open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lepše od snova

***Lepše od snova*** je jugoslovenska TV komedija u produkciji RTV Beograd emitovana krajem 1976. godine kao deo novogodišnjeg programa JRT. Protagonisti, koje tumače Ljubiša Samardžić i Milena Dravić su ljubavni par koji se nakon deset godina veze sprema za proslavu Nove 1977. godine i rekapituliše svoj odnos, pre svega razlike stvarnosti od onoga kako su zamišljali svoju budućnost.  Režirao ju je Dejan Ćorković, a scenario je pisao Siniša Pavić, delimično inspirisan znamenitom pričom *[[Tajni život Voltera Mitija]]* Džejmsa Terbera.

## Uloge

## Vanjske veze
* 
*
Novogodišnji televizijski program

**Novogodišnji televizijski program** predstavlja skup svih sadržaja, odnosno televizijski program koji određena TV stanica ili TV mreža povodom proslave Nove godine. Pod time se prije svega podrazumijevaju specijalne emisije koje se emitiraju na večer Stare godine odnosno u prvim satima Nove godine, kao svojevrsna televizijski ekvivalent dočeka Nove godine. U takve emisije, u pravilu zabavnog tipa, se tradicionalno ulažu najveća sredstva i nastup u njima izvođačima (glumci, pjevači, plesači, muzičari i dr.) donosi najveći prestiž. Kao dio novogodišnjeg programa se ponekad podrazumijevaju i neki uz Novu godinu direktno nevezani sadržaji, kao što je, na primjer, emitiranje najpopularnijih ili najatraktivnijih igranih filmova, uključujući hollywoodske blockbustere, koji upravo na Novu godinu imaju svoju televizijsku premijeru.
Appenzellerske Alpe

**Appenzellerske Alpe** je planinski masiv na sjeveroistoku Švicarske. .

## Geografija
Masiv se proteže u dužinu od nekih 195 km, i ima površinu od 1.723 km².

Tlocrtno to je jedan trokut od Ciriškog jezera na zapadu do Bodenskog jezera na sjeveru, pa sve do granice sa Lichtensteinom na jugu.

Najviše planine masiva su Säntis visok 2.502 metara, a slijede ga Altmann (2.435 m), Wildhuser Scfahafberg (2.373 m), Hinterrugg Gipfel (2.306 m) i Chaserugg (2.262 m).

## Reference
 
## Vanjske veze

* ''Karte: Appenzeller Alpen''
Ciriško jezero

**Ciriško jezero** (njemački: *Zürichsee*) je šesto po veličini jezero u Švicarskoj.

## Hidrografija

Jezero se proteže jugoistočno od grada Züricha u dužinu od 29 km, maksimalno široko 4 km.
Jezero leži na nadmorskoj visini od 406 metara, i ima površinu od 88 km², a duboko je do 143 m. 
Najveća pritoka je rijeka Linth koja uvire sa jugoistoka, a istječe kod Züricha na sjeverozapadu pod imenom Limmat.

Najveći dio jezera nalazi se u Kantonu Zürich, oko 20.7 km² leži u Kantonu Schwyz a 10.3 
km² u Kantonu St. Gallen. Obale su blage okružene pitomim brežuljcima po kojima se redaju vinogradi i voćnjaci, izad kojih se na jugu steru Alpe.
 
Jezero zauzima bazen koji su nekad davno izdubili glečeri Linth i Rhein, klizajući prema sjeverozapadu - i mjestu gdje se danas nalazi Zürich. Na toj lokaciji je završna morena stvorila jezero tako što je pregradila protok vodi.
Jedna druga morena između Pfäffikona (Kanton Schwyz) i Rapperswila razdvaja dublji donji dio jezera (Untersee) od plićeg gornjeg dijela (Obersee).
 
Ta morena iako sa rupom koju je probila voda, svojevremeno je služila hodočasnicima kao puteljak prema samostanu Einsiedeln na otoku Ufenau. Rupa u moreni je premoštena još 1358. a današnji nasip dug 926 metara, i dovoljno širok za željezničku prugu i cestu izgrađen je 1878. sa pomičnim mostom u sredini za propuštanje manjih brodova.

Jedini veći grad na jezeru je Zürich. 
 

## Reference

## Vanjske veze

* ''Lake Zürich''
Sankt Gotthard (prijevoj)

**Sankt Gotthard** (njemački: *Gotthardpass*, talijanski: *Passo del San Gottardo*) je planinski prijevoj u Lepontinskim Alpama na jugu Švicarske.

## Historija i karakteristike
Sankt Gotthard je danas važan za željeznički i automobilski promet između Centralne Evrope i Italije. 
Prijevoj se nalazi na nadmorskoj visini od 2108 metara, a cesta preko njega duga je 26 km. Iako je prijevoj bio poznat još za rimskih vremena, nije se koristio za prelaz preko Alpa sve do početka 13. vijek. Pretpostavlja se da je prijevoj tako nazvan početkom 14. vijek, radi hospicija kog su na samom vrhu dali podići bavarske vojvode u čast svetog Gottharda, koji je u 11. vijeku bio biskup u Hildesheimu (Njemačka).

Istoimeni željeznički tunel dug 15.003 km ispod Sankt Gottharda izgrađen je od 1872 do 1880. godine, a pruga Luzern–Milano puštena je u promet 1882. Nakon tog je 1980. probijen i cestovni tunel dug 16 km. Najnoviji bazni tunel Gotthard (prokopan ispod starog) dug je 57 km i pušten je u promet 2016. godine.

## Izvori

## Vanjske veze
 
* ''St. Gotthard Pass''
Pariški masakr 1961.

-->
|vrijeme-kraj=}}

**Pariški masakr 1961. godine** je masovno ubistvo koje su 17. oktobra 1961. godine u Parizu počinili pripadnici francuske Nacionalne policije pod vodstvom pariškog prefekta Mauricea Papona nad velikim brojem osoba istog dana uhapšenih u racijama, odnosno prilikom kršenja uličnih demonstracija koje je bio organizirao alžirski Front nacionalnog oslobođenja kako bi ishodio nezavisnost Alžira gdje se u to vrijeme vodio dugogodišnji rat za oslobođenje od francuske vlasti. Policija je uhapšene osobe ubijala vatrenim oružjem, premlaćivanjem palicama, odnosno bacanjem u Seineu gdje se veliki broj tih osoba utopio. Francuske su vlasti cijeli slučaj uspješno zataškavale sve do 1998. godine, kada su činjenice o masakru rasvijetljene povodom suđenja Paponu za zločine protiv čovječnosti prethodno počinjene u službi višijskog režima u Drugom svjetskom ratu. Razmjeri krvoprolića nisu poznati, ali se procjenjuje da je poginulo najmanje 40, odnosno preko 200 ljudi.

