Osamu Dazai

, pravim imenom , bio je japanski modernistički pisac. Tragična figura japanske književnosti, Dazai je poznat po svojim mračnim pričama koje su odražavale bezidejnost i beznađe japanskog poslijeratnog društva; njegova djela pripadaju *[[buraiha]]* pokretu. 

Dazai potječe iz ugledne obitelji, a spisateljskim se radom počeo baviti u ranoj mladosti. Njegovi najvažniji uzori bili su Ryūnosuke Akutagawa, Murasaki Shikibu i Fjodor Dostojevski. Za života je napisao brojne kratke priče i nekoliko romana, a najpoznatija djela su mu romani  i , koji je jedan od najpoznatijih primjera ja-romana. Posthumno je postao slavan kao jedan od najvažnijih japanskih pisaca.

Kao i mnogi njegovi likovi, Dazai je i privatno bio razočaran japanskim društvom u periodu neposredno prije, tijekom i nakon Drugog svjetskog rata. To je dovelo do toga da je pokušao samoubojstvo više od pet puta; dana 13. lipnja 1948. godine utopio se zajedno sa svojom tadašnjom partnericom, Tomie Yamazaki, u Mitaki. Njihova su tijela pronađena  19. lipnja, na Dazaijev 39. rođendan.

## Rani život

Shūji Tsushima rođen je 19. lipnja 1909. godine u selu Kanagi, u prefekturi Aomori. Rođen je kao deseto od ukupno jedanaest djece u obitelji Gen'emona i Tane Tshushima te je bio šesto muško dijete; od njih jedanaest, preživjelo je ukupno osmero djece. Njegov otac, Gen'emon Tsushima, bio je vodeći zemljoposjednik u selu te utjecajan političar, koji je služio u lokalnoj skupštini te Predstavničkom domu, a kasnije i u Domu perova zbog visokih prihoda. Gen'emon je zapravo rođen u obitelji Matsuki kao jedan od mlađih sinova, međutim kako je njegova obitelj bila izrazito tradicionalistički (gotovo feudalistički) nastrojena, jedino je najstariji sin u obitelji uživao poštovanje i privilegije. Stoga, Gen'emon je usvojen od strane obitelji Tsushima te se imao oženiti Tane, najstarijom kćeri u obitelji. 

Obitelj Tsushima bila je skromnog, seljačkog porijekla. Dazaijev pradjed stekao je bogatstvo kao lokalni pozajmiljivač novca, a njegov sin, Dazaijev djed, dodatno je povećao obiteljsko bogatstvo. S vremenom je obitelj dobivala i sve veći ugled pa je u jednom trenutku postala među najcjenjenijim obiteljima u regiji te je bila poznata pod nadimkom . U vrijeme Dazaijeva rođenja, veliko imanje obitelji Tsushima (danas memorijalni muzej) bilo je taman završeno, a u njemu je živjelo oko 30 članova uže i šire obitelji.

Gen'emonov ulazak u politiku bio je posljedica činjenice da je bio među četiri najveća zemljoposjednika u prefekturi, zbog čega mu je u konačnici i ponuđeno mjesto u Domu perova. Međutim, zbog svog političkog angažmana, Dazaijev otac često je bio odsutan, a kako mu je majka bila slaboga zdravlja, od rođenja do prve godine života odgajala ga je dadilja, a nakon nje, odgoj je preuzela njegova teta , majčina mlađa sestra, koja se brinula o njemu do treće godine života. Od tada pa do polaska u osnovnu školu, o njemu se skrbila sluškinja imena , koja je bila jedanaest godina starija od Dazaija.

### Obiteljsko stablo

## Školovanje i književni počeci

Godine 1916., Dazai se upisao u Prvu osnovnu školu u Kanagiju. Zbog obiteljskog ugleda, sva djeca iz obitelji Tsushima dobivala su najviše ocjene neovisno o njihovim stvarnim sposobnostima i trudu, međutim Dazai je doista zaslužio svoje visoke ocjene te je opisan kao najnadareniji učenik u historiji škole. Nakon što je uspješno završio osnovnu školu, jednu je godinu pohađai Višu osnovnu školu Meiji, iako za to nije bilo potrebe. Na to je bio prisiljen kako njegova starija braća, Eiji i Keiji, ne bi zaostajalo za njim u akademskom smislu jer su njih dvojica nakon dvije godine ispisani iz Niže srednje škole Hirosaki zbog loših ocjena. U ovom se periodu upoznavao i s europskim književnim tradicijama, američkom kulturom te suvremenom likovnom umjetnošću.

Dana 4. ožujka 1923., Dazaijev otac umro je od raka pluća. Mjesec dana kasnije upisao je Nižu srednju školu Aomori te se odselio od svoje obitelji, dobivši sobu u internatu. I tu se isticao po svojim akademskim rezultatima te je bio predsjednik razreda od drugog polugodišta prve godine sve do mature; od ukupno 148 učenika u školi, Dazai je na kraju četvrte godine bio četvrti najbolji učenik. U tom se periodu počeo značajno interesirati za književnost. Čitao je Ryūnosukea Akutagawu, koji će mu postati književni uzor, Naoyu Shigu, Saiseija Murōa i Kana Kikuchija, a kratka priča "Sanshōuo" (srpskohrvatski: "Salamander") Masujija Ibusea bila mu je toliko uzbudljiva da ju nije mogao stajati mirno dok ju je čitao. Iako je počeo pisati već s oko 13 godina, svoju prvu priču, , objavio je u ožujku 1925. godine u *Časopisu Udruge alumnija*, a s prijateljem je u istom periodu izdao 12 brojeva častopisa . U tom je periodu pokazao želju da postane pisac, međutim istovremeno je pokazivao i znakove lijenosti i nemara; jednom prilikom, kada je njegov najstariji brat, Bunji, pogledao njegove udžbenike, vidio je da su prepuni crteža i karikatura profesora te njegovih braće i sestara.

Godine 1927. upisao se u Višu školu Hirosaki, društveni smjer, s izvrsnim ocjenama; Hirosaki je zapravo bila pripremna škola za upis na univerzitet, a tada je djelovala kao internat tako da su učenici morali živjeti na školskom kampusu, osim kada bi putovali natrag kući. Međutim, na majčin nagovor, Dazai je fingirao bolest kako bi dobio dopuštenje da živi u domu obitelji Fujita, koji su bili u rodu s obitelji Tsushima. Danas je dom obitelji Fujita pretvoren u Dom znanja Osamu Dazai, kulturnu instituciju otvorenu u čast Osamua Dazaija. U tom se periodu počeo zanimati za kulturu Edo perioda te je počeo proučavati *[[gidayū]]*, vrstu pjevnog pripovijedanja koje se koristilo u *[[bunraku]]* teatru. Tijekom prvih ljetnih praznika, dok je boravio u rodnom Kanagiju, Dazai je saznao za samoubojstvo Ryūnosukea Akutagawe, svog književnog uzora, kojemu se ujedno i divio. Ta ga je vijest strašno pogodila te se po povratku u Hirosaki, potpuno izolirao od svih na neko vrijeme. Posljedično, Dazai je počeo zapostavljati učenje, a sav džeparac koji je dobivao od obitelji trošio je na odjeću, alkohol i prostitutke. 

Interes za književnost nije izgubio tako da je 1928. godine nastavio objavljivati priče te je uređivao nekoliko učeničkih časopisa i bavio se novinarskim radom, a zajedno s prijateljima, u svibnju iste godine, pokrenuo je časopis . U tom se periodu počinje zanimati i za marksizam, koji je japanska vlada proganjala u to vrijeme, te pod pseudonimom , objavljuje proleterski roman u nastavcima naslova . Ipak, objava romana obustavljena je nakon samo jednog dijela, vjerojatno zbog protivljenja njegove obitelji, kojoj se nisu sviđale Dazaijeve simpatije prema komunizmu. U ovom periodu počinje dobivati prve kritike iz škole, gdje je opisan kao da pokazuje "manjak iskrenosti (veliku iskrenost samo na površini)", ali i upoznaje gejšu imena Hatsuyo Oyama (1912. – 1944.). Među pseudonimima koje je također koristio u ovom periodu bili su i ,  te , koji je koristio pri objavi priče .

Godine 1929. napisao je roman , inspiriran stvarnim prosvjedima koji su se dogodili u srednjoj školi u Kotaki. Ravnatelj srednje škole pronevjerio je javna sredstva, što je dovelo do toga da je skupina učenika, pod vodstvom Shigehika Uede (Gen'ichirō Ishigami), voditelja Kluba društvenih znanosti, organizirala petodnevni štrajk, koji je doveo do ravnateljeve ostavke i izostanka bilo kakvih sankcija prema učenicima. Iako Dazai gotovo pa da i nije sudjelovao u štrajku, po uzoru na tadašnju proletersku književnost napisao je *Učeničku skupinu* te ju je pročitao Uedi. Roman je poslao i na Kaizōshin natječaj za roman, ali nije pobijedio. Ueda i još devet članova kluba koji je vodio u školi uhapšeni su 16. siječnja 1930. godine od strane Specijalne policije jer su djelovali kao aktivisti za Komunističku partiju Japana u suradnji sa Seigenom Tanakom. U ožujku, četvorica učenika, među kojima je bio i Ueda, izbačeni su iz škole, trojica su otpuštena, a dvojica su suspendirana na neodređeno vrijeme.

