open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ibrahim Ustavdić

**Ibrahim Ustavdić** (Gračanica, 1878. − Sarajevo, 1974.) bio je prosvjetni radnik, prvi gračanički učitelj, školski nadzornik i upravitelj prve Narodne osnovne škole u Gračanici. Jedna od najvažnijih ličnosti u istoriji Gračanice. Prapradjed je Edvina Kanke Ćudića.

## Biografija

Ibrahim Ustavdić je rođen u Gračanici 1878. godine. Narodnu osnovnu školu završio je 1897. godine u rodnom gradu, a potom je upisao i završio učiteljsku školu. Za privremenog otočkog učitelja je imenovan 1902. godine. Iz Otoke je premješten u Kozarac 1903, a odatle u Prijedor 1904. godine. Početkom 1905. zaposlen je za učitelja u Narodnoj osnovnoj školi u Gračanici, gdje je radio do 1935. godine. Od 1912. do 1935. bio je upravitelj Narodne osnovne škole u Gračanici. Godine 1935. imenovan je za školskog nadzornika u Gračanici. Tu dužnost je obnašao do 1938. godine, kada odlazi penziju. Radio je kao učitelj u Gračanici više od trideset godina. Takođe, kao učitelj i upravitelj Narodne osnovne škole, sudjelovao je u obrazovnoj reformi gračaničke Osman-kapetanove medrese 1930. godine. Kada je 1903. osnovan mjesni odbor Gajreta u Gračanici, bio je među njegovim prvim rukovodiocima. Jedan je od finansijskih donatora sarajevskog spomenika posvećenog hrvatskom pjesniku Silviju Strahimiru Kranjčeviću. Također, kada je oktobra 1936. u Gračanici je otkriven spomenik ubijenom jugoslovenskom kralju Aleksandru I. Karađorđeviću, Ibrahim Ustavdić je bio među političkim dužnosnicima. Položio je dva vijenca u ime mjesnih škola.

Nakon penzionisanja, preselio se u Sarajevo, gdje je umro u proljeće 1974. Njegovom željom ukopan je u Gračanici, na groblju Režići. Dženazi Ibrahima Ustavdića je prisustvovao veliki broj Gračanlija, svi učenici i učitelji Osnovne škole "Hasan Kikić" u Gračanici, kao i delegacije učenika i prosvjetara iz drugih škola. 

## Reference

## Vanjske veze

 

|-

|-
Zgrada Toblerone u Beogradu

**Zgrada Toblerone u Beogradu** (toranj, kula, neboder), ili samo Toblerone, nalazi se u ulici Mije Kovačevića 9, na okretnici kod Pravoslavnog bogoslovskog fakulteta, naselje Karaburma, opština Palilula, Beograd, Srbija. Izgrađena je počevši od 1960. do 1963. god. Ova stambena kula jedna je od nekoliko građevinskih znamenitosti u Beogradu, izgrađena u stilu brutalizma, jednom od pravaca moderne arhitekture.
## Ime
Mještani često ovu neobičnu zgradu nazivaju Toblerone toranj, po popularnoj švajcarskoj čokoladi Toblerone, koju karakterizira posebno originalan dizajn - baš kao što je i sama zgrada originalna i uglasta. Svojevremeno je odlikovana prestižnom nagradom za arhitektonsko rešenje, a o njoj danas pišu mnogi svetski kredibilni portali za arhitekturu navodeći je kao spektakularan primer brutalizma. 

Stanari obližnjeg studentskog doma, ovu neobičnu zgradu nazivaju i "Buzdovan" ili "Buzdovan Kraljevića Marka". Manje poznati nadimci su "Profesorica" i "Jež" - što sve ukazuje na jedinstvenu originalnost ovog nebodera.

U starom centru Beograda - na Dorćolu, postoji još jedna slična zgrada koja se zove "Toblerone II". Razlog je njena sličnost "pravom" Tobleroneu pored Bogoslovije. Zbog namjene, ova druga zgrada zgrada ima izvorno ime - Samački hotel.

## Namjena
Brutalizam je pomalo odbojan stil za današnji umjetnički ukus i teško se viđa bilo gdje drugdje. U svoje vrijeme, ovo je bila istaknuta građevina, u kojoj su živjeli naučnici - najizvrsniji predavači i profesori Univerziteta u Beogradu, neki i sa akademskim zvanjem. Svaka soba je imala svoj telefon u vrijeme kada su oni još uvijek bili izuzetno rijetki. Toblerone je 1969. godine instalirao čak 104 priključka.
  
## Izvedba
Zgrada Toblerone šestougaone osnove podignuta je 1963. godine i ima 17 spratova. Projektovao ju je arhitekta Rista Šekerinski. Statički proračun konstrukcije od armiranog betona uradio je Slobodan Romić, u to vreme asistent na ovom predmetu, a potom i autor udžbenika „Betonske konstrukcije“ (1981.).

Najviša zgrada na Karaburmi je stoga stambeni toranj, koji bi se bez pretjerivanja mogao nazvati neboderom. Cijela zgrada je unutra kružnog oblika, poseduje dva lifta, a ima terase trouglastog oblika. U Beogradu ima mnogo visokih zgrada u kojima žive bolesne ili starije osobe - bez liftova. Stoga je velika prednost ove zgrade što ima dva lifta.

Neki smatraju da je ova zgrada – zbog svog zaista neobičnog čokoladnog imena, koje je samo jedno od imena – među deset neobičnih zgrada u Beogradu. Bilo da je ružna ili neobična, u mnogim aspektima, potpuno je originalno autorsko djelo koje spada u sam vrh objekata izgrađenih u stilu brutalizma.

## Vanjske veze
* 
* 
* 
* 

## Izvori
Referendum o integraciji Singapura 1962.

**Referendum o integraciji Singapura** u Malezijsku Federaciju održan je 1. rujna 1962. godine. Referendum je bio posljedica procesa dekolonizacije pod pokroviteljstvom Krune, ali i sve jačeg pokreta za potpunu nezavisnost bivše Malaje i okolnih teritorija pod britanskom upravom. Singapur je izvorno bio dio britanskih Tjesnačkih naselja, ali je nakon Drugog svjetskog rata stekao status krunske kolonije. Godine 1959., kolonija Singapur dobila je gotovo potpunu autonomiju unutar Imperija, što je dodatno pojačalo težnje za potpunom nezavisnošću. 

Britanci su surađivali s lokalnim vlastima oko nezavisnosti, što je kulminiralo potpisivanjem Malezijskog sporazuma 1963. godine. Međutim, prije potpisivanja sporazuma, Singapur je organizirao savjetodavni referendum oko uvjeta pripajanja Maleziji. Na referendumu su bile ponuđene tri opcije - integracija uz visok stupanj autonomije, integracija pod jednakim uvjetima, integracija po uzoru na bornejske teritorije:

Više od 90% ukupnog broja registriranih birača izašlo je na referendum, pri čemu je opcija A (integracija uz autonomiju) dobila premoćnih 95% glasova. Iako legitimitet referenduma nije upitan, zabilježeno je čak 26% nevažećih lističa, što je bila posljedica aktivne kampanje bojkota koju je organizirala stranka Barisan Sosialis () jer na glasačkim listićima nije bila opcija za odbijanje integracije i potpunu nezavisnost Singapura. 