## Vanjske veze

* The Washington Report on the Middle East: The 1961 Massacre of Algerians in Paris: When the media failed the test
* Daniel A. Gordon from the University of Sussex : World Reactions to the 1961 Paris Pogrom
* Flame: 35 Years ago the "Battle of Paris": When the Seine was full of bodies
* Flame: Papon and the killing of 200 Algerians in Paris during 1961
* Pont Saint Michel (Saint Michel Bridge)
* BBC report
* Un criminel s'en va dans l'impunité?, *[[El Watan]]*, 19 February 2007
* 
* Guardian article on 50th anniversary
* “Vacarme” Intervju sa historičaromk Alainom Dewerpeom o knjizi *Charonne, 8 février 1962. Anthropologie historique d'un massacre d'Etat*.
* A list of the dead or missing.
* “17 octobre 1961: Retour sur les lieux” video snimka kiju je napravila historičarka Mathilde Larrère (*[[Arrêt sur images]]* media platform) (created 17 Oct 2017).
Vacheron Constantin

**Vacheron Constantin** je ime švicarske kompanije koja je poznata kao najstariji proizvođač  luksuznih 
satova.

## Historija

Kompanija je osnovana 1755. udruživanjem dvije ženevske zanatske radnje Jeana-Marca Vacherona i Françoisa Constantina.

Vacheron Constantin danas ima trgovine u svim svjetskim metropolama i mondenim ljetovalištima.

## Izvori

## Vanjske veze
 
* Službene stranice
Thames Television

**Thames Television** () bila je britanska televizijska stanica koja je, kao dio privatne mreže ITV od 1968. do 1992. godine emitirala program za područje Londona, ali i također producirala program za ITV. Thames je tokom svoga postojanja postala poznata i izvan britanskih granica, prije svega zahvaljujući kvaliteti sadržaja i produkcije koja se po mišljenju kritičara mogla mjeriti sa državnim BBC-jem. Pri tome se najviše isticala humoristička emisija *[[The Benny Hill Show]]* i hvaljena dokumentarna serija *[[The World at War]]*. Sa radom prestala nakon što joj je 1991. godine oduzeta licenca, a kompaniju je preuzela FremantleMedia.

## Vanjske veze
* talkbackTHAMES.tv 
* Talk of Thames unofficial site.
* Thames Television on TV Ark.
Chase F. Robinson

**Chase F. Robinson** je američki historičar specijaliziran za historiju islama. Trenutno se nalazi na mjestu predsjednika Graduate Centera pri Sveučilištu u New Yorku. 

Urednik je prvog sveska knjige *[[The New Cambridge History of Islam]]*.

## Izabrana bibliografija
* *Empire and Elites after the Muslim Conquest: The Transformation of Northern Mesopotamia*. Cambridge, 2000.
* *Islamic Historiography*. Cambridge, 2003.
* *A Medieval Islamic City Reconsidered: An Interdisciplinary Approach to Samarra*. Oxford, 2001.
* *Texts, Documents and Artefacts: [http://www.sya.org Islamic] Studies in Honour of D.S. Richards*. Brill, Leiden, 2003.
* *Abd al-Malik*. Oxford, 2005.
* *The Legacy of the Prophet: The Middle East and Islam, 600-1300*. Cambridge, 2009.
* *The New Cambridge History of Islam: Volume 1, The Formation of the Islamic World, Sixth to Eleventh Centuries*. Cambridge University Press, Cambridge, 2010. (urednik)
**Islamic Civilization in Thirty Lives: The First 1,000 Years*. University of California Press, 2016.
Overtonov prozor

**Overtonov prozor** je termin kojim se opisuje raspona ideja o kojima javnost smatra prihvatljivim raspravljati.

Termin je nastao prema imenu Josephu Overtonu, koji je u svojim radovima 1990.-ih godina prezentirao koncept koji objašnjava kako političari neće promovirati ideje koje zbilja smatraju ispravnima, nego one koje je javnost spremna prihvatiti. Koncept je zadobio šire prihvaćanje nakon Overtonove smrti 2003. godine.

Stupanj javnog prihvaćanja određene ideje Overton iskazuje u više stupnjeva:

* Nezamislivo
* Radikalno
* Prihvatljivo
* Razumno
* Popularno
* Zadano

Kada se u nastojanju za postizanje nekog političkog cilja ustanovi da je ideja u javnosti neprihvatljiva, može se pristupiti aktivnostima radi pomicanja Overtonovog prozora. Pomicanje prozora ideja prihvatljivih u javnom diskursu može se postići javnim zagovaranjem vrlo radikalnih ideja, kako bi manje radikalne - ali još uvijek neprihvaćene - ideje bile prepoznate kao umjerene, te, s vremenom, posve prihvatljive.  Kada se u javnosti prostor pomakne tako da obuhvati do jučer neprihvatljive ideje, istodobno će neke od ranije prihvatljivih ideja - postati sada neprihvatljivima.

Ovakvo shvaćanje prihvatljivosti ideja može se naći kod dobitnika Nobelove nagrade za ekonomiju Miltona Friedmana, koji je svoju vlastitu misiju na polju ekonomije opisao riječima: "Ovo je, prema mojem mišljenju, naša osnovna zadaća: razviti alternative danas prihvaćenim pravilima, te ih držati živima i raspoloživima dok politički nemoguće ne postane politički neizbježnim."

Kao primjer pomicanja Overtonovog prozora, navode se primjer legalizacije Istospolnog braka, koji je u nekoliko desetljeća napredovao od nemoguće, neprihvatljive i čak smiješne ideje, do razine propisa u mnogim zemljama. U Sjedinjenim Američkim Državama, i protivnici i pobornici predsjednika Donalda Trumpa govore kako je on svojim političkim djelovajem "razbio Overtonov prozor".

Neki autori kritiziraju osnovnu postavku Overtonovog prostora, te opažaju da zadnjih godina raspon ideja prihvatljivih u javnom diskursu (zapadnih demokratskih) raste, iznoseći ocjenu kako uvođenjem radikalnijih ideja na lijevoj i desnoj strani političkog spektra zadnjih godina nije nastalo pomicanje "prozora" politički prihvatljivoga (i politički neprihvatljivoga) ni ulijevo ni udesno.

## Reference
Igor Petrenko

**Igor Petrovič Petrenko** (ruski: **И́горь Петро́вич Петре́нко**; Potsdam, 23. kolovoza 1977.) je ruski filmski, televizijski i kazališni glumac. Dobitnik je nagrade Nika te Državne nagrade Ruske Federacije, koju mu je uručio Vladimir Putin. 

Petrenko je rođen u Potsdamu, tada Istočna Njemačka, u obitelji sovjetskih oficira. U Moskvu se preselio s tri godine života. Godine 2000. diplomirao je na Višoj teatarskoj školi Ščepkin u Moskvi, a već dvije godine kasnije je dobio nagradu Nika, jednu od najprestižnijih glumačkih nagrada u Rusiji. 

Glumio je u nizu ruskih filmova i serija, a održava i aktivnu karijeru u teatru. Među njegove filmske uloge spadaju ona Andreja u adaptaciji Gogoljevog romana *[[Taras Buljba]]* iz 2009. godine, dok je na televiziji, među ostalima, tumačio Grigorija Pečorina u miniseriji *[[Geroj našego vremenji (miniserija)|Geroj našego vremenji]]* iz 2006. te Sherlocka Holmesa u istoimenoj seriji iz 2013. godine. 

Za svoja glumačka ostvarenja dobitnik je Državne nagrade Ruske Federacije te nagrade Trijumf (2004.). 