U ranim jutarnjim satima 10. prosinca 1929. godine, Dazai si je prvi puta pokušao oduzeti život tako što se predozirao bromizovalom. Preživio je te je u pratnji majke išao na oporavak u ''onsen'' Ōwani, gdje je boravio do 7. siječnja 1930. godine. U svom kontroverznom  iz 1946. godine objasnio je kako je razlog za pokušaj samoubojstva bila nepomirljiva razlika između njegovog društvenog statusa, osjećao je krivnju jer je rođen u "lošoj društvenoj klasi", i njegove ideologije, napisavši 

Nakon oporavka, vratio se u školu te ju je 1930. godine uspješno završio kao 46. od ukupno 76 učenika svoje generacije.

## Univerzitetski period

Nakon oporavka u *[[onsen]]u* i završetka srednje škole, Dazai upisuje studij francuske književnosti na tadašnjem Carskom univerzitetu u Tōkyu te se seli u sobu u pansionu nedaleko od stana njegova brata Keijija, koji je studirao kiparstvo. Iako nije govorio francuski jezik (čini se da zbog zanemarivanja studija nije ni naučio više od nekoliko riječi), Dazai je odlučio studirati francusku književnost jer u to doba to nije bio pretjerano popularan studij pa univerzitet nije organizirao prijemni ispit, koji se polagao za studije engleske i japanske književnosti. Međutim, te je akademske godine univerzitet iznenada organizirao prijemni ispit i za studij francuske književnosti tako da se Dazai našao u problemu. Tijekom prijemnog ispita, Dazai je podigao ruku u ispitnoj prostoriji te je ispitivaču, Yutaki Tatsunu, objasnio svoju situaciju, nakon čega je primljen temeljem posebnog zahtjeva. Međutim, njegov tadašnji prijatelj i kolega pisac, , rekao je da je pred njim Dazai fingirao istinski interes za studij, navodeći prestižnu titulu i činjenicu da bi im predavao ugledni znanstvenik , koji je bio ispitivač na prijemnom ispitu i zahvaljujući kome je Dazai uopće upao na studij, kao razloge za odabir studija. 
Također, studij francuskog jezika u to je doba uživao određeni ugled među mladim Japancima jer su eksperimentalni simbolizam i nadrealizam bili puno popularniji of faktično nastrojene engleske književnosti i filološki orijentirane japanske književnosti toga doba, a uz to su kružile i brojne popularne legende o čarima "boemskog života u Parizu", što su mladi Japanci primali s velikim zanimanjem. Međutim, Dazai nije mogao pratiti predavanja te je vrlo brzo izgubio interes za studiranjem; razmišljao je o prelasku na studij estetike ili historije umjetnosti,  međutim nakon što je Keiji umro od tuberkuloze u lipnju te godine, gotovo je potpuno prestao ići na predavanja. U tom je periodu postao pomoćnik piscu Masujiju Ibuseu, tada perspektivnom mladom piscu, iako je Ibuse pristao na upoznavanje tek nakon što mu je Dazai poslao pismo u kojem je zaprijetio da će se ubiti ukoliko ga Ibuse ne primi; međutim, unatoč nezgrapnom početku, Ibuse će postati Dazaijev najbolji i najintimniji prijatelj te će mu biti podrška do kraja života.

U listopadu 1930. godine, gejša  uspjela je, uz Dazaijevu pomoć, napustiti *[[Okiya|okiyu]]* u Aomoriju u kojoj je radila te se preselila u Tōkyō. Dazai i Oyama planirali su vjenčanje, međutim Dazaijeva obitelj snažno se protivila tom braku. U studenom, Dazaijev najstariji brat, Bunji, doputovao je u Tōkyō kako bi odgovorio brata od vjenčanja, međutim Dazai je bio ustrajan u svojoj namjeri da se oženi Oyamom. Bunji je na kraju pristao, ali pod uvjetom da se taj brak formalno izbriše iz obiteljskog registra, čime bi se obitelj formalno odrekla i Dazaija. Također, obećao mu je slati 120 jena mjesečno dok ne diplomira, ali Dazai, koji je očekivao dio obiteljske imovine, bio je razočaran takvim ishodom. Nakon što je Dazai pristao, Buji je s Oyamom otišao natrag u Aomori kako bi otplatio njezin odlazak iz *okiye* i izgladio stvari s vlasnicima. Deset dana nakon što je izbrisan iz obiteljskog registra, Dazai si je ponovo pokušao oduzeti život. 

Dana 28. studenog 1930. godine, Dazai i , devetnaestogodišnja hostesa koja je radila u baru  u četvrti Ginza, odlučili su se ubiti utapanjem nakon što su konzumirali bromizoval; Tanabe je umrla, ali Dazai je spašen od strane posade ribarskog broda koji se nalazio u blizini. Iako su tadašnje novine pisale da su ga pronašle na plaži nakon što je zaspao zbog uzimanja tablete za spavanje, Dazai je u svojim djelima  i  pisao o ovom događaju i otkrio detalje o tome kako se doista odvio. Policija ga je htjela optužiti za pomaganje u samoubojstvu, međutim, zahvaljujući intervenciji Bunjija i njegove obitelji, tužitelj je odustao od kaznenog progona.

U prosincu je poslan u ''onsen'' Ikarigaseki na oporavak u pratnji svoje buduće supruge. Tamo su imali simulirano vjenčanje, međutim nikada nisu formalno registrirali svoj brak. Početkom 1931. godine, Dazai i Bunji potpisali su sporazum u kojem se Dazai obvezao izbjegavati problematične aktivnosti (hapšenje, sudjelovanje u aktivnostima socijalista, rasipanje novca i slično) i diplomirati, za što mu je Bunji trebao slati 120 jena svaki mjesec tijekom sljedeće dvije godine, sukladno ranijem usmenom dogovoru. Dazai se vratio na univerzitet, a u veljači je s Hatsuyo započeo novi "bračni" život. U ovom je periodu malo pisao, ali je komponirao *[[haiku]]* pjesme.

Međutim, iako se činilo da je njegov život ušao u mirniju fazu, u narednom je periodu imao i manjih problema zbog svojih ljevičarskih uvjerenja. Dazai je već u srednjoj školi pokazivao sklonost prema komunizmu te je bio partijski aktivist, mada nije bio u prvim redovima; također, prema vlastitom priznanju njegov prvi pokušaj suicida bio je iz ideoloških razloga. Iako se ni kasnije nije pretjerano aktivirao u radu Komunističke partije Japana, nakon susreta s aktivistom Eizōm Kudōm, Dazai je mjesečno uplaćivao 10 jena Partiji. Jedan od razloga zašto je izbačen iz obitelji bio je i njegov politički angažman, jer je obitelj htjela zaštititi Bunjija, koji je bio aktivni političar, od potencijalnih ilegalnih aktivnosti njegova brata. U tom je periodu na zahtjev Partije često skrivao članove u svom domu te se često morao seliti. U jednom je trenutku postao meta policije te je dva ili tri puta pritvaran, nakon čega se konačno distancirao od partije i prestao uplaćivati novac. Međutim, početkom lipnja Bunji je saznao za njegova ranija hapšenja te mu je odlučio ukinuti financiranje. Krajem lipnja, policija ga je ponovo tražila pa je pobjegao i iznajmio stan pod lažnim imenom; tada je saznao za Oyaminu prošlost što ga je, prema vlastitom iskazu, snažno šokiralo. U srpnju 1932. godine, obitelj nije mogla stupiti u kontakt s Dazaijem, ali ga je Bunji uspio pronaći te mu prenijeti poruku da će mu ponovo slati novac ako se preda policiji i raskine sve veze s partijom; Dazai je pristao te se sredinom mjeseca predao policiji u Aomoriju, koja ga je pustila nakon par dana ispitivanja. U prosincu iste godine, Dazai je formalno potpisao obećanje, ispred ureda Državnog tužitelja u Aomoriju, da se više neće baviti ilegalnim aktivnostima te da će raskinuti sve veze Partijom; ovo je obećanje održao. Sam Dazai o ovim je događajima pisao u romanu . Krajem godine, mjesečna suma od 120 jena koju je dobivao od obitelji smanjena je na 90 jena, a on se s Oyamom vratio u Tōkyō, gdje su živjeli u kolibi na napuštenom imanju.

