedeće godine. Tada je nagrađen s Oscarom za najbolji dokumentarni film koji je podijelio s američkim *[[The Battle of Midway (dokumentarni film)|The Battle of Midway]]*, australijskim *[[Kokoda Front Line!]]* i sovjetskim *[[Moscow Strikes Back]]*.

## Vanjske veze
* 
* 
* Watch ''Prelude to War''  on Google Video
Slavuj

**Slavuj** ili **mali slavuj** (*Luscinia megarhynchos*) je vrsta ptica iz reda vrapčarki (Passeriformes), podreda ptica pjevica.

Prema molekularnobiološkim spoznajama, dio je porodice muharica, iako se još ponegdje u starijim sistematikama nalazi u porodici drozdova.

## Opis
Slavuji imaju neugledno smeđe perje (odozdo nešto svjetlije nego sa gornje strane). Gnijezdo slavuja se uglavnom nalazi na tlu, a mnogo rjeđe na niskoj vegetaciji. Sastoji se od neuredne gomile lišća i biljaka, a često je skriveno ispod kupina, kopriva i drugih biljaka. Mladunci se iz jaja izlegu goli i slijepi, no brzo rastu i dobijaju perje, pa za nekoliko tjedana već mogu letjeti.

Slavuj se hrani sitnim kukcima i paucima, a ponekad i drugim beskralježnjacima. Obično se smatra da slavuj "pjeva" samo noću, ali, ako ga se ne uznemirava, često pjeva i danju. Najčešće se, pri tom, nalazi u nekom grmu gdje je skoro nevidljiv, zbog neupadljivog perja.

Svi slavuji provode zimu u Africi. Slavuj "pjeva" samo u proljeće, a u lipnju lagano prestaje sa pjevom, pa se, u kolovozu, može učiniti da su već otišli na jug. Međutim, tada su oni tihi i neprimjetni.

## Reference

## Vanjske veze
Vivere! (film, 1936)

***Vivere!*** () je italijanski crno-bijeli film snimljen 1936. u režiji Guida Brignonea. Po žanru predstavlja mješavinu drame i mjuzikla. Protagonist, koga tumači Tito Schipa, je Tito Di Lauro, ugledni pjevač koji se posvadi sa kćerkom Paolom (koju glumi Caterina Boratto) nakon njene udaje za plejboja Marija (koga glumi Nino Besozzi). Radnja, koja prikazuje njihovo pomirenje, je uokvirena s pjesmom *[[Vivere (Bixio)|Vivere]]* koju izvodi Cesare Andrea Bixio, a koja je postala jedan od italijanskih evergrina. Sam film, u kome se u manjoj ulozi pojavljuje buduća diva Doris Duranti, je postao jedan od najpopularnijih u fašističkom periodu.

## Izvori


## Vanjske veze
*
Vivere (Bixio)

***Vivere*** () je zabavna pjesma koju je 1936. napisao i originalno izveo italijanski muzičar Cesar Andrea Bixio. Napravljena je za potrebe istoimenog filma u režiji Guida Brignonea, i u njemu se izvodi na početku i na kraju. Film je postigao veliki uspjeh, ali i pjesma, koja je postala evergrin u Italiji i u koju su kasnije izvodili brojni ugledni pjevači kao Claudio Villa.

Mlađim generacijama je, pak, najpoznatija kao dio muzičke podloge za američki film *[[Titus (film)|Titus]]* iz 1999. godine, gdje se na ironičan način koristi u samoj završnici.
Kolit

**Kolit** (starogrčki: Κολλυτός / *Kollytós*) bila je jedna od atičkih dema i pripadala je fili egejskoj (Αἰγηΐς / *Aegeïs*).

Ova se dema prostirala severoistočno od Akropolja i na zapadu je dodirivala ne samo Kerameikos (Κεραμεικός), nego i Melitu (Μελίτη), kako izgleda pokazuje spominjanje graničnog kamena kod Strabona.

Govornik Eshin spominje Kolit kao jednu od atičkih dema u kojima su se održavale seoske Dionisije i, u okviru njih, komičke pozorišne predstave.

Prema raširenoj tradiciji, koju prenosi Diogen Laertije, u Kolitu se rodio veliki grčki filozof Platon.