Od 2000. do 2004. godine bio je u braku s Irinom Leonovom, koju je upoznao tokom studija. Nakon razvoda je deset godina bio u braku s glumicom Ekaterinom Kljimovom, s kojom ima dvoje djece. Nakon razvoda u srpnju 2014. godine, Petrenko je dobio treće dijete, kći Sofiju Karolinu, s glumicom Kristinom Brodskom.

## Vanjske veze
*
Tri zamka i bedemi Bellinzone

**Tri zamka i bedemi Bellinzone** (talijanski: *I tre castelli e la cinta muraria di Bellinzona*) je ime lokaliteta na jugu Švicarske, koji je 2000. uvršten na UNESCO-ovu Listu mjesta svjetske baštine u Evropi.

To su tri zamka; *Castelgrande*,  *Montebello* i *Sasso Corbaro* i bedemi koji povezuju dva zamka Castelgrande i Montebello.

## Karakteristike

Historijski centar Bellinzone sastoji se od skupine utvrda grupiranih oko *Velikog [[Zamak|zamka]]* (**Castelgrande**), koji stoji na stjenovitom vrhu sa kojeg puca pogled na cijelu dolinu Ticino. Nizvodno od zamka čitav niz kamenih bedema i tornjeva štiti drevni grad i blokira prolaz kroz dolinu.

Drugi zamak **Montebello** sastavni je dio gradskih fortifikacija, dok je treći - **Sasso Corbaro** podignut na izoliranom kamenitom brdu jugoistočno od centra i ostalih fortifikacija.

Kompleks fortifikacija Bellinzone u italskom kantonu Ticino, južno od Alpa, jedini je vidljiv primjer srednjovjekovne vojne arhitekture u cijelom alpskom krugu. 

UNESCO je Kompleks Bellinzone uvrstio u Svjetsku baštinu,  jer je jedan od najvećih primjera fortifikacione arhitekture 15. vijeka, nastao pod pod utjecajem topografije i zbog odlično očuvanog ansambla.

## Reference

## Vanjske veze

* ''I tre castelli medievali di Bellinzona''
Angela Melillo

**Angela Melillo** (Rim, 20. lipnja 1967.) talijanska je kazališna i filmska glumica.

## Filmografija

### Film
* *Impotenti esistenziali*, Regie: Giuseppe Cirillo (2009)
* *Al posto tuo*, Regie: Max Croci (2016)

### Televizija
* *La casa delle beffe* 2000 – Miniserie – Canale 5
* *La palestra* 2003 – Film – Canale 5 – Rolle: Valentina
* *[[Il maresciallo Rocca|Il maresciallo Rocca 5]]* 2005 – Serie, 2 Folgen – Rai 1 – Rolle: Elena Neccini
* *Sottocasa* 2006 – Serie – Rai 1 – Rolle: Tiziana Palme
* *[[Don Matteo]]* 2006 – Serie, 1 Folge – Rai 1 – Rolle: Marina
* *La figlia di Elisa – Ritorno a Rivombrosa* 2007 – Miniserie, 8 Folgen – Canale 5 – Rolle: Prinzessin Luisa di Carignano
Gotardski željeznički tunel

**Gotardski željeznički tunel** (njemački: *Gotthardtunnel*, talijanski: *Galleria del San Gottardo*) je tunel na jugu Švicarske ispod Prijevoja Sankt Gotthard.

Tunel je dug 15,003 km, maksimalne dubine 1700 metara, vodi od sela Göschenen u Kantonu Uri do Ariola u Kantonu Ticino.

## Historija i  karakteristike
Tunel leži na trasi pruge Gotthard duge 70.800 km, koja povezuje Luzern i Milano.

Radovi na probijanju tunela počeli su 13. septembra 1872. (probijen je 1880.), a otvoren za promet 22. maja 1882.

Graditelji tunela susreli su se sa brojnim problemima, od iznenadnih prodora vode, suviše mekih stijena koje su se urušavale do bankrotstva pojedinih podizvođača.

## Reference

## Vanjske veze

* ''Gotthard Tunnel''
Limmat

**Limmat** je rijeka na sjeveru Švicarske u Kantonu Zürich duga 35 km, jedna od pritoka rijeke Aare.

## Karakteristike

Rijeka izvire iz Ciriškog jezera, i protiče kroz centar grada Züricha. Od tamo  teče u smjeru sjeverozapada do ušća u Aare nedaleko od grada Brugga. Najveći urbani centri kroz koje protiče Limmat su; Wettingen, Dietikon i Baden.

Najveće pritoke Limmata su Linth (posredno preko Ciriškog jezera) Sihl koji uvire u Zürichu i Reppisch kod Dietikona.

Svojevremeno je bio transportna žila kucavica, ali je danas plovan samo za manje brodove, jer su duž rijeke podignute brojne hidroelektrane sa brodskim prevodnicama. Tim brodovima se danas uglavnom prevoze turisti koji dolaze obići Zürich.

U močvarnom pojasu između Ciriškog jezera i Limmata i na jezerskim otočićima pronađeno je dosta prahistorijskih sojenica.

## Reference

## Vanjske veze

* ''About Limmat River''
Jay Leno

**James Douglas Muir** "**Jay**" **Leno** (; 28. april 1950 -) je američki glumac, komičar, pisac, televiijski producent i voditelj, najpoznatiji po dugogodišnjem vođenju popularnih talk showova na programu mreže NBC.

Leno je poznat i kao stratstveni ljubitelj i kolekcionar motornih vozila, koje su bila tema njegove najnovije TV-emisije *[[Jay Leno's Garage]]*.

## Izvori

## Vanjske veze

*
* ''Tonight Show with Jay Leno'' episodes
* Jay Leno's Garage (NBC)
* An interview with Jay Leno 
* ''The New York Times'' on Leno's affiliation with McPherson College
* Live performance videos from the Tonight Show
*
Charlie's Angels (TV serija, 2011)

***Charlie's Angels*** () je američka akcijska kriminalistička TV serija koja se originalno emitirala 2011. godine na programu TV-mreže ABC. Predstavlja remake istoimene popularne TV-serije iz 1970-ih. Protagonistice, koje tumače Annie Ilonzeh, Minka Kelly i Rachael Taylor su tri mlade privlačne žene problematične prošlosti koje se priključe privatnoj detektivskoj agenciji kako bi obavljale razne delikatne misije za račun tajanstvenog i nikad viđenog šefa zvanog "Charlie". Nakon što su prikazane prve četiri epizode, *Charlie's Angels* je zbog slabe gledanosti otkazana.