## Početak spisateljske karijere i privatni kaos

Godine 1932., Dazai, koji je na opće iznenađenje svih doista održao svoje obećanje i smirio se, odlučio je postati profesionalni pisac. Rane godine njegove spisateljske karijere bile su izrazito produktivne i plodne, a na samom je početku iskoristio suradnju s Ibuseom, koji je bio izrazito utjecajan, kako bi pronašao izdavače za svoja djela. Godine 1933. u priči , koja je premijerno izdana 19. veljače u časopisu , po prvi je put koristio pseudonim **Osamu Dazai**; ova je priča bila njegov prvi eksperiment s ja-romanom, formom koja će postati njegov zaštitni znak. U tom se periodu pridružio i amaterskom časopisu , u čijem je prvom broju objavio priču , mračnu priču fantastike koja se bavi temom suicida, a bio je i jedan od suosnivača časopisa , u kojem je objavio kratku priču , a koja je nastala pod Ibuseovim utjecajem te pokazuje sklonost nadrealnom humoru u maniri avangarde. Zbog sukoba s Chūyom Nakaharom i drugim piscima, *Plavi cvijet* prestao je izlaziti odmah nakon prvog broja. Osim Ibusea, u ovom je periodu upoznao i Kazua Dana, također utjecajnog pisca iz tog perioda. 

Godine 1935., u veljačkom broju časopisa  objavljuje priču . Iako je njegov književni rad napredovao, iste godine njegov život ponovo postaje kaotičan. Tada je bio na petoj godini studija, ali je strahovao da neće uspjeti diplomirati i da će mu obitelj ukinuti mjesečna davanja. Zbog tog je straha polagao ispit za posao u dnevnim novinama *[[Miyako Shinbun]]*, međutim nije upao. U tom periodu završava zbirku od 14 priča naslova , koja je trebala biti njegova oporučna ostavština i oproštaj sa svijetom. Nedugo zatim, dana 16. ožujka 1935. godine, ponovo se pokušao ubiti; ovoga se puta pokušao objesiti dok je bio u Kamakuri i to nakon što je prethodnu noć proveo u Yokohami, gdje je potrošio svu svoju ušteđevinu na alkohol i zabavu u društvu Zenshirōa Kodatea. Nije potpuno jasno što se točno dogodilo u Kamakuri – je li Dazai odustao ili je uže puklo – ali vratio se kući s tragovima užeta na vratu, a tamo su ga čekali zabrinuti prijatelji te Bunji, koji je bio obaviješten da je Dazai nestao i da postoji bojazan da si je oduzeo život; Ibuse je tada uspio nagovoriti Bunjija da još godinu dana šalje Dazaiju novac. U travnju je hospitaliziran zbog akutnog apendicitisa, koji je bio dodatno zakompliciran peritonitisom; skoro je umro u bolnici, u kojoj je proveo čak tri mjeseca. Tijekom boravka u bolnici primao je analgetik oksikodon o kojemu je ubrzo postao ovisan. Kada je pušten iz bolnice, Bunji mu je iznajmio kuću u Funabashiju, gdje je trebao živjeti i oporavljati se godinu i pol dana, međutim njegova se ovisnost samo pogoršavala. Dana 30. rujna 1935. godine izbačen je s univerziteta zbog neplaćene školarine.

Kada je iste godine u časopisu  objavio novelu , što se smatralo velikim doprinosom tom časopisu, koji je bio kratkoga vijeka, njegov suvremenik Haruo Satō poslao mu je razglednicu s porukom "*Dajem Vam prolaznu ocjenu*"; u prvom pismu koje je ikada napisao Satōu, poslanom u lipnju 1935., Dazai je izrazio svoju iskrenu sreću zbog Satōvog ohrabrenja i činjenice da je primijetio njegov talent. Iste godine počele su i pripreme za dodjelu prve Akutagawine nagrade, a Dazai je nominiran na temelju priče  i novele . Osim što mu je nagrada od 500 jena bila potrebna, Dazai je žudio za prestižom i ugledom koji bi došli s nagradom, međutim nije dobio; nagradu je te godine dobio Tatsuzō Ishikawa za roman . Zanimljivo je da je Satō, koji je bio jedan od članova žirija koji je birao pobjednika, napisao: ; drugi član žirija i kasniji nobelovac, Yasunari Kawabata, naknadno se osvrnuo i na Dazaijev privatni život, objasnivši: "*Osobno, smatram da zloguki oblaci koji vise nad [Dazaijevim] privatnim životom onemogućavaju direktnu ekspresiju njegova genija*". U listopadskom izdanju časopisa , Dazai je u otvorenom pismu odgovorio na Kawabatine kritike, napisavši, između ostlog  i "*Izbost ću ga. To sam doista i promislio. Mislio sam da ste veliki zlikovac*". Iako je Kawabata odgovorio isprikom za svoje izvorne komentare, kritizirao ga je za njegove "*neosnovane zablude i sumnje*". Međutim, ovo je odbijanje, u kombinaciji s rastućom ovisnošću, značajno utjecalo na Dazaijevu psihu. Postao je izrazito depresivan i počeo se čudno ponašati; svom prijatelju i kolegi piscu, Kan'ichiju Konu, poslao je neobično pismo koje je kod njega izazvalo anksioznost, a uslijedio je brzo sklepani odgovor iz kojeg se činilo da je Dazai uživao u reakciji koju je izazvao.

Krajem godine, Satō, koji je u međuvremenu postao Dazaijev mentor, poslao mu je brzojav u kojem je napisao: "*Ovaj put nagrada treba ići Vama.*" Sljedeće godine u veljači, Dazai je prije izbora za drugu Akutagawinu nagradu pisao Satōu te mu je naglasio važnost te nagrade za njega: "*Ako dobijem Akutagawinu nagradu, zasigurno ću ridati zbog zahvalnosti za suosjećanje drugih. Moći ću nadvladati svaku patnju i nastaviti živjeti... Pomozite mi, molim Vas*". Međutim, Satō je od Ibusea i kritičara Kaishija Yamagishija saznao za Dazaijevu ovisnost o narkoticima; pozvao ga je kod sebe te mu je naredio da se hospitalizira radi odvikavanja. Dazai ga je poslušao te je deset dana boravio u Bolnici Saiseikai, mada mu to nije izliječilo ovisnost, a barem se dva puta iskrao iz bolnice kako bi išao piti i uzimati opijate s prijateljima. Akutagawina nagrada nije dodijeljena 1936. godine zbog izostanka dovoljno kvalitetnog kandidata, a Dazaijeva djela nisu bila ni nominirana. Dazaijevo se psihičko stanje nastavilo pogoršavati zbog depresije i ovisnosti tako da je u tom periodu prijateljima i poznanicima često prijetio da će se ubiti. Jedan bijesni novinar povodom toga napisao je da Dazai "*ne može umrijeti, ali mi prijeti i ucjenjuje me*".

Situacija se naizgled popravila tijekom priprema za treću Akutagawinu nagradu, za koju je bio siguran da će ju dobiti. Godine 1936., u časopisu  objavio je epistolarno djelo , a 21. lipnja objavljena mu je "oproštajna zbirka" . Povodom objave, Dazai je 11. srpnja organizirao zabavu na koju je pozvao i Satōa i Ibusea. Uz to, Kawabati, kojeg je prilikom prve dodjele nazvao "zlikovcem", osobno je poslao kopiju zbirke s posvetom te je još jednom molio da mu dodijele nagradu. Kako bi se izliječio od ovisnosti, sam je otišao na liječenje u *[[onsen]]*, gdje je saznao da je odbor je te godine donio pravilo da se djela autora koji su ranije bili nominirani, ali nisu dobili ne mogu više kandidirati tako da je Dazaiju trajno zatvoren put prema Akutagawinoj nagradi. Bijesan, Dazai je napisao tekst u kojem optužuje Satōa da ga je prevario te ga je pridružio priči koju je objavio u listopadu; mjesec dana kasnije, Satō je u priči "Akutagawina nagrada" odgovorio Dazaiju, priznajući da je talentiran, ali ga opisao kao paranoičnog manijaka ovisnog o drogama. Unatoč činjenici da je Dazai iste godine Satōu odao posebnu počast u kratkoj kolumni, koja je objavljena 1. siječnja 1937. godine u novinama  pod naslovom , a u kojoj je iskazao svoje poštovanje i zahvalnost Satōu, koji ga je podržao kada je tek bio započinjao svoju spisateljsku karijeru, "ekskomuniciran" je iz književnih krugova zbog svog ponašanja, a Satō i on neće se ponovo susresti sve do 1940. godine. Iako nagradu nije dobio, fama oko iste učinila ga je slavnim.