Nakon održanog referenduma, singapurske su vlasti iskoristile rezultate kako bi dale legitimitet odluci i pristupanju Malezijskoj Federaciji, koja je formirana 1963. godine. Međutim, Singapur nije dugo bio savezna država u sklopu Malezije, jer je već 1965. godine jednoglasno izbačen iz federacije te je postao nezavisna republika.

## Reference
Habitat 67

**Habitat 67** je stambeni kompleks u Cité du Havreu, vještačkom poluostrvu na rijeci Saint Lawrence u Montrealu, Quebec, Kanada. Izgrađen je za Expo 67, Svjetsku izložbu održanu od aprila do oktobra 1967. godine. Projektant je izraelsko-kanadsko-američki arhitekte Moshe Safdie. Projekat je nastao je kao rezultat njegovog diplomskog rada na Arhitektonskom fakultetu Univerziteta McGill, a zatim je izgrađena izmijenjena verzija. Habitat 67 se smatra arhitektonskom znamenitošću i poznatom građevinom u Montrealu.

Izgradnju, u visini oko 22,4 miliona kanadskih dolara, finansirala je savezna vlada. Kompleks je sada u vlasništvu stanara, koji su kupili zgradu od Kanadske hipotekarne i stambene korporacije 1985. godine.

U fokusu ove zgrade su umjetnički elementi brutalizma. Ističu se geometrijski oblici koji u kombinaciji s betonom stvaraju robusnu, ali jedinstvenu strukturu. Ovo je primjer ekstravagantne i ujedno riskantne verzije brutalističke arhitekture.

## Izvedba
Habitat 67 se sastoji od 354 identična prefabrikovana betonska oblika (11,7 m × 5,3 m × 3 m) raspoređena u 15 različitih kombinacija, podijeljenih u tri piramide, koje dosežu do 12 stambenih spratova, sa nivoom za parkiranje i nivoom za tehničke usluge zgrade. Zajedno, ove jedinice su stvorile 146 (ili 158) stambenih objekata različitih veličina i konfiguracija, od kojih je svaki formiran od jedne do osam povezanih betonskih jedinica.

Metoda izgradnje Habitata 67 oslanjala se na prefabrikaciju, s ciljem efikasnosti i prilagodljivosti. Namjenska tvornica na licu mjesta proizvela je betonske module površine oko 60 m2, koji su zatim podignuti dizalicom i naknadno napregnuti kako bi se formirala stepenasta konstrukcija. Svaki modul funkcionirao je kao nosivi element, eliminirajući potrebu za dodatnim konstrukcijskim stupovima.

Projekat je obuhvatao 15 tipologija stanovanja, od jednosobnih do četverosobnih jedinica. Svaka rezidencija je imala privatnu terasu kako bi se obezbijedilo prirodno svjetlo i pristup vanjskom prostoru.

Modularni sistem se proširio i na enterijere, sa gotovim komponentama kao što su kupatila od fiberglasa, standardizovane kuhinje i prozori sa plastičnim okvirima. Međutim, iako je prefabrikacija imala za cilj smanjenje troškova, složenost slaganja i ojačavanja modula povećala je troškove materijala i rada, pa ovakva tehnologija izrade nije zaživjela u širim razmjerima, kao stambeno rješenje.

## Izvori
Zgrada škole u Hunstatonu

**Zgrada škole u Hunstantonu** nalazi se u istoimenom mjestu, u ceremonijalnom području Norfolk, istočna Engleska. Škola je srednjeobrazovna ustanova za dob 11-16 (18) god. Izgrađena je u periodu između 1949. i 1954. godine. Projektovali su je engleski arhitekti Alison i Peter Smithson.Škola Hunstanton je primjer arhitektonskog eksperimentiranja poslijeratne Velike Britanije, kao i rastućeg prihvatanja moderne arhitekture od strane javnih vlasti zemlje.
## Arhitektura
Smithsonovi su se istaknuli svojim projektom škole Hunstanton, u kojem je korišten klasični modernistički jezik Ludwiga Miesa van der Rohea, ali u vrlo pojednostavljenom obliku, s grubim detaljima i namjernim nedostatkom sofisticiranosti. Smithsonovi su među predvodnicima britanske škole brutalizma. Termin je prvi put upotrijebljen nakon završetka ovog objekta, a zatim je usvojen za opisivanje svih zgrada ovog stila, koji je dominirao 1960-ih i 1970-ih. Smithsonovi su brutalizam smatrali "etikom, a ne estetikom". U svojim zgradama nastojali su naglasiti funkcionalne i društvene aspekte i povezati arhitekturu sa stvarnošću modernog života u poslijeratnoj Britaniji.

Škola je bila upečatljivo moderna na mnogo načina. Isticala se svojom izvanrednom strogošću, strogim budžetom i formalnom jasnoćom. Izražavala je želju arhitekata da otkriju bit strukture i korištenih materijala. 
## Izvedba
Na ravnoj parceli, zgrada je izgrađena u obliku paralelopipeda dimenzija 89 x 32 metra, s velikim ulaznim holom dvostruke visine čija glavna osa leži od istoka prema zapadu. Dvostruko visoki hol je na vrhu velikih krovnih prozora koji, prema Peteru Smithsonu, djeluju kao „srce i izraz školske zajednice i njenog odnosa s gradom“.

Ovo je dvospratna, grubo simetrična pravougaona zgrada sa ravnim krovom, dva unutrašnja dvorišta i centralnom dvoranom dvostruke visine koja se proteže kroz dva glavna niza. Učionice se nalaze na prvom spratu, do kojih se dolazi pojedinačnim stepenišnim stubovima - ili stubovima koji opslužuju najviše tri učionice. To je urađeno kako bi se spriječila buka i ometanje uzrokovano dugim hodnicima. Učionice su bile potpuno ostakljene, sa zatamnjenim panelima ispod visine praga. Izgrađena je korištenjem pocinčanog čeličnog okvira sa ispunom od blijedosmeđe silikatne cigle.

Zgrada se može pohvaliti jasnim i definiranim rubovima i zatvorenom simetrijom u kompoziciji glavnih fasada. Pokazuje formalističku planimetriju uređenu osama simetrije. Značajno je da škola Hunstanton ima dvoosnu simetriju koja se lako uočava izvana. Najznačajnija je bila njena široka upotreba stakla i čelika, te neobični samostojeći vodotoranj. Lokalno je bila poznata kao "staklenik".