## Likovi i uloge

### Stalni
* Annie Ilonzeh ... Kate Prince, bivša policajka iz Miamija
* Minka Kelly ... Eve French, bivša vozačica auto-utrka
* Rachael Taylor ... Abigail "Abby" Simpson, bivša kradljivica
* Ramon Rodriguez ... John Bosley, bivši hacker

### Povremeni
* Victor Garber ... glas Charlesa "Charlieja" Townsenda (nenaveden na špici)

## Izvori

## Vanjske veze
*
Grlom u jagode

***Grlom u jagode*** je jugoslovenska televizijska miniserija u produkciji RTV Beograd i režiji Srđana Karanovića originalno emitovana od 25. marta do 27. maja 1976. na Drugom programu TV Beograd i na programu JRT, zatim reprizno krajem leta i početkom jeseni 1976. godine. Nastala prema scenariju koji je Karanović bio napisao zajedno sa Rajkom Grlićem radnjom je bila smeštena u Beograd 1960-ih i pratila odrastanje grupe mladića i devojaka u kontekstu burnih ekonomskih, socijalnih i kulturnih promena u tom periodu. Nominalni protagonista, čiji je lik tumačio Branko Cvejić, bio je Branislav Živković zvani "Bane Bumbar", a stalni likovi su bili članovi njegove porodice i nekoliko bliskih prijatelja, uključujući devojku Gocu sa kojom je povremeno imao ljubavni odnos. Serija se sastojala od 10 epizoda, od kojih je svaka pratila po jednu godinu u životu protagonista; u njoj su također postojali kvazidokumentarni segmenti u kojoj su se, sada već odrasli, likovi neposredno obračali publici i komentarisali svoj život i promene u Beogradu i Jugoslaviji u prethodnih 10-15 godina. Serija, koja je također imala prepoznatljivu muzičku temu, se odlikovala kombinoivanjem drame, komedije i nostalgije, te je stekla izuzetnu popularnost.

Godine 1985. je Karanović snimio nastavak u obliku daleko manje uspješnog celovečernjeg igranog filma *[[Jagode u grlu]]*.

## Spisak epizoda

## Uloge

 Ostale uloge &nbsp;▼




Kompletna TV ekipa &nbsp;▼




## Vanjske veze
* 
* Muzika iz TV serije Grlom u jagode (YouTube)
* Grlom u jagode – 40 godina dugovečnosti („Politika”, 18. oktobar 2016)
Nedjeljno popodne

***Nedjeljom popodne***, ponekad navođena pod naslovom ***Nedjeljno poodne***, bila je zabavna televizijska emisija mozaičkog tipa u produkciji RTV Zagreb koja se od 1973. do 1985. godine emitirala na programu JRT-a, poznata kao najpopularnija TV-emisija u historiji Jugoslavije. Osmislio ju je novinar Saša Zalepugin koji će postati njen dugogodišnji voditelj i urednik, i to kao svojevrsni otklon od sadržaja "visoke kulture" koji su bili dominirali dotadašnjim televizijskim sadržajima. *Nedjeljno popodne* se sastojalo od glazbenih brojeva, stranih videospotova, reportaža, intervjua, ali su posebnu popularnost imali humoristički skečevi komičara Davea Allena i Bennyja Hilla preuuzeti iz njihovih emisija na britanskim televizijima. Popularnost emisije je svoj vrhunac doseglo krajem 1970-ih, kada ju je, prema anketama, redovno gledalo čak 70 % televizijskih gledalaca u Jugoslaviji. Zahvaljujući nastupima u *Nedjeljnom popodnevu* su karijeru izgradile stekle neke kasnije slavne ličnosti kao što su novinar Miroslav Lazanski i putopisac Željko Malnar. Uspjeh zagrebačkog *Nedjeljnog popodneva* je potakao i druge jugoslavenske TV-stanice da počnu producirati i emitirati vlastite verzije - prvo RTV Beograd, a potom TV Sarajevo, TV Skoplje i TV Novi Sad.

Godine 1985. je emitiranje emisije službeno prestalo, a zamijenila ju je slična emisija pod naslovom *[[Sastanak bez dnevnog reda]]*.

## Povezano
* *[[Domenica in]]*
* *[[Program plus]]*

## Vanjske veze
* Nedjeljom popodne na portalu Leksikon YU mitologije
*
Željka Fattorini

**Željka Fattorini** (djevojački Marković; Zagreb, 1945.) hrvatska je novinarka, spikerica, televizijska i radijska voditeljica, najpoznatija kao voditeljica popularne TV-emisije *[[Nedjeljom popodne]]*.

## Biografija

Željka Fattorini dugogodišnja je voditeljica HRT-ove jutarnje emisije "Dobro jutro, Hrvatska". Kao djevojčica vodila je dječju emisiju koja se emitirala jednom tjedno. Vodila je i emisiju "Nedjeljom u 7" s Ratkom Buljanom i Vojom Šiljkom. Sredinom 70-ih godina radila je novinarske priloge za emisiju "Dnevnik 10", a bila je uključena i u dnevni program kao najavljivačica i spikerica. 80-ih je vodila "Nedjeljno poslijepodne".

## Privatni život

Željka je u braku s liječnikom Ivanom Fattorinijem s kojima ima dvoje djece, kćer Ivu i sina Renza.

## Izvori

## Vanjske veze
*
Domenica in

***Domenica in*** je italijanska zabavna TV emisija koja se od 1976. godine redovno emitira nedjeljom popodne na programu mreže Rai Uno, poznata kao jedna od najpopularnijih i najdugovječnijih na italijanskoj televiziji.

Nastala je za vrijeme ekonomske krize koja je pogodila Italiju 1970-ih, te zbog koje brojni Italijani i njihove porodice nisu nedjelje mogli provoditi u šetnjama, izletima i provodima na koje su se bili navikli u vrijeme ranijeg ekonomskog buma. Ideja iza emisije je bila svojevrsna kompenzacija u obliku zabave koje bi svake nedjelje pružila televizija. U tu se svrhu *Domenica in*, čija su specijalnost bile muzičke, plesne točke, humoristički skečevi i razgovori sa gostima u studiju, isticala za tadašnje vrijeme neuobičajenom dužinom od preko četiri sata. Sa vremenom su brojni njeni voditelji postali zvijezde, a zaslužna je za početke karijera brojnih velikih imena u historiji italijanske industrije zabave.

## Povezano
* *[[Nedjeljno popodne]]*

## Vanjske veze
*
San Bernardino (prijevoj)

**San Bernardino** (talijanski: *Passo del San Bernardino*, njemački: *Bernhardinpass*) je planinski prijevoj u Lepontinskim Alpama na jugoistoku Švicarske.

## Historija i karakteristike
Prijevoj San Bernardino nalazi se u kantonu Graubünden, leži na nadmorskoj visini od 2065 metara. Iako je prijevoj prvi put dokumentiran 941. godine, vjeruje se da je bio korišten još od prahistorije. Cesta preko prijevoja povezuje sela Splügen i Hinterrhein u dolini rijeke Hinterrhein na sjeveru s gradovima Mezocco i Bellinzona u dolini rijeke Moese na jugu. Selo San Bernardino, koje leži nešto južnije od prijevoja popularna je turistička destinacija tokom cijele godine. Ispod prijevoja prokopan je tunel dug 6 kilometara i svečano otvoren 1967. godine, nakon tog je promet u tom kraju znatno olakšan. Prijevoj je dobio ime po franjevačkom fratru sv. Bernardinu iz Siene, koji je djelovao u tom kraju početkom 15. vijeka.