Bio je to novi težak udarac za Dazaija. Njegova se ovisnost toliko pogoršala da je bilo trenutaka kada si je ubrizgavao i po 50 doza oksikodona u jednome danu. Kako bi nastavio nabavljati opijat o kojemu je bio ovisan, založio je Oyamin kimono te je posuđivao novac gdje je stigao. Oyama je molila Ibusea za pomoć, a nedugo zatim intervenirao je Dazaijev brat Bunji, koji je zamolio Keikichija Nakahatu i Yoshishirōa Kitu, trgovce koji su imali bliske kontakte s obitelji Tsushima, da prisilno hospitaliziraju Dazaija. Dana 13. listopada 1936. godine, Dazai je hospitaliziran u tokijskoj Bolnici Musashino. Dazai je zaključan u sobu te je otprilike sedam dana imao teške simptome odvikavanja – kidao si je odjeću, razbijao prozore, pisao po zidovima i urlao na osoblje – i nije smio primati posjete. U bolnici je navodno također pokušao samoubojstvo, a pušten je 12. studenog. Tom ga je prilikom posjetio i Bunji, a Ibuse i Dazaijevi prijatelji ponovo su ga uspjeli nagovoriti da mu šalje novac, ovoga puta na tri godine; Dazai je od Bunjija primao novac sve do do nakon završetka Drugog svjetskog rata, kada je sam rekao da mu više nije potreban.

Oyama ga je pokušala posjetiti, ali kako su joj liječnici zabranili pristup Dazaiju, odlučila je posjetiti njegova prijatelja i rođaka, , studenta likovne umjetnosti, koji je bio hospitaliziran u drugoj bolnici od 10. listopada jer si je pokušao prerezati vene. U jednom trenutku, Oyama je prevarila Dazaija s Kodateom, međutim njih su dvoje odlučili zatajiti to, a nakon puštanja iz bolnice, Kodate je otišao u Tsugaru, gdje je također imao obiteljski dom. Nakon puštanja, preselio se u stan u Amanumi, gdje je započeo pisati priču engleskog naslova "HUMAN LOST" (srpskohrvatski: "Izgubljeni čovjek"). Krajem mjeseca poslao je Kodateu brzojav s citatom iz tog djela: "*Razmišljam o tišini u srcu tog slavnog, poraženog generala, koji stoji ispod dima svojih gorućih zastava na nekom vrhu na [[Alpe|Alpama]]. Zub za zub. Čaša mlijeka za čašu mlijeka. (Nitko nije kriv.)*". Iako poruka nije imala nikakav skriveni smisao, njezina kriptičnost zbunila je Kodatea, koji je zaključio da je Oyama sve priznala Dazaiju te je, kada se u ožujku 1937. godine vratio u Tōkyō, prvom prilikom otišao do Dazaijevog stana i sve mu priznao. Dazai, naravno, nije imao pojma o tome i bio je shrvan. Bio je to novi udarac za njega te je nedugo zatim pokušao *[[shinjū]]* (dvostruko samoubojstvo) s Oyamom; krajem ožujka, dok su boravili u ''onsenu'' Tanikawa u blizini Minakamija, oboje su se predozirali tabletama za spavanje, ali preživjeli su. Dazai će 1938. godine objaviti priču u kojoj će, kako sam piše, dati "*iskreni izvještaj o tome kako smo Hatsuyo i ja otišli u onsen u Minakamiju da umremo*". U lipnju 1937., Dazai i Oyama prekinuli su svoju vezu; odvojeno su se vratili u Tōkyō, on u svoj stan, a Oyama u Ibuseovu kuću i vjerojatno se više nikada nisu susreli.

## Brak i Drugi svjetski rat

Nedugo nakon prekida s Oyamom, Ibuse je 1938. godine upoznao Dazaija s , učiteljicom i četvrtkom kćerkom geologa Hatsutarōa Ishikare iz Kōfua. Iako Ibuse nije bio voljan spajati Dazaija i Michiko, primio je Dazaijev bračni zavjet te ga proslijedio obitelji Ishikara. U tom je dokumentu Dazai govorio o svojoj problematičnoj prošlosti te je izrazio svoju odlučnost da zaštiti svoju buduću obitelj, zaključivši: . Početkom sljedeće godine, odnosno 8. siječnja 1939., Dazai i Michiko vjenčali su se u Ibuseovom domu, a istoga dana preselili su se u svoj dom sjeverno od Kōfua. Dana 1. rujna preselili su se u Shimorenjaku; istoga dana u Europi započinje Drugi svjetski rat. 
Nedugo nakon stupanja u brak i preseljenja, u novoj je četvrti postao poznat po tome što je kupovao velike količine tofua u lokalnoj trgovini; Dazai je jako volio jesti, a na početku braka imao je običaj jesti kuhani tofu kao grickalicu uz alkohol, a volio je i miso juhu, rekavši: . Osim toga, volio je jela od kineske mekoštitke iz jednog restorana u Kyōtu te jela od jegulje s jednog štanda u Mitaki, kao i posebno  kompanije Ajinomoto, pa je znao napuniti posudu lososom i onda to sve bogato začiniti sladilom.

Kako je njegova obitelj jedno vrijeme imala posao s peradi, Dazai bi, kada bi mu supruga kupila perad za jelo, osobno zaklao i očerupao životinju i onda ju pripremio za jelo. Kako je opisao u eseju , pio je i puno alkohola, zbog čega će imati brojnih zdravstvenih problema; kada mu je rečeno da mu alkohol djeluje štetno na zdravlje, rekao je: . Međutim, iako je volio jesti, zbog problema sa zubima i općenito slabog zdravlja, nikada nije mogao jesti previše, zbog čega i nije bio debeo.

Dazaijeva se pshia stabilizirala u ovom periodu te je napisao nekoliko izvrsnih priča među koje spadaju , ,  i . Posebno je velik odjek imala , koju je pohvalio čak i Kawabata, napisavši kako je "čista sreća za kritičara kada susretne takvo djelo"; istovremeno, zahtjevi za rukopisima pristizali su u neviđenim količinama. Iz ovog perioda datira i anegdota koju je ispričao jedan Dazaijev prijatelj urednik, a koji je prisustvovao druženju na kojem su bili Dazai i njegov učenik , a koja govori o tome kako se Dazai volio šaliti i kako je imao inteligentan smisao za humor. Razgovor je u jednom trenutku skrenuo na temu književnosti pa je Dazai, samouvjeren, izjavio: . Međutim, kada se spomenuo Keichū, budistički redovnik iz XVII. vijeka, autor o kojem ni Dazai ni njegov urednik nisu znali apsolutno ništa, Dazai je neko vrijeme zamišljeno trljao rukama, a onda kroz smijeh izjavio: . 

Krajem rujna 1940. godine prisustvovao je okupljanju umjetnika iz Aomorija koji su živjeli u glavnom gradu te se navodno toliko napio da je cijelu večer pravio gluposti. Dana 31. prosinca 1940. godine posjetio je svog bivšeg mentora i prijatelja Harua Satōa po prvi put nakon četiri godine, o čemu je pisao u priči .

U studenom 1941. godine pozvan je u vojsku temeljem zakona o novačenju pisaca, ali je proglašen nesposobnim za službu zbog problema s plućima. Također, imao je i kroničnih problema sa zubima, međutim zubara je posjetio tek na inzistiranje svoje supruge Michiko; taj je njegov nemar doveo do toga da su mu do 32. godine života gotovo svi zubi bili umjetni. Iste godine u lipnju rodila mu se i kći Sonoko. U svom eseju  iz 1941. godine osvrnuo se na svoj fizički izgled (Kōzaburō Arashiyama tvrdi da je bio visok 175 cm, što je bilo iznimno visoko za japanskog muškarca u to doba, iako je sam Dazai tvrdio da nije bio toliko visok) te na probleme koje je imao s pronalaskom odjeće.

Krajem 1941. godine upoznao pjesnikinju imena , koja je imala želju postati spisateljica i koju je potaknuo da počne pisati dnevnik. Ōta je bila njegova obožavateljica i tom je prilikom s još dvije prijateljice posjetila Dazaija u njegovom domu. U međuvremenu su se susreli još nekoliko puta, a dok je Dazai bio u Tsugaruu, nastavili su se strastveno dopisivati. Tijekom rata, unatoč sve manjem interesu izdavača i sve strožoj kontroli cenzora, zbog kojih je morao i vršiti revizije svojih tekstova (kako oni ne bi bili uništeni), nastavio je intenzivno pisati te je uspijevao objavljivati, napisavši poznata djela poput romana  i , zbirke  te romana-drame . Još od prije nego je rat počeo i tijekom rata, Dazai je često posjećivao *[[onsen]]e* Yumura u Kōfuu i Kikunoyu. 