## Izvori
Milorad Mića Stanojlović

**Milorad Stanojlović** (Družetić, kod Koceljeve, 1919 — Mlinište, kod Mrkonjić Grada, 30. septembar 1942), učesnik Narodnooslobodilačke borbe i narodni heroj Jugoslavije.

## Biografija
Rođen je 1919. godine u selu Družetić, kod Koceljeve.

Bio je aktivni podnarednik Jugoslovenske vojske. Posle Aprilskog rata i kapitulacije vojske, 1941. godine, Milorad je izbegao zarobljavanje i naoružan se vratio u rodno mesto. Tu se povezao sa članovima Komunističke partije Jugoslavije (KPJ), koji su radili na organizovanju ustanka u valjevskom kraju, i aktivno učestvovao u organizovanju ustanka.

Prilikom formiranja Podgorske čete Valjevskog partizanskog odreda, 11. jula 1941. godine, postao je borac te čete. Kao aktivni vojnik, istakao se već u prvim borbama čete - u borbi kod sela Gola Glava, zahvaljujući njegovom planu četa je zarobila grupu nemačkih vojnika. Istakao se i u borbi kod sela Osladića, na putu Valjevo-Loznica, 2. septembra 1941. godine. Tada je njegova četa napadala nemačku motorizovanu kolonu, koja se kretala od Krupnja prema Valjevu. U tom napadu, on je, s puškomitraljezom, kolonu sačekao na oko 50 metara, i zatim je po njoj osuo vatru. Kolona je bila razbijena, 3 kamiona uništena, a veliki broj nemačkih vojnika - ubijen i ranjen. Za svoje dotadašnje zasluge u borbi, avgusta 1941. godine primljen je u članstvo Komunističke partije Jugoslavije.

Kada je septembra 1941. godine, Podgorska partizanska četa, prerasla u bataljon, Milorad je postavljen za komandira čete. U borbama tokom Prve neprijateljske ofanzive, on je sa svojom četom sačekao nemačke tenkove kod sela Grabovice, na putu između Valjeva i Šapca, i na njih s nekoliko metara bacio bombe. Posle ove kraće borbe, Nemci su se uz osetne gubitke povukli u Valjevo. Ubrzo potom, počinio je sličnu akciju, kada je, sa svojom četom, sačekao u zasedi nemačku kaznenu ekspediciju koja se kretala od Loznice prema Valjevu, i naneo joj teške gubitke, a ostatak naterao u povlačenje.

Na dužnosti komandira Podgorske čete Valjevskog partizanskog odreda ostao je sve do 6. marta 1942. godine, kada se, s delom Odreda, prebacio preko reke Drine, i pošao u susret Vrhovnom štabu NOP i DVJ i glavnini partizanskih snaga. Po dolasku u Vrhovni štab, Milorad je, kao iskusan i hrabar borac upućen u Prateću četu Vrhovnog štaba, gde je postavljen za vodnika.

Poginuo je 30. septembra 1942. godine, kod sela Mliništa, blizu Mrkonjić Grada. On se tada nalazio u pratnji dr Sime i Olge Milošević i upali su u četničku zasedu, koja je bila postavljena na svega 300 metara od logora Vrhovnog štaba. Četnici su na njih otvorili vatru iz puškomitraljeza, i Milorad je bio pogođen u grudi, a Olga Milošević je bila lakše ranjena u ruku. Iako teško ranjen, on je otvorio vatru iz svog automata, i pružio otpor četnicima, omogućivši tako dr Simi i Olgi Milošević da se povuku ka partizanskom logoru.

## Nasleđe

Ukazom predsednika Federativne Narodne Republike Jugoslavije Josipa Broza Tita, 7. jula 1953. godine, proglašen je za narodnog heroja.

## Literatura
*
Balfron Tower

**Balfron toranj** je stambena zgrada od 26 (ili 27) spratova smještena u području socijalnog stanovanja Poplara, opština Tower Hamlets, London, Engleska. Izgrađena je od 1965. do 1967. god. u brutalističkom stilu. Autor projekta je Ernő Goldfinger, engleski arhitekta rođen u današnjoj Mađarskoj dok je investitor bilo Londonsko okružno vijeće. 

Toranj je visok 84 metra i sadrži 146 stambenih jedinica (136 stanova i 10 mezonetnih stanova). Mezonetni stanovi se nalaze na 1, 2, 15 i 16. spratu, što uzrokuje prekid u rasporedu prozora na zapadnoj strani. Liftovi opslužuju svaki treći sprat. Okno lifta se nalazi u odvojenom servisnom tornju, koji također sadrži praonice rublja i odvode za smeće, a sa stambenim tornjem je povezan sa osam prolaza.

Na vrhu servisnog tornja nalazi se kotlovnica. Godine 1985. originalni betonski dimnjaci kotla zamijenjeni su metalnim zbog propadanja betona.

Sam Goldfinger je bio zadovoljan izvedbom tornja i uselio se u stan 130, na 25. spratu, na dva mjeseca 1968. godine. On i njegova supruga su priređivali zabave uz šampanjac kako bi saznali šta se stanarima sviđa, a šta ne sviđa u vezi s njegovim dizajnom. Identifikovao je sva moguća poboljšanja, i prvo ih ugradio u Kuću Karadale (Carradale), a potom na svoj dizajn za sličan i poznatiji Trelik toranj u zapadnom Londonu.

## Kuća Karadale
Kuća Karadale (1967–70) je susjedna, jedinstvena, modernistička zgrada, koju je također projektovao Ernő Goldfinger. Dvije zgrade djeluju kao prirodni produžeci jedna druge, povezane stilom i dizajnom, pri čemu dugi, niski oblik kuće Karadale nadopunjuje visinu Balfron tornja. 

Svi stanovi imaju dvostruke prozore i velike balkone okrenute prema jugu, što omogućava obilje prirodnog svjetla, a sa strane su ukrašeni prirodnim drvenim panelima. Zgrada je visoka 37 metara, ima 11 spratova i sadrži 88 stanova.

Zgrada ima sličan podijum kao Balfron toranj, iako je prostraniji, s velikim podzemnim parkingom ispod. I ona ima nadvožnjake po istom principu pristupa na svakom trećem spratu. 

Poput Balfron tornja, robusna priroda detalja na ovoj zgradi pomogla joj je da izdrži protok vremena. Tokom tri godine, Karadale je obimno i i pažljivo renovirana pod nadzorom stručnih institucija.

Dva bloka su tokom izgradnje bila poznata kao Rowlett Street Faze I i II prije nego što su nazvana po škotskim selima Balfron i Carradale, obrazac koji je slijedio prilikom imenovanja drugih lokacija na obližnjim imanjima Aberfeldy i Teviot.

Goldfingerov studio je kasnije na istom lokalitetu dodao i kuću Glenkerry, stilski nadopunjujući Balfron toranj i Carradale.
## Vidi još
* Trelik toranj
## Izvori
Princip dovoljnog razloga

**Načelo dovoljnog razloga** je jedno od vrhovnih načela logike. Njegova eksplicitna formulacija vrlo je kasna i datira tek od Leibniza, koji ga dodaje klasičnim načelima. Ipak se ponavlja više puta u historiji filozofije.