## Izvori

## Vanjske veze
 
* ''San Bernardino Pass''
Bitka kod Peyrestortesa

**Bitka kod Peyrestortesa** se odigrala 17. septembra 1793. godine na jugu Francuske za vrijeme Pirinejskog rata između španskih snaga pod komandom markiza Amarillasa na jednoj i generala Juana de Courtena na jednoj, i francuskih republikanskih snaga pod komadom generala Eustachea d'Aousta i Jacquesa Gogueta na drugoj strani. Do nje je došlo prilikom španske ofenzive, koju je bio pokrenuo general Antonio Ricardos sa ciljem da zauzme francusku pokrajinu Rousillon i njen glavni grad Perpignan. Prvi španski pokušaj, da se Perpignan zauzme frontalnim napadom je mjesec dana ranije odbijen u bitci kod Perpignana pa su Španci pokušali grad umjesto toga staviti pod opsadu, odnosno prekinuti komunikacijske linije prema sjeveru. Za operaciju su odabrane dvije španske divizije koje su uspjele postaviti svoje položaje sjeverno i zapadno od grada, velikim dijelom zahvaljujući tome što je francuski general Barbantane, zapovjednik Istočnopirinejske armije u panici pobjegao iz grada, napustivši svoje ljudstvo. Francuske snage su, usprkos kaosa u svome vodstvu, napale španske snage, pri čemu je ključna točka bila mjesto Peyrestortes oko 7&nbsp;km sjeverozapadno od grada. Francuzi su uspjeli postići iznenađenje te zarobiti velikih broj španskih topova namijenjenih predstojećoj opsadi grada; novi francuski napad je doveo do demoralizacije španskih snaga, koje su se do večeri povukle prema jugu, čime je bitka završila francuskom pobjedom, a Perpiganan bio osiguran.

U Peyrestortesu je podignut spomenik u čast bitke.

## Izvori

## Literatura
*
* 
*
*
*
*
*
*
*
Puč 18. fructidora

**Državni udar 18. [[fruktidor]]a V godine [[Prva francuska republika|Republike]]** naziv je za događaj od 4. septembra 1797. godine kada su generali Napoleon Bonaparta i Lazar Oš zbacili vlast prvog Direktorijuma. Deo je Francuske revolucije.

## Historija
Napoleon je otvoreno zaobilazio naređenja Direktorijuma. Vlast Direktorijuma bila je razbijena, izuzev u desetak departmana. Samo je jedanaest novih konventovaca ponovo izabrano u savete. Kriza između novog saveta i Direktorijuma mogla je biti rešena na dva načina: obraćanjem na narod kao II godine ili obraćanjem na armiju. Bonaparta i Oš prihvatili su drugu opciju. Bonaparta je pribavio dokaze o Pišegrijevoj izdaji. Oš je svojim jedinicama naredio da krenu na Pariz. Direktorijum se našao na milosti i nemilosti Napoleona. Osamnaestog fruktidora (4. septembra 1797.) Pariz je zauzela vojska. Pišegri i dvanaest poslanika su uhapšeni i zatvoreni u Templ. Karno je morao pobeći. Ponovo na snagu stupaju represivne mere protiv emigranata i sveštenika. Ukinuta su 42 lista. Opet je odobreno otvaranje klubova. Državni udar 18. fruktidora naneo je snažan udarac sistemu liberalne Republike zasnovanom prema ustavu III godine.

## Povezano
* Državni udar 18. brimera

## Literatura
* Albert Soboul; Francuska revolucija, Naprijed, Zagreb (1966)
Bitka kod Truillasa

**Bitka kod Truillasa** se odigrala 22. septembra 1793. godine za vrijeme Pirinejskog rata na jugu Francuske između francuskih republikanskih snaga pod generalom Lucom Siméonom Dagobertom na jednoj, i španskih snaga pod generalom Antoniom Ricardosom na drugoj strani. Do nje je došlo nakon španske ofenzive kojom je Ricardos zauzeo veliki dio francuske granićne pokrajine Rousillon, ali ne i njen glavni grad Perpignan. Francuske snage, organizirane u Istočnopirinejsku armiju su Špance sa prilaza Perpiganana uspjele odbaciti nekoliko dana ranije u bitci kod Peyerstortesa te je pod novim zapovjednikom Dagobertom pokrenuta kontraofenziva. Glavna meta je bio španski utvrđeni logor kod mjesta Truillas. Dagobert je namjeravao, koristeći maklu brojčanu prednost svojih snaga, opkoliti Špance, ali je pod pritiskom političkih komesara republikanske valde iz Pariza umjesto toga naredio frontalni napad. Ricardos, koji je na obližnjem bojištu kod Mas Deua bio porazio Francuze nekoliko mjeseci ranije, iskoristio je svoje dobro poznavanje terena, kao i slabu organizaciju francuskog napada, te ga je odbio uz veliki broj mrtvih i zarobljenih te ih natjerao na povlačenje u Perpignan. Obje strane su zadržale svoje položaje na rijeci Tech, te većih operacija nije bilo do kraja godine i katastrofalnog francuskog poraza u bitci kod Colliourea.

## Izvori

### Vanjske veze
* ''17 Septembre 1793 La Bataille de Peyrestortes'' de Bernard Prats 
* ''Mort pour la Bataille de Trouillas ou est ta Victoire'' de Bernard Prats 
* ''La Revanche de Luc Simeon Auguste Dagobert de Fontenille'' de Bernard Prats 
* ''Battle of Truillas'' by J. Rickard
Andrej Panjin

**Andrej Vladimirovič Panjin** (ruski: Андре́й Влади́мирович Па́нин; Novosibirsk, 28. svibnja 1962. – Moskva, 6. ožujka 2013.) bio je ruski filmski, teatarski i televizijski glumac te režiser, dvostruki dobitnik prestižne ruske filmske nagrade Nika.

Rodio se 1962. godine u Novosibirsku kao sin Vladimira Aleksejeviča i Anje Georgijevnje Panjin. Ubrzo se preselio s obitelji u Čeljabinsk, a nakon četiri godine i u Kemerovo, gdje će živjeti do svojih dvadesetih godina. Iako je inicijalno želio biti kuhar, Panjin se odlučio za glumačku karijeru te je diplomirao 1991. godine. Nedugo zatim postao je dio ansambla Čehovljevog teatra u Moskvi, gdje je radila i njegova supruga, glumica Natalja Rogožkina. Od 1992. godine pojavljuje se i na velikom platnu, a njegovu karijeru lansirala je kriminalistička serija *[[Kamenskaja]]*, gdje je u šest sezona glumio profesora Alekseja Čistjakova.

Godine 2004. dobio je svoju prvu Niku, za ulogu Platona u filmu *[[Šik (film, 2003)|Šik]]*. Godine 2010. glumio je u filmu *[[Kandahar (film, 2010)|Kandahar]]* Andreja Kavuna, s kojim je 2013. godine surađivao i na seriji *[[Šerlok Holms (TV serija)|Šerlok Holms]]*, gdje je tumačio doktora Watsona.

Panjin je iznenada umro 6. ožujka 2013. godine; njegovo tijelo pronađeno je u njegovom stanu na jugu Moskve sljedećega jutra. Preliminarnim uzrokom smrti naveden je gubitak krvi, što je bila posljedica teške ozljede glave; istražitelji su inicijalno naveli da se radi o nesretnom slučaju. Ipak, nedugo nakon tih inicijalnih izvještaja, utvrdilo se da su ozljede na Panjinovom tijelu bile preteške da bi se pripisale nesretnom slučaju, što je, uz znakove borbe prisutne u stanu, bilo dovoljno da se posumnja na moguće ubojstvo. Istražitelji su otvorili slučaj, međutim isti se nije pomaknuo s mrtve točke te je danas službeno zatvoren, iako su teorije o nasilnoj smrti i danas popularne u javnosti.