## Reference
Piccolo mondo antico

**Piccolo mondo antico** (na italijanskom doslovno: "Mali stari svijet") može označavati:
* ''Piccolo mondo antico'' (roman), roman italijanskog pisca Antonija Fogazzara;
* njegove ekranizacije:
** Piccolo mondo antico (film), igrani film iz 1941. godine, rež. Mario Soldati
** ''Piccolo mondo antico'' (TV serija, 1957), TV-serija prikazana 1957. godine
** ''Piccolo mondo antico'' (miniserija, 1983), TV-serija prikazana 1983. godine
** ''Piccolo mondo antico'' (miniserija, 2001), TV-serija prikazana 2001. godine
* ''Piccolo mondo antico'' (album), album italijanskog muzičara Stefana Rossa iz 2008. godine
Antonio Fogazzaro

**Antonio Fogazzaro** (Vicenza, 25. ožujka 1842. – Vicenza, 7. ožujka 1911), talijanski je književnik, pripovjedač neoromantičkog smjera, zaokupljen unutarnjim sukobima između razuma i vjera, duha i osjetila. U romanima *Mali starinski svijet* i *Daniele Cortis* dao je poetične opise krajolika sjeverne Italije i ocrtao mali provincijski svijet.

Bio je pristaša modernističkog smjera u katolicizmu. Zbog kritike vjerskog dogmatizma dospio je 1906. godine na Indeks.

## Odabrana djela prevedena na srpskohrvatski
* *Malombra* (*Malombra*, 1881)
* *Daniele Cortis* (*Daniele Cortis*, 1885)
* *Mali starinski svijet* (*Piccolo mondo antico*, 1895)
Piccolo mondo antico (film)

***Piccolo mondo antico*** (, također poznat i kao ***Mali starinski svijet*** ili ***Mali staromodni svijet***) je italijanski crno-bijeli film snimljen 1941. u režiji Marija Soldatija. Predstavlja adaptaciju istoimenog romana Antonija Fogazzara. Radnja se događa za vrijeme Risorgimenta 1850-ih u Lombardiji, koja je tada još uvijek bila pod austrijskom vlašću. Protagonist, čiji lik tumači Massimo Serato, je lokalni plemić koji se, usprkos protivljenja porodice, ženi za djevojku skromnog porijekla koju glumi Alida Valli, te čiji će brak obilježiti ratni događaji i porodična tragedija. *Piccolo mondo antico* je postigao veliki uspjeh, a zbog kombinacije melodrame i historijske pozadine ga se često navodilo kao svojevrsni italijanski odgovor na *[[Gone with the Wind (film)|Gone with the Wind]]*. Za Valli je to predstavljalo prvu važniju dramsku ulogu, a za koju je na venecijanskoj Mostri nagrađeni Kupom Volpi.

## Vanjske veze
*
Noi vivi

***Noi vivi*** () je italijanski crno-bijeli film snimljen 1942. u režiji Goffreda Alessandrinija.

Predstavlja adaptaciju romana *[[We the Living]]* rusko-američke spisateljice Ayn Rand. Radnja se događa u SSSR-u 1920-ih, a glavna protagonistica, čiji lik tumači Alida Valli je Kira Argunova, svojeglava djevojka iz buržujske porodice koja započinje destruktivnu vezu sa crnoburzijancem Leom Kovaljenskim (koga glumi Alida Valli), dok je istovremeno predmet zanimanja mladog komunista i agenta GPU Andreja Taganova (čiji lik tumači Fosco Giachetti).

*Noi vivi* je nastao u jeku drugog svjetskog rata, odnosno pohoda na SSSR u kome je, između ostalih, sudjelovala i fašistička Italija. Roman, koji se isticao antikomunizmom i antisovjetizmom, je objavljen u Italiji 1937. godine, ali su pred samo snimanje SAD stale na stranu Saveznika te se više nisu mogle dobaviti autorska prava. Tvorci filma se na to nisu obazirali te su film napravili u vlastitom aranžmanu, savladavajući brojne teškoće, uključujući i cenzuru tadašnjeg fašističkog režima. Konačno je prikazan na venecijanskoj Mostri gdje je dobio posebno priznanje.