Načelo dovoljnog razloga definirao je Gottfried Wilhelm Leibniz kako bi razlikovao istine činjenica, ili kontingentne, od istina razuma, odnosno nužnih ili identičnih istina. Prema Leibnizu, naša razmišljanja se temelje na dva velika načela: na načelu proturječja i na načelu dovoljnog razloga. Naime, on razlikuje između "istine razuma" i "istine činjenicâ", tako da je za istine razuma nužan načelo neproturječja, dok je za potonje koristi načelo dovoljnog razloga. "Istine razuma" nisu opsežne u znanju, ne proširuju naše znanje o stvarnosti, već imaju nužnu logičku strogost. "Istine činjenicâ" koriste dovoljan razlog da bi objasnile pojave, ali mogao bi postojati i neki drugi uzrok, drugačiji, kojeg mi nismo svjesni. To je odlučujuće (dovoljno) objašnjenje koje a priori objašnjava zašto nešto postoji, iako nam većinom ti razlozi nisu dovoljno poznati.

Immanuel Kant, prolazeći kroz Christiana Wolffa, će preuzeti taj pojam i nastaviti na pravcu gnoseološkog razmišljanja, tvrdeći da načelo dovoljnog razloga može djelomično objasniti neku činjenicu, ali on "ne proizvodi istinu".

Arthur Schopenhauer preuzima koncept od Wolffa i Kanta u svojoj doktorskoj disertaciji, tiskanoj 1813. U ovom djelu, Schopenhauer je nastojao razumjeti korijen veze između uzroka i posljedice. Princip dovoljnog razloga postajanja je, zajedno s vremenom i prostorom, jedan od oblika danih a priori u ljudskom intelektu. Svi objekti koji doprinose stvaranju kompleksa iskustvene stvarnosti povezani su međusobno ovim principom; ako se dogodi novo stanje jednog ili više ovih "stvarnih" objekata, drugo mu mora prethoditi, a novo mora slijediti. To spajanje predstavlja ono što se najčešće označava pod konceptom uzročno-posljedične veze. Princip dovoljnog razloga kod Schopenhauera ima četiri različita korijena: 1) princip postajanja, primijenjen u području prirodnih pojava; 2) princip spoznaje, primijenjen na logičkoj razini; 3) princip bića, primijenjen u matematičkom i geometrijskom području; 4) princip djelovanja, primijenjen u području ljudskih djela i ponašanja.

## Povezano
* Logika
* Christian Wolff
* Immanuel Kant
* Arthur Schopenhauer

## Literatura

* Gottfried Wilhelm Leibniz, *Discours de métaphysique*, 1686.
* Christian Wolff, *Philosophia Prima sive Ontologia*, 1730.
* Immanuel Kant, *[[Kritika čistog uma|Kritik der reinen Vernunft]]*, 1781.
* Immanuel Kant, *Prolegomena zu einer jeden künftigen Metaphysik, die als Wissenschaft wird auftreten können*, 1783.
* Arthur Schopenhauer, *[[O četverostrukom korijenu načela dovoljnoga razloga|Über die vierfache Wurzel des Satzes vom zureichenden Grunde]]*, 1813.
* Arthur Schopenhauer, *[[Svijet kao volja i predodžba|Die Welt als Wille und Vorstellung]]*, 1819.
Dave Kunst

**Dave Kunst** (Caledonia, SAD, 16. 7. 1939.) je prva osoba za koju je neovisno potvrđeno da je obišla Zemlju.  

## Historija
Putovanje je trebalo biti obavljeno zajedno sa svojim bratom Johnom Kunstom, ali tijekom događaja Johna su upucali i ubili razbojnici, a Dave je ranjen. Dave je nastavio i završio putovanje s drugim bratom, Peterom Kunstom. Službeno je navedeno da je njegova šetnja bila duga 23.250 kilometara tj. 14.450 milja. Kunstovo putovanje započelo je 20. juna 1970., a završilo 5. oktobra 1974. Dave je započeo svoje putovanje u Waseci u Minnesoti preporukom američkog senatora Huberta Humphreyja  (1911-1978), svitkom koji će dužnosnici potpisati putem, 1000 dolara i mazgom po imenu "Willie Makeit" koja je nosila opremu za kampiranje. Braća su otputovala do New Yorka s Williejem Makeitom, a zatim odletjela u Portugal, gdje su nabavili drugu mazgu (Willie je ostao kod kuće). Dave i John pješice su prešli Europu i posjetili Monako, gdje su upoznali princezu Grace (Grace Patricia Kelly, 1929-1982), zatim Italiju, gdje su sreli istraživača Thora Heyerdahla.

Tijekom putovanja, braća su tražila od ljudi da šalju donacije UNICEF-u. John je ubijen kada su ga banditi upucali u planinama Afganistana u oktobru 1972. Dave je upucan u prsa tijekom istog napada, ali je preživio pretvarajući se da je mrtav. Nakon što se četiri mjeseca oporavljao od ozljeda, Dave je nastavio putovanje zajedno sa svojim bratom Peterom, s mjesta gdje je John ubijen. Putovao je iz New Delhija u Kolkatu, što je trajalo 44 dana hoda. U Kolkatu je stigao 7. oktobra 1973. Dok su nastavljali svoja putovanja, Daveu i Peteru je odbijen pristup Sovjetskom Savezu, pa su letjeli iz Indije u Australiju.

Peter je se vratio kući tijekom australskog dijela putovanja, gdje je Dave nastavio sam, u to vrijeme na svojoj trećoj mazgi. Nažalost, mazga je uginula i Dave je sam morao vući kola s potrepštinama. Bio je na rubu da napusti svoje zalihe kada je slučajno upoznao Jenni Samuel, učiteljicu iz Pertha. Ona je mu pomogla vući kola svojim automobilom, dok je on hodao uz njih. Dave se vratio u Australiju na godinu dana nakon završetka putovanja. Jenni i Dave su se kasnije vjenčali i bili su zajedno od 2013. godine.

Kunstova šetnja možda nije bila prvo pješačko putovanje oko svijeta, a Guinnessova knjiga rekorda posebno spominje Georgea Matthewa Schillinga kao osobu za koju se kaže da je obišla svijet između 1897. i 1904. godine.

Braća Kunst su u junu 2004. godine obilježena spomenikom u njihovom rodnom gradu Kaledoniji u Minnesoti.

## Reference

## Literatura

*  

## Vanjske veze
* Službena stranica
* Priča na stranici History.com (www.history.com)
* Priča iz "Star Tribunea" (davekunst.com)
* Dave Kunst – Walk Around the World (ultrarunninghistory.com)
* Why a Minnesota Man Walked Around the World, Traversing 13 Countries and 14,450 Miles in Four Years (smithsonianmag.com)
Dragan Tatović

**Dragan Tatović** je bio podoficir Jugoslovenske kraljevske vojske i partizanski borac tokom ustanka u Srbiji 1941. godine.