Godine 1944. rodio mu se sin Masaki. Dana 10. ožujka 1945. godine, njegov je dom uništen tijekom bombardiranja Tōkya nakon čega se preselio u obiteljski dom svoje supruge u Kōfuu; tu ga je 10. travnja Ibuse obavijestio o smrti Hatsuyo Oyame, koja je umrla u srpnju 1944. godine u Kini. Međutim i ta je kuća potpuno uništena tijekom srpanjskih bombardiranja Kōfua, nakon čega se obitelj preselila u dom obitelji Tsushima, gdje su živjeli do kraja rata.

## Poslijeratne godine

Neposredno nakon rata, Dazai je dosegao vrhunac svoje spisateljske karijere, iako su dokumenti iz 2009. otkrili da su okupacijske snage u poslijeratnom periodu htjele cenzurirati ili čak i uništiti neka njegova djela, zbog čega je bio prisiljen, kao i za vrijeme rata, vršiti reviziju svojih ranijih djela, a što je dovelo do razlika između prvh i nekih naknadnih izdanja određenog broja djela. Godine 1945. započeo je serijalizaciju epistolarnog romana , koje je od listopada 1945. do siječnja 1946. godine izlazilo u časopisu . *Pandorina kutija* bila je zapravo prerađena verzija ranijeg rukopisa naslova , a koji je uništen kada je tiskara u kojoj se nalazio izgorjela tijekom jednog savezničkog bombardiranja. Dana 14. studenog 1946. vratio se u Tōkyō, a u prosincu je iznajmio radnu sobu nedaleko od poštanskog ureda u Mitaki; prvo djelo koje je napisao po povratku bila je priča . Iste godine objavio je autobiografsko djelo  te kontroverzni , u kojem opisuje vrijeme neposredno nakon japanskog poraza u ratu te pokušava prikazati kako su se Japanci osjećali u to doba. Za razliku od drugih autora tog doba, čini se da Dazai nije bio toliko opterećen japanskim porazom *per se* jer u svojim djelima nije izražavao ni nacionalističke ni militarističke sentimente koji su bili popularni u to doba, a pripadao je pokretu (*[[buraiha]]*) koji je nastao kao odbacivanje nacionalizma iz Meiji perioda, međutim u "Almanahu patnje" potvrdio je svoju odanost caru Hirohitu i njegovom sinu Akihitu, ali je istovremeno naglasio svoja komunistička uvjerenja, koja su bila protivna japanskom nacionalizmu iz tog perioda. 

Dana 14. prosinca 1946. godine, Dazai je bio u restoranu na večeri sa skupinom pisaca kada im se pridružio Yukio Mishima. Mishima, koji je tada imao 21 godinu, tek je započinjao svoju spisateljsku karijeru, dok je Dazai već bio veliko ime u spisateljskim krugovima. Iako su i Dazai i Mishima među najznačajnijim japanskim piscima XX. vijeka i općenito, imali su potpuno oprečne stavove o društvu i pristupu umjetnosti. Mishima je bio ultranacionalist i izraziti tradicionalist koji je odbacivao zapadne tradicije i tendencije, a bio je i antikomunist, odnosno bio je oštar kritičar svega onoga što je Dazai podržavao i što je utjecalo na njegove radove. Ipak, moguće i najveća razlika u njihovom pristupu životu i njihovoj svakodnevnici bila je njihova percepcija japanskog poraza u Drugom svjetskom ratu i subsekventne okcidentalizacije koja je uslijedila. Dok Dazai gotovo uopće nije bio opterćen ratom, a zapadni su utjecaji bili prisutni u njegovim djelima još od prije rata, Mishima je imao izrazito negativan stav prema zapadnim utjecajima, a poraz Japana smatrao je poniženjem. I dok je u jednom kasnijem intervjuu priznao da i Dazai i on pripadaju istom pokretu, , smatrao je da Dazai "*predstavlja boležljivu, slabu i preosjetljivu stranu japanskog romantizma*", stav koji vjerojatno proizlazi iz ranije spomenute percepcije japanskog poraza i zapadnih utjecaja. "*Dazai bi komercijalizirao ljudsku slabost... Očito, ja dobro znam da ljudi pišu jer su slabi; međutim, iako su svi pisci slabi, oni ne smiju komercijalizirati tu slabost*", dodao je u istom intervjuu. Prvi susret dvojice velikana japanske književnosti nije prošao idealno; Mishimi se Dazaijevo "glupiranje" nije svidjelo, a imali su i prepirku oko Ōgaija Morija, pisca kojemu se Mishima divio. Kasnije, Mishima je o susretu rekao sljedeće: "*Gađenje koje osjećam prema Dazaijevom pisanju u neku je ruku divlje. Prvo, ne sviđa mi se njegovo lice. Drugo, ne sviđa mi se njegova seljačka sklonost urbanoj sofisticiranosti. Treće, ne sviđa mi se činjenica da je igrao uloge koje nisu bile primjerene za njega.*" Iako su svjedoci događaja potvrdili da Mishima nije bio impresioniran Dazaijem, nisu mogli potvrditi da je Mishimin naknadni prikaz događaja potpuno točan. Također, jedna njegova kasnija izjava sugerira da je Mishima ipak imao određeno poštovanje prema Dazaiju: "*Ono što prezirem kod Dazaija jest to što razotkriva točno one stvari u meni koje najviše želim sakriti.*"

U veljači 1947. godine ponovo se susreo s Ōtom, koja mu se potpuno divila još od njihovog prvog susreta, kada ga je ona posjetila u njegovom uredu. Krajem mjeseca, posjetio ju je u njezinom domu u Kanagawi, gdje je boravio pet dana. U to je doba Dazai formirao ideju o romanu o palom aristokratu po uzoru na Čehovljevu dramu *[[Višnjik (drama)|Višnjik]]* te je od Ōte posudio njezin dnevnik, koji će mu poslužiti kao djelomična inspiracija za to djelo. Tako je nastao roman . Roman je isprva objavljivan u dijelovima u časopisu , a kada je 15. prosinca objavljen u cijelosti, odmah je postao bestseler. Dazaijeva popularnost je dodatno porasla, a termin  ubrzo je postao dio svakodnevnog govora. *Shayō* govori o propasti plemićke obitelji u poslijeratnom Japanu, a glavni lik tog romana, Kazuko, inspiriran je Ōtom, čija je priča i odnos s Dazaijem prikazan u romanu. Iste godine objavio je , priču u supruzi pjesnika koju je ovaj ostavio i koja je nastavila živjeti unatoč problemima, a u kojem je prikazao raskalašen život u poslijeratnom Tōkyu. U vrijeme kada je Dazai završavao rad na romanu *Zalazeće sunce*, Ōta je rodila njegovu kći, Haruko, koju je Dazai zakonski priznao u pismu, na zahtjev Shizukina brata; ipak, osobno nikada nije vidio Haruko. Iste godine rodila mu se i kći Satoko.

No, unatoč uspjehu – posthumno objavljeni financijski podaci iz 1949. godine navode da je Dazai imao prihod od oko milijun jena, što ga je svrstalo među bogatije pisce tog vremena – Dazaijev je privatni život ponovo postao kaotičan. Dok je boravio u *[[onsen]]u* u Atamiju, Dazai je počeo rad na svom posljednjem romanu, . Po povratku se s , mladom kozmetičarkom koju je upoznao u 27. ožujka 1947. godine i čiji je suprug poginuo u ratu samo deset dana nakon njihova vjenčanja, preselio u Ōmiyu, gdje je ostao do sredine svibnja 1948. godine, kada je ujedno završio i roman. Eklatantan primjer ja-romana, *[[Ningen Shikkaku|Nečovjek]]* je ispovjedna, poluautobiografska priča o autodestruktivnom mladiću koji smatra da ne može biti čovjek zbog toga što je takav kakav jest. Također je dovršio i kratku priču . U proljeće je započeo rad na romanu , koji je trebao biti serijaliziran u novinama , međutim roman je ostao nedovršen.

Njegovo se zdravlje značajno pogoršalo u tom periodu. Tuberkuloza koja mu je bila dijagnosticirana 1941. godine intenzivirala se, a njegov prijatelj , koji je radio za *[[Shinchō]]*, posvjedočio je, negdje u listopadu 1947. godine, epizodi kada je Dazai iskašljavao krv u Tomieinoj sobi; Yamazaki je u to vrijeme skrbila za Dazaija, koji je napustio svoju obitelj kako bi živio s njom, a Nohara je rekao da mu se činilo kao da zna što radi, sugerirajući da joj to nije bio prvi put da vidi Dazaija kako iskašljava krv. Također, u ovom je periodu patio od nesanice i intenzivno pio, a Tomie je napustila svoj posao i cijelu svoju ušteđevinu od oko 200,000 jena potrošila na zabavu za Dazaija. Uz to, bila je izrazito brižna i učinkovita pa je istovremeno bila i Dazaijeva ljubavnica i tajnica. Kako mu je psihičko stanje postajalo sve lošije, Dazai je počeo prijetiti da će u vlastitoj sobi sakriti cijankalij kako bi se otrovao; zbog toga je od 7. lipnja 1948. godine bio zatvoren u Tomieinoj sobi, radi sigurnosti. Zabrinut za Dazaija, , predsjednik izdavačke kuće Chikuma Shobō, konzultirao se s Ibuseom te je planirao poslati Dazaija u izolaciju u planine da se oporavi. Dana 12. lipnja, Dazai je doista išao posjetiti Furutu u Ōmiyi, gdje je ovaj boravio vikendima, kako bi dogovorio sve oko svog oporavka, ali nije ga našao jer je ovaj bio otputovao u nabavku potrepština za Dazaijev smještaj.