Nekoliko mjeseci kasnije je pušten u kino-dvorane u dva dijela - prvi pod naslovom *Noi vivi*, i drugi pod naslovom *Addio Kira*. Doživio je ogromnu gledanost, ali su fašistički vlastodršci nakon nekoliko mjeseci shvatili da veliki dio publike u negativnom prikazu sovjetskog režima gleda alegorijsku kritiku fašističke Italije. Zbog toga je zabranjen, te je naređeno da se sve postojeće kopije unište. Jedino je sačuvan negativ koji se našao u arhivama rimskog studija Cinecitta.

Nakon završetka rata je Ayn Rand sudskom zabranom spriječila ponovnu distribuciju, da bi tek nakon bankrota studija Salera Films njeni advokati počeli proces da ga preuzmu. Nakon dosta poteškoća, i nakon Randine smrti, je 1986. godine sastavljena nešto kraća verzija pod naslovom ***We the Living***, premijerno prikazana u SAD.

## Uloge
* Alida Valli ... Kira Argounova
* Rossano Brazzi ... Leo Kovalensky
* Fosco Giachetti ... Andrei Taganov
* Giovanni Grasso ... Tishenko
* Emilio Cigoli ... Pavel Syerov 
* Cesarina Gheraldi ... Drugarica Sonia
* Ario Pisu ... Victor Dunaev
* Guguelmo Sinaz ... Morozov
* Gero Zambuto ... Alexei Argounov
* Annibale Betrone ... Vassili Dunaev
* Elvira Betrone ... Maria Petrovna Dunaev
* Sylvia Manto ... Marisha
* Claudia Marti ... Lydia Argounova
* Evelina Paoli ... Galina Petrovna Argounova
* Gina Sammarco ... Tonia
* Lamberto Picasso ... Kapetan GPU
* Sennucoio Benelu ... Sasha
* Gioia Collei ... Ada Dunaev
* Bianca Doria ... Irina Dunaev

## Vanjske veze
* 
*
Kako se kalio čelik

***Kako se kalio čelik*** () je roman ruskog i sovjetskog pisca Nikolaja Ostrovskog, objavljen kao knjiga 1936. godine, a koji se smatra jednim od najuspješnijih i najpopularnijih ostvarenja socijalističkog realizma.

Radnja, velikim dijelom inspirirana životom samog autora, se događa u Ukrajini u dramatičnim trenucima prvog svjetskog rata, revolucije i građanskog rata. Protagonist je Pavel Korčagin, mladić koji će se nakon dosta iskušenja opredijeliti za boljševike.

*Kako se kalio čelik* je originalno objavljivan u nastavcima od 1930. do 1934. u Molodaja Gvardija, časopisu sovjetskog Komsomola. Iz knjiške verzije, objavljene nedugo pred smrt autora, su pak izbačeni svi dijelovi koji opisuju njegove porodične nedaće izazvane obogaljenošću i bolešću; ta je verzija ona koja je najpoznatija u svijetu.

Kako se kalio čelik je ekraniziran četiri puta - kao sovjetski igrani film 1942. i 1957. godine, kao sovjetska mini-serija 1973. godine (kasnije izdana kao još jedan igrani film) te kao kineska mini-serija 1999. godine sa ukrajinskim glumcima.
Kako se kalio čelik (film, 1942)

***Kako se kalio čelik*** () je sovjetski crno-bijeli film snimljen 1942. godine u režiji Marka Donskoja, poznat kao prva ekranizacija znamenitog istoimenog romana Nikolaja Ostrovskog. Radnja se događa u Ukrajini za vrijeme revolucije i građanskog rata i prikazuje kako mladi Pavel Korčagin postepeno gradi svoj karakter i političke stavove kako bi postao uzorni boljševik. Film je snimljen nakon početka njemačke invazije, koja je tvorce prisilila da ga snimaju na lokacijama (u tada sovjetskom) Turkmenistanu. Zbog tih okolnosti je također dobio i dodatnu propagandnu notu, odnosno scenarij je naglasak dao na Korčaginovu borbu protiv stranih intervenata u građanskom ratu kako bi se povukle paralele sa modernom situacijom. Vladimir Perist-Petrenko, koji je tumačio Korčaginov lik, je nakon snimanja mobiliziran u vojsku i poginuo je u ratu.

## Vanjske veze
* 
*