## Biografija

Dragan Tatović je rođen u Ljigu. Bio je podoficir Jugoslovenske kraljevske vojske. Nakon aprilskog rata i kapitulacije je izbegao zarobljavanje. Na početku ustanka u Srbiji 1941. godine pristupa partizanima, kao borac Kolubarske čete Valjevskog partizanskog odreda. Tada je napisao čuvenu pesmu "*[[Partizanka (pesma)|Partizanka]]*", koja je glasila: 


Partizan sam tim se dičim
To ne može biti svak,
Umrijeti za slobodu,
Može samo div junak.


Kolubarska partizanska četa je ovu pesmu pronela Rađevinom i drugom krajevima Srbije kuda su prolazili.

Septembra 1941. godine, nakon oslobođenja Ljiga, koji je izvršila Kolubarska partizanska četa, došlo je do priliva novih boraca pa je doneta odluka o formiranju Kolubarskog bataljona. Tada je zamenika komandanta bataljona imenovan podoficir Dragan Tatović. Kolubarski bataljon imao je tada šest četa.

Tokom zima 1941/1942. godine, Dragan Tatović postaje zamenik komandanta Suvoborskog NOP odreda. Pre rasformiranja odreda bio je ranjen u borbi protiv četnika, uhvaćen i predat Nemcima krajem marta 1942. godine, koji su ga iste godine streljali u Šapcu.

## Vidi još
* Valjevski partizanski odred
* Suvoborski partizanski odred

## Literatura
*  
* 

## Izvori
Mito Igumanović

**Miroljub Mito Igumanović** je bio student filozofije iz Beograda, i jedan od organizatora ustanka 1941. godine u crnogorskom srezu kod Užica.

Pre rata, Mito Igumanović je svako leto provodio kod ujaka Jakova Tomića iz Seče Reke kod Kosjerića i bio je kao domaći u tom kraju. Početkom ustanka u Srbiji postao je politički komesar Prve partizanske čete za srez crnogorski - Crnogorske partizanske čete Užičkog odreda, formirane 4. avgusta 1941. u mestu Benkovača. Tokom ustanka, bio je jedan od rukovodilaca Užičkog partizanskog odreda i učestvovao je u izboru komandanta odreda. Nakon gušenja ustanka, zarobljen je od strane legalizovanih četnika 1942. godine, i poslat u logor na Banjici.

OŠ „Mito Igumanović” u Kosjeriću nosi svoje ime njemu u čast.
Himno Istmeño

"**Himno Istmeño**" (srpskohrvatski: "Prevlačka himna"), poznata još i kao "**Alcanzamos por fin la victoria**" (srpskohrvatski: "Konačno, ostvarili smo pobjedu"), prema prvom stihu, ali i "**Himno Nacional de Panamá**" (srpskohrvatski: "Državna himna Paname"), državna je himna Republike Paname. Službeno je usvojena 1906. godine; glazbu je komponirao Santos Jorge, a tekst je napisao Jerónimo de la Ossa. 

Jorge, koji je rođen u Španjolskoj, napisao je 1897. godine kompoziciju naslova "Himno Istmeño", koja je izvorno zamišljena kao studentska pjesma, ali je postala prilično popularna među panamskom populacijom. Međutim, Jorgeova kompozicija nije imala tekst tako da je Jorge zamolio svog prijatelja, Jerónima de la Ossu, da napiše popratni tekst. Iako je izvornik nastao 1897. godine, pjesma je kroz naredne godine prošla kroz određene promjene tako da aktualni tekst himne ne odgovara izvornom tekstu iz 1897. godine. Međutim, ne postoje zapisi o tome tko je i u kolikoj mjeri izmijenio originalni tekst. 

Kada je Panama 1903. godine stekla nezavisnost od Kolumbije, William I. Buchanan, prvi američki ambasador u Panami i opunomoćeni ministar, trebao je svečano potvrditi nezavisnost Privremenoj vojnoj hunti, međutim protokol je zahtijevao izvođenje himne, a nikakva himna nije postojala. Jorge je tada predložio da iskoriste njegovu pjesmu, što je prihvaćeno jer je bila popularna u narodu. Godine 1906., Narodna skupština formalno je, mada privremeno potvrdila ovu himnu Zakonom br.39, ali je najavljen natječaj za novu himnu; na njemu, "Himno Istmeño" je izabrana za novu državni himnu, što je u konačnici formalizirano i u Ustavu Paname iz 1941. godine. 

Godine 2012., Panamsko narodno kazalište napravilo je prvi digitalni snimak himne ikada. 

## Reference

## Vanjske veze
*Descarga Simbolos de la Nación
*Panama: ''Himno Istmeño'' - Audio of the national anthem of Panama, with information and lyrics (archive link)
*Versión vocal it has upade of radio broadcast television version
Sjeverozapad (regija, Kamerun)

**Sjeverozapad** (francuski: *Région du Nord-Ouest*) je jedna od 10 regija na koje je Republika Kamerun administrativno 
podjeljena.

## Karakteristike

Regija se kako joj i ime govori nalazi na sjeverozapadu zemlje, prostire se na površini od 17,812 km², u kojoj je 2015. živjelo 1,968,578 stanovnika.

Regija na jugozapadu graniči sa Regijom Jugozapad, na jugu sa Regijom Zapad, na istoku  sa Regijom Adamaoua i na sjeveru sa Nigerijom.

Sjeverozapad je planinski kraj poznat po planini Oku (3,011 m) i brojnim kraterska jezerima (Oku, Awing, Nyos).

Administrativni centar regije je grad Bamenda, koji ima 269,530 stan.

Administrativno je podjeljena na 7 departmana;
* Boyo
* Bui 
* Donga-Mantung
* Menchum
* Mezam
* Momo
* Ngo-Ketunjia, 34 arondismana i 34 općinu..
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Carte de la région du Nord-Ouest, Cameroun''
Bamenda

**Bamenda** znana i kao Abakwa i Mankon je grad i općina od 269,530 stanovnika na sjeverozapadu Kameruna, u Regiji Sjeverozapad u kojoj je administrativni centar.

## Geografske karakteristike

Grad se prostire u planinskom kraju udaljen 366 km sjeverozapadno od glavnog grada.Yaoundé.
Kako leži na nadmorskoj visini od 1,614 metara poznat je po umjerenoj klimi.

## Historija

Bamenda je niknula krajem 19. vijeka za Njemačkog Kameruna na mjestu tri domorodačka sela: *Mankon*, *Mendakwe* i *Nkwen*.
Iz tih vremena ostala je željeznička stanica i utvrda koju su Nijemci podigli oko 1912.