Panjin je umro usred postprodukcije serije *[[Šerlok Holms (TV serija)|Šerlok Holms]]*, ne dovršivši nasnimavanje glasa; produkcija je mahom iskoristila snimke sa seta, dok je zamjenski glumac odradio tek neznatni broj scena. Isti problem dogodio se i sa miniserijom *[[Geterji majora Sokolova]]* (2014.), koja se vodi kao Panjinova posljednja uloga. Godine 2013., posthumno mu je uručena i njegova druga Nika.

Panjin je pokopan u Moskvi.
Prva bitka kod Wissembourga (1793)

**Prva bitka kod Wissembourga** se odigrala 13. oktobra 1793. godine za vrijeme Rata Prve koalicije na sjeveroistoku Francuske između savezničkih, pretežno austrijskih snaga na čelu sa Dagobertom Wurmserom na jednoj, i francuskih republikanskih snaga pod generalom Carlencom na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su francuske snage, glavninom organizirane u Rajnsku armiju, prethodnih mjeseci trpile poraze od strane saveznika u dolini Rajne na zapadu Njemačke te su prisiljene na povlačenje na francusku teritoriju. Rajnska armija je zauzela obrambeni položaj na Wissembourškim linijama, nizu poljskih utvrđenja na rijeci Lauter podignutih početkom 18. vijeka. Kada su saveznici pod Wurmserom pokrenuli ofenzivu sa ciljem prodora u Alsace imali su tek neznatnu nadmoć pred Rajnskom armijom, ali je potonja bila velikim dijelom dezogranizirana političkim spletkama i revolucionarnim kaosom, zbog kojih će nekoliko njenih zapovjednika biti uhapšeno, optuženo i giljotinirano zbog navodne izdaje. To se odrazilo i na to da nitko nije htio preuzeti komandu sve dok to nije učinio Carlenc, dotada konjički potpukovnik. Rajnska armija se našla pod njegovim vodstvom kada su saveznici pod Wurmserom napali francuske položaje 13. oktobra. Saveznici su se uspjeli probiti i nanijeti Francuzima teške gubitke. Saveznii su zahvaljujući tome Fort Louis, ključnu francusku tvrđavu na Rajni sljedeći dan stavili pod opsadu koja će 14. novembra završiti kapitulacijom garnizona. U međuvremenu je Carlenc smijenjen, a na Rajnskoj armiji u pomoć pristigao general Pichegru pod čijim će energičnim vodstvom Francuzi uz nizu krvavih bitaka do kraja godine uspjeti saveznike prisiliti na povlačenje iz Alsacea.

## Vanjske veze
* napoleon-series.org Austrian generals by Digby Smith, compiled by Leopold Kudrna
Opsada Fort-Louisa (1793)

**Opada Fort-Louisa** se odigrala za vrijeme Rata Prve koalicije na sjeveroistoku Francuske od 14. oktobra do 14. novembra 1793. godine, kada su savezničke, odnosno njemačke, pretežno austrijske, snage pod generalom Franzom von Laureom nastojale zauzeti tvrđavu Fort-Louis na rijeci Rajni koju je branio francuski republikanski garnizon pod Michelom Durandom. Do bitke je došlo za vrijeme savezničke ofenzive u Alsace, odnosno dan nakon što je francuska Rajnska armija u kod Wissembourga odbačena sa svojih obrambenih položaja na rijeci Lauter. Fort-Louis, sagrađena stotinu godina ranije od strane znamenitog inženjerca Vaubana, se smatrala jakom tvrđavom; saveznici su imali podjednak broj ljudi kao i branitelji, ali manje topova. Usprkos toga se garnizon predao nakon mjesec dana otpora.

## Reference

## Literatura
*
*
Opsada Maubeugea (1793)

**Opsada Maubeugea** se odigrala za vrijeme Rata Prve koalicije na sjeveru Francuske od 30. septembra do 16. oktobra 1793. godine kada su savezničke, pretežno austrijske i manjim dijelom nizozemske snage pod princom od Saxe-Coburga nastojale zauzeti strateški važan grad i tvrđavu Maubeuge, koju je branio francuski republikanski garnizon pod generalima Desjardinom i Mayerom. Do nje je došlo nekoliko mjeseci nakon što su saveznici uspjeli izbaciti Francuze iz (tada austrijske) Belgije, te počeli sistematski zauzimati francuske granične tvrđave, kako bi osigurali bazu za napredovanje prema Parizu gdje su trebali svrgnuti republikanski režim, obnoviti monarhiju i tako okončati rat. Saveznici su u tome, sa izuzetkom Dunkerquea imali uspjeha, te nanijele teške gubitke francuskim vojskama koje su bile pokušavale deblokirati granične tvrđave. Maubeuege se uspješno odupirao sve dok mu 14. oktobra u pomoć nije stigla Ardenska armija pod generalom Jourdanom sa namjerom da ga deblokira. Coburg je na to podijelio svoje snage; dio pod grofom Clerfaytom je nastavio opadu, a drugi dio se suprotstavio Jourdanu. Savezničke linije su, međutim, probijene u dvodnevnoj bitci kod Wattigniesa, te su se saveznici povukli, čime je opsada prekinuta, a sa njom propali i saveznički planovi o pohodu na Pariz.

## Izvori
Bitka kod Menena (1793)

**Bitka kod Menena** ili **bitka kod Menina** se odigrala od 12. do 13. septembra 1793. godine za vrijeme Rata Prve koalicije u Flandriji između francuskih republikanskih snaga pod generalom Jeanom Houchardom na jednoj nizozemskih (uz manji austrijski kontingent) pod princom Willemom od Oranja na drugoj strani. Do nje je došlo nakon savezničke ofenzive na sjever Francuske, pri čemu su glavna meta bile granične tvrđave - anglo-hanoveranske snage su tako pod opsadu stavile Dunkerque na obali La Manchea, dok su Austrijanci pod opsadu stavili Le Quesnoy daleko južnije; nizozemska vojska je trebala između njih držati vezu. Huchard je nekoliko dana ranije u kod Hondschootea prekinuo opsadu Dunkerquea; nakon što je kritiziran od Odbora javnog spasa zbog odbijanja da goni i dokrajči  
Anglo-Hanovberance, Houchard se pod pritiskom okrenuo na jug i pohitao u pomoć Le Quesnoyu, pri čemu su mu na putu stajali Nizozemci. Princ od Oranja se, svjestan francuske brojčane nadmoći, namjeravao povući bez borbe, ali je na nagovor austrijskih saveznika, koji su u međuvremenu zauzeli Le Quesnoy, zauzeo obrambeni položaj kod Menina, pri čemu mu je obećano da će mu stići snažno pojačanje. Do prvih borbi je došlo 12. septembra, kada su Nizozemci uspjeli zadržati svoje linije; sljedeći dan se, međutim, iskazala francuska nadmoć kako u ljudstvu tako i u artiljeriji, koja je Nizozemcima nanijela teške gubitke. Među njima je bio i prinčev mlađi brat Frederik, koji se hrabro borio, ali je pogođen metkom iz muškete u rame te dobio ranu od koje se neće oporaviti do kraja života. Austrijanci, usprkos obećanja, nisu poslali pomoć te je princ Willem naredio povlačenje svoje uglavnom razbijene vojske prema Ghentu. Iako je predstavljala veliki uspjeh za Francuze, bitka nije imala odlučujući karakter, s obzirom da su Austrijanci nekoliko dana kasnije uspjeli Houcharda poraziti u kod Kortrijka.