## Smrt

Dana 13. lipnja 1948. godine, Dazai i Tomie počinili su samoubojstvo (*[[shinjū]]*) tako što su se utopili u kanalu Tamagawa, nedaleko od njihove kuće; zbog obilnih kiša, kanal je u to vrijeme bio pun vode. Njihova su tijela otkrivena tek šest dana kasnije, 19. lipnja, na Dazaijev 39. rođendan. Kan'ichi Kon, pisac i Dazaijev prijatelj iz djetinjstva, nazvao je taj dan  po uzoru na Dazaijevu istoimenu priču, njegovo posljednje dovršeno djelo. 

Postoje brojne teorije i interpretacije o Dazaijevom suicidu koje su se pojavile od tada, a među kojima su i one da je Tomie ta koja je počinila *[[shinjū]]* ili da je u pitanju bio neuspjeli , odnosno da se Dazai i Tomie uopće nisu htjeli ubiti, ali se dogodila nesreća. Nakon otkrića tijela, policijski inspektor iz Mitake odveo je Keikichija Nakahatu, trgovca kimonima koji se već ranije brinuo za Dazaija i koji je bio obiteljski prijatelj, da pogleda mjesto samoubojstva. Nakahata je primijetio kako na lokaciji ima tragova koji upućuju da je osoba snažno pritisnula u svoje sandale i tako stvorila pritisak te tragova koji ukazuju na to da je osoba spustila ruke kako bi spriječila proklizavanje. Sukladno tome, Nakahata je sugerirao sljedeće: .

Kada ga je inspektor upitao za mišljenje, Nakahata je samopouzdano odgovorio: . Na to mu je inspektor odgovorio: .

Iako je ostao nedovršen, njegovo posljednje djelo, roman , na kraju je izašao u novinama  i . Roman je stao na 13. poglavlju, a prema Kazuu Danu, bila je to Dazaijeva posljednja šala jer je 13. poglavlje referenca na kršćansko praznovjerje da je 13 nesretan broj. Jedna od teorija o njegovom samoubojstvu sugerirala je da su razlozi za suicid bili Dazaijevo loše zdravstveno stanje te činjenica da mu je jedini sin bolovao od Downovog sindroma. 

No, Dazaijeva je obitelj 23. svibnja 1998. godine, malo manje od mjesec dana prije 50. obljetnice Dazaijeve smrti, objavila njegovo oproštajno pismo od devet stranica. U njemu je svojoj supruzi Michiko napisao , a kao razlog suicida naveo je sljedeće: . Ovo je oproštajno pismo pronađeno na komadu papira, napisano kaligrafijom i potpisano, što implicira da su sva ranija oproštajna pisma bila samo skice.

Posthumno mu je objavljen i posljednji dio kritičkog eseja , koji se može interpretirati i kao "objava rata" etabliranoj književnoj sceni i njezinom "predvodniku", Naoyi Shigi. Kremiran je u Krematoriju Horinouchi u Tōkyu, a njegov se grob balazi u hramu Zenrin-ji, također u Tōkyu; taj hram svakog 19. lipnja posjećuju brojni ljubitelji djela Osamua Dazaija kako bi mu odali počast. Takokođer, komemoracija se svake godine održava i u njegovom rodnom Kanagiju, s tim da se od 1999. godine, temeljem zahtjeva njegove obitelji, slavi obljetnica njegova rođenja, a ne datum pronalaska njegovog tijela (odnosno, obljetnica smrti), jer je obitelj smatrala prikladnijim da se u njegovom rodnom mjestu slavi njegovo rođenje, a ne smrt. Posthumno je dobio budističko ime .

## Djelo

Dazai je bio vrlo posebna pojava u japanskoj književnosti te je po mnogočemu bio jedinstven autor, što objašnjava i njegovu današnju popularnost, odnosno gotovo kultni status. Pisao je prozu, a bio je podjednako dobar i u kraćim proznim formama, poput pripovjetke ili novele, koje ujedno čine i glavninu njegova opusa, kao i u romanu. Osim toga, pisao je i eseje, iako rjeđe od nekih svojih suvremenika koji su pripadali istom umjetničkom pokretu, a okušao se i u drami i u poeziji (komponirao je *[[haiku]]* pjesme).

Iako periodizacija japanske književnosti ne odgovara u potpunosti periodizaciji zapadne književnosti, niti je japanska književnost imala iste pravce, odnosno pokrete kao i zapadna književnost, Dazaija se zbog činjenice da je bio pod snažnim utjecajem europske – poglavito francuske – književnosti može nazvati modernistom u istom onom smislu u kojem se termin odnosi na zapadne književnosti. Iako su, kako navodi Keene, mnogi bili zbunjeni oko uloge zapadne kulture u njegovim djelima, Dazai crpi inspiraciju i iz različitih tradicija japanske književnosti te je u tom pogledu podjednako japanski, koliko i svjetski pisac, a upravo ga to kombiniranje utjecaja čini modernistom. U svojim se djelima često referirao kako na japanske, tako i na europske autore, a Donald Keene dodatno naglašava da su mu, prirodno, bliži bili Fjodor Dostojevski i Marcel Proust od nekog japanskog autora iz XVIII. vijeka, ali smatra kako Dazai nije ništa udaljeniji od japanskih autora iz ranijih epoha nego što su europski autori udaljeniji od svojih prethodnika iz tih istih epoha u Europi. Ipak, zaključuje da je u kontekstu stila i tehnika koje primjenjuje Dazai ipak bliži japanskim klasicima, iako je utjecaj zapadne književnosti u njegovim djelima očigledan.

Pripadao je *[[buraiha]]* pokretu, postavši vjerojatno najpoznatiji predstavnik tog pokreta. *[[Buraiha]]* je bio modernistički pokret u japanskoj književnosti koji se počeo razvijati u međuratnom razdoblju te je imao dvije faze razvoja. U prvoj, predratnoj, *buraiha* autori koristili su farsu i humor kako bi raskinuli s krutim tradicijama japanske književnosti; neslužbeni teoretičar pokreta, Ango Sakaguchi, smatrao je da se pisci trebaju oslanjati na humorističnu *[[gesaku]]* književnosti iz Edo perioda, koja se uz to fokusirala i na svjetovne teme. Dazai je 1930-ih godina,ali i kasnije, pisao djela u stilu s ovom umjetničkom doktrinom, pri čemu se ističu novela , zbirka  te kasnija zbirka . Međutim, kako se pokret razvijao, tako su i tematske preokupacije autora postajale drugačije pa je u poslijeratnom periodu, kada je Dazai bio na vrhuncu svoje popularnosti, *buraiha* pokret bio preokupiran mračnijim temama te prikazom izgubljene generacije Japanaca koji su se našli u procjepu između kraha tradicije i dolasku zapadnih (primarno američkih) vrijednosti nakon Drugog svjetskog rata. Njegov roman  postao je bestseler odmah po izlasku, a njegov posljednji dovršeni roman, , eklatantan je primjer novih struja u *buraiha* pokretu. Iako su van Japana njegova poslijeratna djela puno poznatija, u Japanu su podjednako cijenjena i njegova ranija, humoristična djela; pisac Hisahide Sugimori, koji dugo nije mogao uživati u Dazaijevim djelima, bio je toliko dirnut kada je dugo nakon rata pročitao  i zbirku  da se posramio zbog svoje stare, pogrešne percepcije Dazaija.