Nakon njemačkog poraza u Prvom svjetskom ratu (1914.-1918.)- Liga naroda podijelila je njemačke kolonije pobjednicima. Tako je Bamenda zajedno sa Zapadnim Kamerunom i Nigerijom bila dio Britanskog kolonijalnog carstva sve do 1961. kad se plebiscitom pridružila Kamerunu.

Nakon nezavisnosti grad se razvio kao trgovački centar stočarsko-poljoprivrednog kraja u kom se uzgaja kava i duhan.

Od 1996. ima status općine a od 2007. i status grada sa tri općine.

Bamenda je od 2010. i univerzitetski grad.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Bamenda''
Panamska balboa

**Panamska balboa** () je, uz američki dolar, jedna od dvije službene valute u Panami. Međunarodni kod valute je **PAB**, a službeni su simboli **	B/.** ili **[[฿]].** Valuta je nazvana u čast španjolskog istraživača i konkvistadora Vasca Núñeza de Balboe, koji je 1513. godine prešao Panamsku prevlaku i došao do Tihog oceana. Jedna balboa dijeli se na 100 *[[centésimo|centésima]]*. 

Balboa je uvedena 1904. godine nakon što je Panama stekla nezavisnost od Kolumbije i zamijenila je kolumbijski pezo. Valuta je vezana za američki dolar u omjeru 1:1, a u opticaju su samo kovanice; kao novčanice se koriste novčanice američkog dolara, mada se on denominira u balboe u prometu. 

Kako Panama nema centralnu banku koja bi nadzirala financijske tokove u zemlji, Panamska narodna banka, jedna od dvije banke u državnom vlasništvu, zadužena je za nemonetarne aspekte ovlasti koje inače pripadaju centralnim bankama. Godine 1941., predsjednik Arnulfo Arias prisilio je vladu da izglasa članak 156. Ustava kojim je utemeljena Centralna banka Paname za tiskanje novca () te kojim su državne i privatne banke dobile pravo tiskanja papirnatog novca. Međutim, kako je Arias ubrzo svrgnut u državnom udaru, te su novčanice povučene i većinom uništene.

## Reference
Zgrada Pošte u Novom Sadu

**Zgrada Pošte u Novom Sadu** nalazi se na uglu Bulevara Mihajla Pupina i Ulice Narodnih heroja, Novi Sad, Srbija. Izgradnja monumentalne i funkcionalne građevine trajala je između 1958-1962, uz stari objekat Pošte. 

Ova palata je izgrađena po projektu Dragiše Brašovana u duhu moderne arhitekture i predstavlja amblemski izraz svog vremena kada se u mnogim gradovima zemlje podizane višespratnice i soliteri. Zgrada Pošte je stereometrijska građevina čiji masivni paralelopipedni volumen visine 13 nadzemnih etaža čini centralni dio, kao jedan od prvih novosadskih nebodera. Prate ga dva niža bočna aneksa sa obe strane, praveći blagi luk. 

Poštanska kula obložena je bijelim mermernom i  u estetskom smislu decenijama je bila reper u odnosu na koji su se gradile okolne građevine i stapale se u prepoznatljivu ambijetalnu cjelinu kao uži centar Novog Sada.

Kao kontrast bijeloj oplati fasade, prijemnu salu projektovao je Đorđe Tabaković u crnom mermeru, zajedno sa samim ulazom i crnim stepeništem.

Zajedno sa još dvije ranije izgrađene Brašovanove zgrade, Banovinom i zgradom Radničke komore, tri Brašovanove kule poznate su kao "novosadska trilogija" i njezini važni simboli.

## Vanjske veze
* 
* 

## Izvori
Maroua

**Maroua** je grad i općina od 201,371 stanovnika na krajnjem sjeveru Kameruna, u Regiji Daleki sjever u kojoj je 
administrativni centar.

## Geografske karakteristike
Grad se prostire na ušću riječice Mayo Kaliao u rijeku Mayo-Tsanaga na posljednjim obroncima Masiva Mandara.

Klima je tropska, suha i vruća, gotovo polupustinjska. Prosječna godišnja temperatura je 28,3 °C. 
Prosječna godišnja količina padavina je 794 mm.
Zbog tog je ispresijecan velikim avenijama sa drvoredom koje pružaju malo osvježenja.

Sjeverno od grada nalazi se poznati *[[Nacionalni park]] Waza*, a na jugu vojna baza kamerunske vojske. 
Većina stanovnika su muslimani.
## Historija
Naselje je nastalo u 17. vijeku dolaskom plemena Guiziga, nakon njih tokom 18. vijeka naselili su se i pripadnici plemena Mofu, a nakon njih i Fulbe.
Za kolonijalnih vremena Njemačkog Kameruna naselje Marwa dobilo je status općine, a za francuske kolonijalne vladavine ime je promjenjeno po francuskom izgovoru u Maroua.

Maroua je službeno osnovana kao gradska općina 1996., a od 2008. ima status grada.

Maroua je danas grad predionica pamuka, važno trgovište i raskršće puteva prema Nigeriji i Čadu.

Poznat je po zanatlijama koji izrađuju rukotvorine od koža krokodila i zmija.
Okolica  je znana po velikim plantažama đumbira od kog se proizvodi liker.

Grad ima internacionalni aerodrom *Maroua Salak* (IATA: **MVR**, ICAO: **FKKL**)
Od 2008 je i univerzitetski grad

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Communauté Urbaine de Maroua''
Logone

**Logone** je rijeka u Čadu duga 450 km, koja je zajedmo sa rijekom Ouham najveća pritoka rijeke Chari i Čadskog jezera.

## Hidrologija

Logone se formira sutokom brojnih vodotoka koji izviru u Kamerunu, Centralnoafričkoj Republici i Čadu.

Dvije najvažnije su *Mbéré* i *Pendé* koje se spajaju 45 km uzvodno kod grada Laïa u Čadu. Od tamo rijeka teče 390 km prema sjeverozapadu do ušća u Chari kod 
N'Djamene.
Mbéré (Zapadni Logone) i njena pritoka Vina izvuru na sjeveroistoku Kameruna, a Pendé (Istočni Logone) u Prefekturi Ouham-Pendé u Centralnoafričkoj Republici.
Pojedini geografi smatraju da Logone, nastaje kad se spoje Mbéré i Vina, pa je po njima rijeka duga čak 1,000 km.

Kako ima mali pad duž čitavog toka razliva se u brojne močvare obrasle papirusom. Za sezone kiša preko tih močvara je povezan sa vodama rijeke Benue. 
Rijeka je bogata ribom, pa se ribarstvom bave brojni stanovnici.

Posljednjih dekada veliki problem su velike suše i sve manje vode koju rijeka donosi Čadskom jezeru.

Za visokog vodostaja rijeka je plovna za manje brodove nizvodno od Bongora u Čadu.