## Izvori
Willem George Frederik od Oranje-Nassaua

**Willem George Frederik van Oranje-Nassau** (15. februar 1774. – 6. januar 1799) bio je nizozemski plemić i vojskovođa, poznat kao mlađi brat budućeg kralja Willema I, odnosno po svom sudjelovanju u Francuskim revolucionarnim ratovima.

Rođen u Den Haagu, u tada republikanskoj Nizozemskoj kao sin princa Willema V i pruske princeze Wilhelmine, u djetinjstvu je stekao nadimak "Fritz" i reputaciju izuzetno nadarenog djeteta, kome je, kao jedan od tutora bio znameniti matematičar Leonhard Euler. U ranoj mladosti je iskazao sklonost vojničkom pozivu, te se 1792. godine priključio vojsci, a 1793. godine, kada se Nizozemska priključila Ratu Prve koalicije, dobio čin generala. U ratu se iskazao hrabrošću, te je u bitci kod Menina ranjen mušketom u rame, a od čega se nije oporavio do kraja života. Kada su Francuzi početkom 1795. godine zauzeli Nizozemsku i uspostavili Batavsku Republiku, Frederik je zajedno sa porodicom izbjegao u Veliku Britaniju kojom je vladao njegov rođak George III. Za vrijeme egzila se zaljubio u kraljevu kćer princezu Mary, ali je, usprkos uzvraćene ljubavi, nije uspio oženiti zbog kraljevog protivljenja. Godine 1796. je otputovao u Beč gdje se stavio u austrijsku službu te postao jedan od najcijenjenijih oficira i bliskih suradnika nadvojvode Karla pod kojim je sudjelovao u nekoliko pobjedničkih bitaka pred kraj Rata Prve koalicije. Nakon izbijanja novog rata sa Francuskom se prilikom inspekcije trupa u Italiji razbolio i umro na rukama svog ađutanta Perpoonchera. Sahranjen je u Padovi odakle su njegovi posmrtni ostaci godine 1896. premješteni u porodičnu kriptu u nizozemskom Delftu.

## Porijeklo
Saša Zalepugin

**Aleksandar "Saša" Zalepugin** (Sarajevo, 18. srpnja 1931 – Zagreb, 26. studenog 2022) bio je hrvatski novinar i TV voditelj, najpoznatiji kao kreator, urednik i voditelj  zabavne TV-emisije *[[Nedjeljom popodne]]* koja je postala najpopularnija i najutjecajnija TV-emisija u historiji Jugoslavije.

## Vanjske veze
*
Predsjednik Hondurasa

**Predsjednik Republika Honduras** (španjolski: *Presidente de la República de Honduras*) je državni poglavar i predsjednik vlade u Hondurasu, ujedno i vrhovni komandant Oružanih snaga Hondurasa. Sukladno ustavnopravnom uređenju iz 1982. godine, predsjednik Hondurasa je nositelj izvršne vlasti te je u tom svojstvu dužan izvršavati i provoditi Ustav i sve ostale izvore prava, ali i predstavljati zemlju u međunarodnoj zajednici. Mandat predsjednika traje četiri godine i obnovljiv je.

Funkcija predsjednika Hondurasa razvila se iz one državnog poglavara, koja je uspostavljena po proglašenju nezavisnosti od Španjolske 1824. godine; u sklopu Savezne Republike Srednje Amerike, na čelu Hondurasa bio je državni poglavar. Ta je funkcija ukinuta po proglašenju pune nezavisnosti 1839. godine, kada je 21. rujna iste godine José Francisco Zelaya postao prvi predsjednik, mada je privremeno obnašao funkciju do definiranja ustavnih okvira izbora predsjednika. Prvi ustavno izabrani predsjednik, Francisco Ferrera, dužnost je preuzeo 1841. godine.

Suvremeni uvjeti za izbor predsjednika propisani su u Ustavu, zajedno s predsjedničkim pravima i ovlastima. Pasivno biračko pravo za predsjednika ima svaki punopravni državljanin Hondurasa rođen na tlu te države i star najmanje 30 godina. Ostali propisani uvjeti uglavnom se tiču zabranjene kolizije dužnosti, a navodi se i da kandidat ne može biti bračni drug predsjednika ili vojnog vođe.

## Povezano
* Lista predsjednika Hondurasa
Glas Rusije

**Glas Rusije** () je bila radiodifuzijska mreža, odnosno službena radio-stanica Ruske Federacije koja je djelovala od 1993. do 2014. godine, kada je reorganizovana u današnji Radio Sputnjik. Namjena joj je bilo promoviranje ruske države, njene ekonomije i kulture, kao i ruskog jezika. U tu je svrhu emitirala na 44 različita jezika, uključujući srpski. Potiče od Radio Moskve, koja je od 1929. godine po nalogu tadašnje sovjetske vlade počela emitirati program za strane slušaoce. Formalno ju je osnovao 1993. tadašnji ruski predsjednik Boris Jeljcin, a krajem 2013. godine je predsjednik Vladimir Putin doneo ukaz o njezinoj likvidaciji i preuzimanju od strane državne medijske kuće Rosija segodnja.

## Povezano
* Glas Amerike

## Vanjske veze
* Официальный сайт радиокомпании «Голос России»
* Полное частотное расписание трансляций «Голоса России»
* Первый международный фестиваль русскоязычных радиостанций
* Прямой эфир (Русская служба)
* Передача Асии Хайретдиновой об Анне Марли — «Голос России»
* 80 лет исполнилось советскому иновещанию // mirtv.ru
* *Даниил Туровский*. Теперь их слышат только небеса. Прощальный взгляд на радиостанцию «Голос России» // lenta.ru (18 декабря 2013 года)
Lukmanier

**Lukmanier** (talijanski: *Passo del Lucomagno*, romanš: *Pass dil Lucmagn*, njemački: *Lukmanierpass*) je planinski prijevoj u Lepontinskim Alpama na jugoistoku Švicarske.

## Historija i karakteristike
Prijevoj Lukmanier nalazi se između kantona Graubünden i Ticino, leži na nadmorskoj visini od 1915 metara. Kako je relativno nizak koristi se već vijekovima, a zna se da je bio omiljeni put kojim se koristio Friedrich Barbarossa. Cesta preko prijevoja izgrađena je 1977. godine, a kako je Lukmanier relativno nizak obično je otvorena tokom cijele godine. Nešto sjevernije od prijevoja uz cestu leži akumulaciono jezero Lai da Sontga Maria, a odmah ispod prijevoja Campra, najveće skijalište Ticina. Nedaleko se nalazi i Bazni tunel Gotthard.