Yukio Mishima naveo je da Dazai pripada i pokretu japanskog romantizma, međutim književni teoretičari i analitičari Dazaijeva djela nisu posebno isticali taj aspekt. Istina je da je Dazai, zajedno s drugim članovima ugaslog časopisa *Plavi cvijet*, pristupio skupini pisaca koja se okupila oko časopisa *[[Nihon Rōmanha]]*, a koji je bio centar japanskog romantizma, međutim njegova djela nisu bila prožeta nacionalizmom, a sam Dazai je u modernističkoj maniri i pod zapadnim utjecajem kombinirao utjecaje starije japanske književnosti sa suvremenim tekovinama, što je bilo suprotno umjetničkoj doktrini japanskog romantizma. Dazai je bio pod utjecajem japanskih književnih tradicija podjednako koliko i zapadnih tekovima, međutim – za razliku od romantičara – on nije odbacivao modernost i zapadnu kulturu, već ih je u svojim djelima prihvaćao, zbog čega je, tvrdi Keene, tako i pristupačan zapadnim čitateljima. U tom pogledu treba naglasiti i to da je japanski romantizam, osim kao pokret koji je okupljao nacionalističke pisce i tradicionaliste, nastao kao reakcija na krah proleterske literature u Japanu – Dazaijevi su rani radovi bili pod snažnim utjecajem proleterske književnosti – te je u jednom trenutku postao i okupljalište alternativnih ideja. U tom pogledu, Dazai u užem smislu nije pripadao tradiciji japanskog romantizma, već *[[buraiha]]* pokreta, ali je u širem smislu bio dio kruga okupljenog oko časopisa *[[Nihon Rōmanha]]*, unatoč tome što nije dijelio temeljne vrijednosti kao i začetnici tog pokreta ili kao Mishima, koji će postati jedan od najpoznatijih predstavnika tog pokreta.

### Stil

Velik utjecaj na Dazaija izvršio je ja-roman, poseban žanr romana koji se razvio u Japanu početkom XX. vijeka. Ja-roman je poluautobiografska proza u kojoj autor predstavlja događaje iz vlastitog života kao priču samoga djela. Osnovni postulati ja-romana su iskrenost i točnost, iako je autorima dopušteno izvršiti određene promjene. Dazai je u svom opusu preferirao prvo lice i ja-prozu, bilo da se radilo o kraćim formama, bilo o cjelovitim romanima. Kako navodi James A. O'Brien, Dazaija više zanimaju arhetipska, osobna iskustva nego izgradnja fiktivnih svjetova. I dok kroz svoja djela prikazuje događaje iz svog života, ona nisu čisto autobiografska. Dapače, često je radi jasnije emocionalne komunikacije modificirao određene događaje, a onda ih je detaljno elaborirao u svojim djelima. U tom pogledu, njegova je proza izrazito subjektivna, što nije neobično s obzirom na to da preferira pisati u prvom licu. I dok se može činiti kako je Dazai imao "lakši posao" pri pisanju jer se oslanjao na događaje iz vlastitog života, Keene ističe kako je pogrešno smatrati da je Dazai tek prepričavao dijelove svog života i pisao "tek jedva stilizirane autobiografije"; veza između Dazaijevih priča i njegovog života prilično je evidentna, međutim sve i da su njegova djela precizne reprodukcije stvarnih događaja, što ona svakako nisu, Keene naglašava da je Dazaijeva tehnika toliko iznimna da njegov opus čini u potpunosti originalnim.

Iako Daiazjev stil pisanja podjednako odgovara kako japanskom tako i zapadnom čitatelju, on pokazuje određene specifičnosti. Dazai nije imao jedinstven stil pa njegova djela osciliraju od humora i farse do melodrame i tragedije, a svoj je stil prilagođavao kontekstu samih priča. Tako je novela  prepuna farse i autoironije, dok je roman  izrazito pesimističan i mračan. Farsa i pesimizam, potonji naročito u njegovim poslijeratnim djelima, bili su njegova omiljena izražajna sredstva, što se reflektiralo i na njegove likove, koji su uglavnom bili opterećeni egzistencijalnim problemima te vlastitim ličnostima, nerijetko puni sumnje u vlastitu dostojnost. U romanu  taj se osjećaj manifestira u ekstremnoj formi, tako što glavni lik, Yōzō Ōba, smatra sebe nedostojnim da uopće bude čovjekom.

Keene je uočio dvije važne odlike Dazaijeva stila. Prva je ta da u svojim djelima često voli na samom početku predstaviti završnu misao ili klimaks određene situacije, da bi tek nakon toga krenuo objašnjavati pozadinu koja je dovela do tog klimaksa. To je, Keene ističe, vrlo rijetko, iako ne potpuno nepoznato među zapadnim piscima koji su utjecali na Dazaija. U tom pogledu, Dazai jako voli koristiti retrospekciju (*[[flashback]]*) u svojim djelima, pri čemu to prisjećanje na prošlost ponekad ima ulogu narativne digresije, a ponekad je katalizator koji gura priču prema naprijed, ovisno o situaciji. Također, te scene imaju ulogu dodatne karakterizacije i produbljivanja likova, koji tako postaju iznimno živopisni. Druga odlika je Dazaijevo često opisivanje minornih situacija ili detalja kako bi sugerirao puno veće stvari, navodeći primjer paljenja zmijskih jaja ili naticanje majčine ruke, sitnice koje predskazuju majčinu bolest i smrt u romanu . Keene navodi da je ova tehnika nastala pod utjecajem tradicionalnog japanskog pjesništva, ponajviše *[[haiku]]* poezije, gdje svaka riječ – zbog konciznosti pjesme – mora biti harmoničan dio cjeline i gdje autor u jako malo stihova mora što bolje prikazati svijet koji opisuje u pjesmi i predstaviti ga čitatelju. 

I dok je njegov jezik naizgled jednostavan i izravan, zapravo je jako svojstven upravo njemu i koristi mnogo osobnih specifičnosti, poglavito po pitanju humora, koje ponekad otežavaju prevođenje njegovih djela. U konačnici, Keene je Dazaijev talent usporedio s onim izvanrednog snimatelja, koji izoštrava pogled na trenutke iz vlastitog života, ali pedantnim odabirom kompozicije svoj rad pretvara u istinski kreativno umjetničko djelo.

### Teme

Iako je Dazai tematski slojevit autor, činjenica da je predominantno pisao ja-prozu znači da su teme koje je obrađivao bile ili usko vezane uz njegov život i iskustva, ili su obrađene kroz prizmu njegove životne priče. Teme koje on obrađuje nerijetko su univerzalne, a njegovi su protagonisti likovi koji se nalaze u egzistencijalnom paklu, koji promišljaju suicid, ali koji nerijetko upadnu u stanje apatije u kojem im je potpuno svejedno jesu li živi ili ne; nerijetko se tu radi i o devijantnim ličnostima koje se mogu usporediti s protagonistima pikarskih romana. Dazai ni u kojem slučaju nije bio programatski autor ili angažirani autor – osim u najranijim djelima inspiriranima proleterskom književnošću – već se bavio univerzalnim temama ljudske egzistencije i pripadnosti pojedinca društvu u kojem obitava, što su tipične modernističke teme, prisutne i u djelima zapadnih autora koji su utjecali na Dazaija, ali i u djelima Dazaijevih zapadnih suvremenika. 

#### Ljudskost i egzistencija

U duhu modernizma, Dazai se kroz svoja djela intenzivno bavio egzistencijalnim pitanjima. Iako nije pripadao struji poput egzistencijalizma, Dazai se fokusirao na slične teme i pitanja, s tim da je njegov pristup varirao od farsične autoironije do beznadnog pesimizma. Njegovi likovi često preispituju smisao života te smisao vlastitog postojanja, ali i vlastite uloge u društvu u kojem se nalaze. Djeluju, tim više jer su umjetnici i intelektualci, izgubljeno u svijetu u kojem žive, zbog čega se čini da su otuđeni od ljudi oko sebe, ali i od egzistencije općenito. Ne pronalazeći izlaz iz te situacije, Dazaijevi likovi ili upadaju u stanje apatije u kojem im je svejedno što će biti s njima, ili, pak, u stanje potpunog beznađa u kojem suicid vide kao jedini izlaz. Međutim, važno je istaknuti kako njegovi likovi nisu ljušture; oni su sposobni osjećati, ali zbog različitih okolnosti najčešće nisu sposobni uvidjeti vlastitu osjećajnost i sposobnost za ljubav. Zbog toga što nisu u stanju prilagoditi svoje intenzivne emocije svijetu oko sebe, oni se nalaze u procjepu koji dovodi do osjećaja izoliranosti i neprilagođenosti.

Dazai je navedena pitanja podjednako efektno propitkivao i iz muške i iz ženske perspektive. Potonje je posebno zanimljivo zato što je velik broj njegovih priča pisan u prvom licu, ali iz ženske perspektive. Primjere toga nalazimo u pričama , , , , , , , , , , ,  i  te romanu , koji se smatra Dazaijevim remek-djelom. Kako bi bio uvjerljiviji u prikazu ženske perspektive, Dazai je svoje tekstove znao temeljiti na pismima koja je dobivao od žena ili čak na dvevničkim zapisima;  je temeljena na dnevniku koji mu je poslala nepoznata djevojka, dok je  djelomično inspiriran dnevnikom pjesnikinje Shizuko Ōta, s kojom je Dazai imao aferu i koja mu je rodila kći, a čiji je dnevnik bio posudio dok je radio na romanu. 

Među djelima koja su se bavila muškom perspektivom, ističu se ona u kojima se zalagao za "prava muškaraca", a među njih spadaju ,  i .