Porječje rijeke površine 78,000 km² prostire se po Kamerunu, Centralnoafričkoj Republici i Čadu.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Logone River'' (na portalu Mapy)
Mandara (planinski masiv)

**Planine Mandara** je vulkanski masiv na sjeverozapadu Kameruna i istoku Nigerije. 

## Karakteristike

Masiv se proteže u dužinu od nekih 193 km duž kamerunsko-nigerijske granice, od rijeke Benue na jugu do grada Maroue na sjeveru. 

Kako se nalazi unutar sudansko-sahelskog pojasa, [Klima|klimu]] karakterizira petomjesečna kišna sezona (od maja do septembra) i sedmomjesečna 
sušna sezona (od oktombra do aprila).
Kiše padne prosječno između 850 i 1,100 mm godišnje.

Prosječna nadmorska visina masiva je 1,000-1,200 metara, a najviša planina je Oupay.na kamerunsko-nigerijskoj granici koja ima 1,494 m.
Vegetacija se sastoji od stepe obrasle trnovitim grmljem do savane, u kojoj dominiraju akacije. Šuma ima jedino uz vodotoke.

Za  kolonijalnih vremena masiv je bio granica između Britanskog i Francuskog Kameruna. 
Masiv je gusto naseljen, većina stanovnika živi po rasštkanim imanjima ili selima umalim kružnim kolibama i uzgaja sirak. 

Najveći gradovi u masivu su Mokolo  i Maroua u Kamerunu i Mubi u Nigeriji.

## Izvori
 
## Vanjske veze

* ''Mandara Mountains'' (na portalu Encyclopædia Britannica) 

Massif de Planine Mandara
Mandara Mountains
Mayo-Tsanaga

**Mayo-Tsanaga** je rijeka u Kamerunu u slivu Čadskog jezera duga 105 km.

## Hidrologija

Rijeka izvire u Planinama Mandara, sjeverno od grada Mokolo.
Od tamo teče u velikom luku prema jugoistoku do grada Gazawa  Nizvodno od njega mjenja smjer i teče prema sjeveroistoku, protiče pored grada Maroua gdje prima pritoku *Mayo Kaliao*.

Slijedećih osamdamdesetak km teče još više prema sjeveru i postepeno isparava. Ponekad za velikih kiša dotiče do močvare *Ngoulmoun* i rijeke Logone.

Klima u porječju pod utjecajem je češćih vjetrova iz Sahare koji uzrokuju sušu od oktobra do maja, i rjeđih vjetrova sa Gvinejskog zaljeva koji donose kišu (jun-septembar).

Za sušnog perioda riječno korito presuši, kao i većina vodotoka koji izviru u Planinama Mandara, oni zbog tog imaju prefiks Mayo, što znači isto što i vadi.
Vode ipak ima ali u podzemlju. počevši na dubinma od oko 0,75 metara.

površine 1,602 km² prostire se po Regiji Daleki sjever.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Mayo-Tsanaga River'' (na portalu Mapy)
Daleki sjever (regija, Kamerun)

**Daleki sjever** (francuski: *Région de l'Extrême-Nord*) je jedna od 10 regija na koje je Republika Kamerun administrativno 
podjeljena.

## Karakteristike

Regija se kako joj i ime govori nalazi na krajnjem sjeveru zemlje, prostire se na površini od 34,246 km², u kojoj je 2015. živjelo 3,993,007 stanovnika.

Regija na jugu graniči sa Regijom Sjever, na istoku sa Čadom  i na zapadu sa Nigerijom.

Veći dio Dalekog sjevera leži na relativno niskoj nadmorskoj visini, najniži je dio je čadske ravnice koja se blago spušta od oko 500 metara na jugozapadu do 200 
metara kod kottline rijeke Logone na istoku. 
Planine Mandara na granici sa Nigerijom imaju prosječnu nadmorsku visinu od oko 900 metara. Najviša planina u tom vulkanskom masivu je
*Tourou* visoka 1,442 metra.

Administrativni centar regije je grad Maroua, koji ima 201,371 stan.

Administrativno je podjeljena na 6 departmana;
* Diamaré
* Logone-et-Chari 
* Mayo-Danay
* Mayo-Kani
* Mayo-Sava
* Mayo-Tsanaga, 47 arondismana i 44 općina..
## Izvori

## Vanjske veze

* ''Carte de la région de l’Extrême-Nord, Cameroun''
Über die vierfache Wurzel des Satzes vom zureichenden Grunde

***O četverostrukom korijenu načela dovoljnog razloga*** () je esej njemačkog filozofa Arthura Schopenhauera (1788-1860) i razrada klasičnog načela dovoljnog razloga, koju je Schopenhauer napisao kao svoju doktorsku disertaciju 1813. godine. Načelo dovoljnog razloga snažno je i kontroverzno filozofsko načelo koje propisuje da sve mora imati razlog ili uzrok. Schopenhauer ga je revidirao i ponovno objavio 1847. godine. Djelo je artikuliralo središnji dio mnogih Schopenhauerovih argumenata, a kroz svoja kasnija djela on dosljedno upućuje svoje čitatelje na njega kao nužnu početnu točku za potpuno razumijevanje njegovih daljnjih spisa.

## Historija djela
Ljeti 1813. Schopenhauer je doktorirao na Univerzitetu u Jeni sa disertacijom pod naslovom *Über die vierfache Wurzel des Satzes vom zureichenden Grunde* tj. *O četverostrukom korijenu [[Načelo dovoljnog razloga|načela dovoljnoga razloga]]*.

## Povezano
* Princip dovoljnog razloga
* Historija filozofije
* Arthur Schopenhauer

## Napomene

## Reference

## Literatura

## Vanjske veze
*  On the Fourfold Root of the Principle of Sufficient Reason (The Project Gutenberg)
Britanski Kamerun

**Britanski Kamerun** (engleski: *British Cameroons*) bila je kolonija Britanskiog Carstva u Centralnoj Africi koja je egzistirala od 1922. do 1961. 

## Historija

Nukleus britanske kolonizacije bio je dolazak baptističkih misionara 1845.

Za Prvog svjetskog rata udružene snage francusko-britanske snage su još 1916. okupirale su Njemački Kamerun. 

Podjelom interesnih sfera između Francuske i Velike Britanije 1919. veći dio te kolonije dospio je pod vlast Francuske, a manji, zapadni pod vlast Velike Britanije. 
To je bio uski pojas zemlje duž granice sa Nigerijom koji je dijelila rijeka Benue. Zbog tog je kolonija administrativno podjeljena na dvije regije Sjverni i Južni Kamerun.

Britanija je ispočetka vladala tom kolonijom kao dijelom svoje Kolonije Nigerije, sve do 1922. kad je dobila mandat od Lige naroda da vlada tim krajem. 

Dotadašnje njemačke plantaže su ujedinjene u paradržavnu Kamerunsku razvojnu korporaciju
koja je postala baza ekonomije. Razvoj se dogodio u poljoprivredi, naročito u kasnijim godinama britanske vladavine. Proizvodnja kakaa, kave i banana brzo je rasla.