## Izvori

## Vanjske veze
 
* ''Lukmanier Pass''
Bitka kod Courtraia (1793)

**Bitka kod Courtraia** ili **bitka kod Kortrijka** odigrala se 15. septembra 1793. godine u Flandriji za vrijeme Rata Prve koalicije između francuskih republikanskih snaga pod generalom Jeanom Nicolasom Houchardom na jednoj, te savezničkih austrijsko-britanskih snaga pod generalom Beaulieuom i vojvodom od Yorka. Do nje je došlo nekoliko dana nakon što je Houchard u bitci kod Hondschootea uspio poraziti saveznike i razbiti njihovu opsadu Dunkerquea. Houchard se nakon toga okrenuo na jug kako bi pokušao deblokirati Le Quesnoy pod savezničku opsadu te dva dana ranije - 13. septembra - u bitci kod Menena razbio nizozemski korpus koji im se pokušao suprotstaviti. Ne znajući da je Le Quesnoy pao, kao i da su umjesto poraženih Nizozemaca u Flandriju stigla austrijska i britanska pojačanja, koja su zauzela položaje u gradu Courtraiu. Houchard je iz Menen  poslao dvije divizije koje su 15. septembra naletjele na saveznike, te je došlo do kratke i žestoke borbe u kojoj su Francuzi prisiljeni na povlačenje. Iako su Francuzi pretrpjeli relativno male gubitke, neuspjeh koji je došao neposredno nakon Hondschootea ih je natjerao natrag u defenzivu. Bitka je imala daleko teže posljedice za Houcharda, koji je pao u konačnu nemilost republikanskih političkih komesara i vlade u Parizu, te je 24. septembra uhapšen pod optužbom za izdaju i doveden u Pariz gdje je 17. novembra bio giljotiniran.

### Literatura
*.
* Alfred H Burne *The Noble Duke of York* (Staples Press 1949)
*.
Jean Nicolas Houchard

**Jean Nicolas Houchard** (24. januar 1739 - 17. novembar 1793) bio je francuski vojskovođa, poznat po zapovijedanju republikanskim armijama na početku Rata Prve koalicije, ali i kao jedna od najistaknutijih žrtava revolucionarnog terora.

Houchard je karijeru započeo u kraljevskoj vojsci, kojoj se priključio 1755. godine. Kao konjički oficir je godine 1769. sudjelovao u francuskoj invaziji na Korziku te je 9. maja 1769. teško ranjen sabljom u bitci kod Ponte-Nova uslijed čega će mu do kraja života biti deformirano lice.

Nakon izbijanja Rata Prve koalicije je služio u Rajnskoj armiji pod generalom Custineom, sa kojim je sudjelovao u uspješnoj opsadi Mainza 1792. godine. 11. jula 1793. je imenovan zapovjednikom Sjeverne armije, koja je dobila zadatak zaustaviti saveznički prodor na područje sjeverozapadne Francuske. Houchard je 8. septembra 1793. u kritičnom trenutku za republikanske snage uspio u bitci kod Hondschootea poraziti anglo-hanoveranske snage i razbiti opsada Dunkerquea čime je prekinuta serija neuspjeha republikanske vojske i počeo jenjavati defetizam u njenim redovima. Houchard, na čije su operacije nastojali utjecati politički komesari iz Pariza, međutim, po njihovom mišljenju nije uspio dovoljno energično goniti i poraziti protivnika. Samo nekoliko dana kasnije su Houchardove snage u bitci kod Courtraia doživjele neuspjeh prilikom pokušaja deblokade Le Quesnoya. Iako su doživjele relativno male gubitke, prisiljene su na defenzivu, a što je bilo dovoljno da Houcahrd padne u potpunu nemilost.

24. septembra je uhapšen i doveden u Pariz gdje mu se 15. novembra pred revolucioanrnim sudom sudilo zbog izdaje. Houchard je prkosno odbijao optužbe, a kada je prozvan kukavicom je u bijesu rascijepao svoju uniformu i pokazao brojen rane. Usprkos toga je proglašen krivim i dva dana kasnije pogubljen na giljotini.

## Izvori
*
Vrhovni sud pravde (Honduras)

**Vrhovni sud pravde Hondurasa** (španjolski: *Corte Suprema de Justicia de Honduras*) je najviše sudsko tijelo u Hondurasu; sud zasjeda u Tegucigalpi. Prava i dužnosti Vrhovnog suda regulirane su ustavom, a sam sud je organiziran u četiri odjela – građanskopravni, kaznenopravni, ustavnopravni i radnopravni. Sukladno toj organizaciji, Vrhovni sud je istovremeno i ustavni sud, čime je ustavno sudovanje u Hondurasu svedeno u gabarite redovnog sudstva.

Sud se sastoji od 15 sudaca, a njihov izbor se provodi po proceduri *[[sui generis]]*; Nominacijski odbor predlaže 45 kandidata, među kojima onda Nacionalni kongres izabire 15 sudaca.

U jeku ustavne krize 2009. godine, Vrhovni sud pravde je naišao na žestoke domaće i međunarodne kritike.

## Vanjske veze
* Službene stranice
Nicolas Luckner

**Johann Nikolaus, grof Luckner**, poznatiji po francuskom imenu **Nicolas Luckner** (12. januar 1722 - 4. januar 1794) bio je njemački vojskovođa u francuskoj službi, najpoznatiji kao prvi zapovjednik Rajnske armije na početku Rata Prve koalicije.

Rođen u bavarskoj plemićkoj porodici, godine 1741. se priključio bavarskoj vojsci i borio u Ratu za austrijsko nasljedstvo. Godine 1757. se priključio hanoveranskoj vojsci po izbijanju Sedmogodišnjeg rata te kao husarski zapovjednik istakao uspješnim gerilskim djelovanjem protiv Francuza. Kada je godine 1763. Sedmogodišnji rat završio, Francuzi su ga uzeli u svoju službu. Po izbijanju Revolucije se stavio na raspolaganje revolucionarima, te je imenovan maršalom Francuske. Prvo je dobio komandu nad Rajnskom armijom i znamenita ratna pjesma, koja će poslije postati *[[Marseljeza]]*, je posvećena upravo njemu. Tokom samog rata Luckner se nije istakao - povučen je s mjesta zapovjednika Rajnske armije i postavljen za zapovjednika Sjeverne armije, gdje je uglavnom trpio neuspjehe. Na kraju je postavljen na čelo rezervne armije - kada se ispostavilo da 60.000 ljudi, koje je dobio na raspolaganje, ne može dobiti oružje, zatražio je vlastitu smjenu, a čemu mu je udovoljeno. Za vrijeme Terora je denunciran kao navodni rojalist i izdajnik, te uhapšen, osuđen na smrt i giljotiniran. Godinu dana kasnije je posthumno rehabilitiran.

Njegov praunuk Felix von Luckner se proslavio u Prvom svjetskom ratu kao oficir njemačke carske mornarice, odnosno po uspješnoj krstaričkoj kampanji kao zapovjednik pomoćne krstarice *[[SMS Seeadler (1888)|SMS Seeadler]]*.

## Literatura

*Theodor Heuss: *Der Marschall aus der Oberpfalz*, in: *Schattenbeschwörung. Randfiguren der Geschichte*. Wunderlich, Stuttgart und Tübingen 1947; Neuausgabe: Klöpfer und Meyer, Tübingen 1999,