Zanimljivo je primijetiti kako je Dazai pokazivao izrazit interes za kršćanstvo i *[[Biblija|Bibliju]]* pa su tako brojne reference na iste prisutne u njegovim pričama. U djelu , Dazai prikazuje interni sukob unutar Jude Iškariotskog, koji se generalno smatra izdajnikom u kršćanskoj tradiciji. U romanu , pjesnik Ōtsuki raspravlja o slobodi mišljenja u duhu Isusa Krista i zaključuje: "*Sva je zapadna misao bazirana na Kristovim učenjima; ponekad ih proširuje, ponekad trivijalizira, a ponekad je skeptična prema njima. Unatoč različitim teorijama, vjerujem da se sve to vraća na Bibliju.*" Ostala djela s biblijskim i kršćanskim referencama ili temama su , , , , , ,  i , a kršćanski se motivi spominju i u nekim njegovim esejima.

#### Smrt i suicid

Smrt i smrtnost česti su motivi u djelima Osamua Dazaija. Njegov je život bio obilježen bolešću i smrtima (rana smrt oca, kronična bolest majke), a značajan utjecaj na njega bilo je i samoubojstvo njegovog književnog uzora, Ryūnosukea Akutagawe, koji se ubio 1927. godine. Taj je događaj znatno utjecao na Dazaija te ga je trajno promijenio kao osobu. U priču  istraživao je motiv suicida, koji će biti često prisutan u njegovim djelima. Kako je Dazai nekoliko puta pokušao samoubojstvo, a život je okončao utapanjem 1948. godine, nije neobično da je suicid kao motiv bio prisutan u njegovim djelima. Njegov lik, Yōzō Ōba, koji je zapravo fiktivna verzija njega samoga, oporavlja se od pokušaja suicida u priči , dok u romanu  ispovjednički govori o drugim pokušajima samoubojstva. Samoubojstvo je prisutno i u njegovom drugom velikom romanu, , u kojem si brat glavne junakinje Kazuko, Naoji, oduzima život pred kraj romana. U tom romanu se također obrađuju i motivi smrti te bolesti, kroz lik majke koja umire od tuberkuloze. 

Dazaijevi likovi različito gledaju na smrt. Ona je ponekad samo činjenica, ponekad rješenje, a ponekad logični slijed događaja, gotovo neminovnost. Međutim, zanimljivo je uočiti kako Dazaijevi likovi – neovisno piše li u prvom ili trećem licu, ili iz muške ili ženske perspektive – uvijek promatraju tu smrt(nost) s određene distance. Tako Yōzō Ōba u kratkoj priči raspravlja o svom pokušaju suicida i uzrocima istog dok se oporavlja, dok u romanu  također s otklonom gleda na svoje pokušaje samoubojstva, dok o njegovoj konačnoj sudbini saznajemo, odnosno ne saznajemo iz perspektive trećih osoba na kraju romana. U romanu , Kazuko je ta koja opservira i svoju umiruću majku i suicid svoga brata. U tom su smislu ti likovi okruženi smrću, ali smrt ih direktno ne dotiče, već se indirektno suočavaju s njom, što Dazaiju kao autoru daje priliku da raspravlja i razrađuje taj motiv, bilo da je on vezan uz fatalizam njegovih likova ili je samo fenomen koji te likove okružuje.

#### Japansko društvo

Za razliku od nekih svojih suvremenika, Dazai nije bio kroničar japanskog društva. Dazaija su zanimale univerzalni teme i problemim pojedinca, međutim socijalna komponenta nije potpuno izostala u njegovim djelima. S jedne strane, bila su tu djela koja su ciljano obrađivala društvenu problematiku – ovdje spadaju i njegovi rani tekstovi inspirirani socijalnom problematikom proleterske knjiežvnosti, ali i neka zrelija djela poput kontroverznog  – a s druge strane su tu djela koja su se fokusirala na druge probleme, a koja su posredno obrađivala i društvenu problematiku. Eklatantan primjer toga je njegovo remek-djelo , u kojem kroz priču djevojke Kazuko Dazai opisuje krah japanske aristokracije u poslijeratnom periodu. Manjak tematskog interesa za društvene probleme može se pripisati i činjenici da Dazai nije bio pod utjecajem nacionalizma i militarizma koji su bili popularni u Japanu u to doba, već je bio pod utjecajem zapadnog modernizma, koji u tom periodu više nije bio fokusiran na socijalne teme kao neka ranija umjetnička razdoblja poput realizma. Poput svojih zapadnih uzora, Dazai se fokusira na pojedinca i njegov položaj u suvremenom svijetu pa čak i temu koja je bila izrazito društvena po svom karakteru – krah aristokracije – obrađuje u modernističkoj maniri, a ne u duhu socijalnog realizma iz XIX. vijeka, kada je ova tematika bila aktualna i na zapadu. 

No, unatoč manjku izravnog interesa za socijalne teme, Keene navodi da je Dazai bio jedan od "velikih kroničara suvremenog života u Japanu, što je postignuće koje je ostvario unatoč kratkom životu i karijeri". Dazai uspijeva precizno prikazati cijelu seriju lokacija koje obiliju likovima koji im odgovaraju karakterom i atmosferom; Dazai svakako nije jedini "portretist" japanskog života i postoji mnogo drugih preciznih slika iz istog perioda, ali Dazaijevi devijantni, a opet kontemplativni i depresivni svjetovi čine opus koji "evocira i otkriva aspekte japanskog naroda u cjelini".

Veliko pitanje koje proizlazi iz iščitavanja japanskog društva u Dazaijevim djelima jest koliki je bio stvarni utjecaj zapadne kulture na japansko društvo u međuratnom i poslijeratnom periodu. Japan se kao država otvorio prema svijetu krajem XIX. vijeka, kada su zapadni (europski) utjecaji postali izraženiji. Međutim, unatoč prihvaćanju zapadnih ideja, japansko je društvo u jednom periodu reagiralo jačanjem nacionalizma, a što je u predratnim godinama preraslo u otvoreni militarizam. S druge strane, u međuratnom su se periodu javili intelektualci i umjetnici koji su odbacivali taj nacionalizam i prihvaćali suvremene zapadne ideje, a toj je skupini – kao pripadnik *[[buraiha]]* pokreta – pripadao i Dazai. Za razliku od romantičara, Dazai je vrlo malo raspravljao o nacionalnim pitanjima, iako ih nije mogao potpuno ignorirati, što se vidi u kratkoj priči . Međutim, Dazai prikazuje japansko društvo koje je pod značajnim, ako već ne presudnim utjecajem Zapada i to je društvo kakvo je on prihvaćao, odnosno društvo kojem je on pripadao. Jasno, postojala je i druga skupina autora, gotovo netaknutih zapadnom kulturom, a čiji je portret japanskog društva bio jednako kvalitetan i točan, međutim ako uzmemo u obzir društvene i kulturološke promjene koje su se dogodile u Japanu nakon rata pod američkim utjecajem, a dijelu tih promjena svjedočio je i Dazai, čini se kako je Dazaijev potret japanskog društva ipak bio precizniji u dugoročnom kontekstu. I dok Keene navodi kako Dazai nema nužno identično, ili barem ne potpuno razumijevanje zapadne kulture kao i zapadni umjetnici, neupitno je da Zapad ima značajnu ulogu u njegovim djelima pa tako i u onima u kojima je društveni aspekt značajan.

## Slikarstvo

Osim što je pisao, Dazai se amaterski bavio i slikarstvom. Sa tom je umjetnošću došao u dodir pod utjecajem svog starijeg brata, Keijija, koji je studirao slikarstvo u Tōkyu, još u djetinjstvu. Tijekom života se osim u književnim kretao i u umjetničkim krugovima pa je imao priliku upoznati i slikare Kunija Hisatomija i Hamae Sakurai. Nije poznato koliko je slika naslikao za života, ali galerija u Mitaki od 2018. godine posjeduje devet njegovih slika, koje evociraju ekspresionizam; kada je obitelj Dazaijevog bivšeg urednika vidjela te slike, donirali su galeriji još jedan portet iz privatne kolekcije za kojeg su vjerovali da ga je naslikao Dazai, što je kasnije i potvrđeno.

## Bilješke

## Reference

## Literatura
* O'Brien, James A., ed. *Akutagawa and Dazai: Instances of Literary Adaptation*. Cornell University Press, 1983.
*
* Ueda, Makoto. *Modern Japanese Writers and the Nature of Literature*. Stanford University Press, 1976.
*
* "Nation and Region in the Work of Dazai Osamu," in Roy Starrs 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Vanjske veze

*Osamu Dazai's works in Japanese on Aozora bunko
*
*Osamu Dazai's grave
*Synopsis of ''Japanese Short Stories'' (''Otogi Zoshi'') at JLPP (Japanese Literature Publishing Project) 
*
*