Povelja Stjepana Ostoje Šibeniku 1402.

**Povelja Stjepana Ostoje Šibeniku 1402.** izdata je 15.6. 1402, kojom je na molbu šibenskih izaslanika Ivana Tavilića, Stjepana Mafeja i Ivana Mišića, bosanski kralj Ostoja, potvrdio slobode, prava, milosti, darovnice i običaje što su ih šibenčanima 13.5.1402. podijelili veliki vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić i cetinsko-kliški knez Ivan Nelipčić. Original Ostojine povelje se nalazi u Mađarskom državnom arhivu (Magyar Nemzeti Levéltár) u Budimpešti pod brojem – 50055. Prepisi ove isprave nalaze se u *Diplomatar Sibenicense* Šibenskog kaptola i u Arhivu Hrvatske u Zagrebu.

Povelja je pisana u starom gradu Visokom (*castro Visochi*). 
## Historija
Smrću ugarskog kralja Ludovika I. Velikog (1342.-1382.) počeli su sukobi za prijestolje Ugarskog kraljevstva između Žigmunda Luksemburškog i Ladislava Napuljskog. Bosanski kralj Tvrtko I priklonio se struji koju su predvodila braća Horvat i vranski prior Ivan Paližna kao glavni proponenti Ladislava Napuljskog. Nakon što je proširio državu na istok, koristeći unutrašnje sukobe, i za ekspanziju na zapad Tvrko koristi međusobne sukobe u Ugarskoj na teritoriji Dalmacije. U takvim su okolnostima svi dalmatinsko-hrvatski gradovi, osim Zadra, zbog velikoga mletačkog utjecaja, potpali pod bosansku vlast devedesetih godina četrnaestog stoljeća. Među njima je bio i grad Šibenik, kojem su bosanski vladari izdali nekoliko isprava. 

Poslije smrti kralja Tvrtka I, Hrvoje Vukčić postao je ključna ličnost u događajima u Dalmaciji tog vremena. Sve osvojene teritorije u Hrvatskoj pripojio je svojoj oblasti Donjih Kraja. Upravljap je iz dva vladarska dvora, jedan u Jajcu, drugi u Splitu. Hrvoju nije bio problem izdati šibenskim, a u isto vrijeme i trogirskim poslanicima povelje koje će kralj Ostoja potvrditi. Ostoja je za kralja izabran 4 god ranije, najviše zahvaljujuči Hrvoju koji je u to doba u Bosni slovio s više vlasti negoli sam Ostoja.

Godine 1403, kralj Ostoja i veliki vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić razišli su se u dotadašnjem zajedničkom saveznišvu i interesu prema hrvatskim osvojenim krajevima. Ostoja je imao namjeru te krajeve sjediniti pod bosansku vlast, kao što je to prethodno bio učinio kralj Tvrtko I., a vojvoda Hrvoje Vukčić Hrvatinić na neki način obnoviti staro hrvatsko kraljevstvo u "simboličnoj" osobi kralja Ladislava Napuljskog, dodijelivši pritom sebi značajno mjesto. Godinu dana kasnije kralj Ostoja svrgnut je sa prijestola, opet najviše djelovanjem Hrvoja Vukčića.
 
## Opis
### Prevod
:*Stjepan Ostoja, milošću Božjom kralj Raške, Bosne, Primorja i više, svim Kristovim vjernicima, kako sadašnjim tako i budućim, koji će vidjeti ovu ispravu, pozdrav u Spasitelju svih. Da bi se u brizi oko sloboda i prava vjernih podanika, koje im je vladar dužan mudro pribaviti, te da bi se tokom vremena to povjerenje povećavalo, obuhvaćeno u proširenju ovih darežljivosti kraljevske ruke, ono stoga treba također i kod drugih primjerom janjeće vjernosti rasti. Stoga hoćemo da sadržaj ove isprave dospije do svih. Budući da su pred naše veličanstvo s ispravom pristupili Ivan Tavilić Petrov, Stjepan Mafejev i Ivan Mišeov Konjići, izaslanici i glasnici naših vjernih upravitelja grada Šibenika, u ime njih i osobno, kojim privilegijem uzvišeni muževi gospodin Hrvoje, veliki vojvoda kraljevstava Raške i Bosne kao i Ivan, knez u zemlji Cetini i Klisu, u ime presvijetlog gospodina i gospodara Ostoje, milošću Božjom slavnog vladara kralja rečenih Raške i Bosne, i prema statutima pouzdani službeni zastupnici u krajevima Dalmacije i Hrvatske, o njihovim sloboštinama, pravima i milostima, darovnicama, te postojećim i obznanjenim običajima, koji su predani nama da o njima skrbimo, uljudno i pobožno moleći nas od strane rečenih upravitelja i općine da iste privilegije i sloboštine, prava i milosti, darovnice i običaje, poimenice dobivene, odobrimo, ratificiramo i našim punovažećim privilegijem potvrdimo građanima (Šibenčanima) čija privilegijalna isprava glasi:*

Slijedi prethodni privilegij, odnosno isprava velikog vojvode Hrvoja Vukčića Hrvatinića i cetinsko-kliškog kneza Ivana Nelipića od 13. maja 1402., a zatim nastavlja: 

:*Isto tako i mi zamolbe rečenih vjernih naših upravitelja i općine preko rečenih njihovih poslanika i glasnika, uljudno redočene, slobodno iznesene, rečeni privilegij ni u čemu nećemo okrnjiti niti poništiti, već u svim njegovim dijelovima učiniti važećim, i spravu od riječi do riječi poput preslike (prijepisa) sa svim njihovim navednim sloboštinama, pravima, milostima, darovnicama i običajima u istome poimenice odobravamo, ratificiramo i ovlašću našeg kraljevskog veličanstva iste rektore i općinu (Šibenik) primamo pod svoju zaštitu i potvrđujemo našom privilegijalnom ispravom, uz pristanak dolje potpisanih svih barona cijelog Kraljevstva, naime uzvišenog gospodina vojvode Hrvoja i uzvišenog muža  kneza Pavla kao i moćnog gospodina muža vojvode Sandalja i Ivana, kneza Cetine i Klisa, i kneza Mirka Radojevića (Radivojevića?), i svih drugih barona rečenog Kraljevstva, da sve pojedinačno gore rečeno obričemo i zapovijedamo, dajemo i potvrđujemo da mogu držati i posjedovati po nama i našim nasljednicima. Na spomen i trajanje ovoga izdajemo potvrdnicu (ispravu) koju pečatimo našim javnim dvostranim pečatom. Dano pod gradom Visokim rukom našeg vjernog učenog Stjepana Dobrinovića, kancelara našeg dvora, dana 15. juna godine 1402.*

Ostojina povelja Šibenčanima u formuli koroboracije sadrži dvostruki pečat kao sredstvo ovjere isprave. Ona je također pojačana svjedocima 
koji su potvrdili valjanost onoga što je napisano. Svjedoci su također imali velikog udjela u pripajenju dalmatinskih gradova pod bosansku vlast.

## Izvori