Nakon Drugog svjetskog rata 1946. Britanski Kamerun je postao zemlja pod starateljstvom Ujedinjenih Naroda, ali je uprava bila i nadalje u rukama 
dotadašnjeg mandatara.

Za razliku od Francuske koja je provodila politiku  asimilacije, britanska kolonijalna vlast provodila je politiku indirektne vladavine.
U praksi je to značilo da su Britanci odlučivali o ekonomiji, vanskoj i unutrašnjoj politici, a domorocima je prepuštena lokalna samouprva.

Od 1954 ima i vlastitu vladu a od 1958.i premijera.

Odlukom Ujedinjenih Naroda iz 1955. za Britanski Kamerun planiran je referendum - 1961. na kom su se stanovnici trebali odlučiti o svojoj daljnjoj sudbini.
Regija Sjever odlučila je 11. marta da postane dio Nigerije, a Regija Jug 1. oktobra da postane dio Republike Kamerun (današnja Regija Jugozapad.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kamerun''
Francuski Kamerun

**Francuski Kamerun** (francuski: *Cameroun français*) bila je kolonija Francuskog kolonijalnog carstva u Centralnoj Africi koja je 
egzistirala od 1916. do 1960. 

## Historija

Za Prvog svjetskog rata udružene snage francusko-britanske snage su još 1916. 
okupirale su  Njemački Kamerun.
Podjelom interesnih sfera između Francuske i Velike Britanije 1919. veći dio te kolonije dospio je pod vlast Francuske, a manji, zapadni pod vlast Velike Britanije. 

Francuska je od samog početka, kao što je to radila i u svojim drugim kolonijama provodila politiku asimilacije. Od učenja francuskog, do uvođenja  francuskog zakonodavstva, iako je lokalnim poglavicama da i nadalje vladaju i sude u skladu sa običajima.

Obje zemlje dobile su za ta područja mandat Lige naroda 1922. da njima vladaju.

Za francuske kolonijalne vlasti osnivane su: plantaže kaučukovca, kakaovca, banana i palmi uljarica. Željeznička pruga od Douale do Yaoundéa, koju su već započeli Nijemci, dovršena je. Pored tog, izgrađene su brojne ceste koje su povezale najveće gradove, a izgrađena je i razna infrastruktura poput mostova i aerodroma.

Nakon Drugog svjetskog rata 1946. Kamerun je postao zemlja pod starateljstvom Ujedinjenih Naroda, ali je uprava i nadalje bila u rukama 
dotadašnjeg mandatara. Francuski Kamerun od 1946.formalno više nije bio kolonija već dio Francuske unije u kojoj su članice imale široku autonomiju.

Odlukom Ujedinjenih Naroda iz 1955 predviđeno je da do 1960. zemlja postane nezavisna.

Od 1956. Francuski Kamerun ima skupštinu i široku autonomiju]], a od 1957. i premijera.

Francuski Kamerun postao je nezavisan 1. januara 1960., kao prva od 18 francuskih afričkih kolonija.

Kad je postao nezavisan Francuski Kamerun imao je puno veći BDP, obrazovanije stanovništvo, bolju zdravstvenu zaštitu i bolju infrastrukturu od Britanskog Kameruna.

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kamerun''
Kousséri

**Kousseri** je grad i općina od 89,123 stanovnika na krajnjem sjeveru Kameruna, u Regiji Daleki sjever u kom je Administrativni centar Departmana Logone-et-Chari.

## Geografske karakteristike

Grad se prostire na ušću rijeke Logone u rijeku Chari, prekoputa glavnog grada Republike Čad N'Djamene 

## Historija
Po predaji mjesto je nastalo još u 11. vijeku. 

Kousseri je sve do 1846. bio dio domorodačkog Carstva Kanem-Bornu. Krajem 19. vijeka zaizela ga je vojska sudanskog.vojskovođe Rabija az-Zubayra.

Francuzi su u aprilu 1900. zauzeli Kousseri, što im je pomoglo u daljnjoj kolonizaciji Čada.

Za francuske kolonijalne vladavine ime je 1933. promjenjeno u Fort-Fourreau.
Od 1960. ima status općine, a nakon nezavisnosti.1974. ime mu je promjenjeno u domorodačko Kousseri.
Prvi most preko rijeke Chari kojim je povezan sa N'Djamenom, podignut je 1985.

Kousseri je sve do nedavno bio malo trgovište, kome se broj stanovnika naglo povećao dolaskom brojnih  izbjeglica iz Čada. 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Kousseri''
Mokolo

**Mokolo** je grad i općina od 33,335 stanovnika na sjeveru Kameruna, u Regiji Daleki sjever.

## Geografske karakteristike
Grad se nalazi u Masivu Mandara, nedaleko od  granice sa Nigerijom i izvora rijeke Mayo-Tsanaga, udaljen osamdesetak km zapadno od svog administrativnog centra  Maroue i Ngaoundéré..

Privreda Mokola bazira se na poljoprivredi, stočarstvu i trgovini. Stanovnici uzgajaju usjeve poput prosa, sirka i pamuka, dok stočarstvo također doprinosi njihovoj egzistenciji. Tržnica Mokolo živo je mjesto gdje se može pronaći širok izbor lokalnih proizvoda, što privlači trgovce i kupce iz okolnih sela.

Što se tiče infrastrukture, Mokolo ima osnovne usluge, poput škola, bolnice i cestovne mreže kojom je povezan sa većim gradovima. 

## Izvori

## Vanjske veze

* ''Présentation de Mokolo''
Arondisman

**Arondisman** (francuski: *arrondissement*) je administrativna jedinica lokalne samouprave u Francuskoj i  nekim
frankofonskim državama.
U Francuskoj, je dio departmana i većih gradova, tako je [Pariz je podijeljen na 20 arondismana.

## Historija i karakteristike

Arondismani,su se pojavili kao administrativne jedinice početkom 19. vijeka, nakon  Francuske revolucije. 

Oni su manje jedinice, lokalne samouprave nešto između gradskog kotara i [, jer se nadalje dijele na kantone i općine.
Najčešće nose ime svog [Upravni centar|administrativnog centra, ali ne i arodismani po gradiovima koji se označavaju rednim brojevima.

Njihovo ime etimološki dolazi od starofrancuskog *arrondir*=zaokružiti, označiti granice.

## Izvori

## Vanjske veze
* ''Arrondissement''
Kozice (rakovi)

**Kozice**  je generički naziv za različite vrste desetonožnih rakova, koji pripadaju različitim taksonomskim 
porodicima, kako morskih tako i slatkovodnih.

## Karakteristike

Na svijetu postoji oko 1,930 vrsta kozica. to su manji rakovi, nježna, gotovo prozirna tijela, različitih boja, koje mijenjaju prema okolini. Za razliku od škampa oni nemaju 
kliješta već dva para dugih ticala. 

Žive uz obalu,po muljevitom i pjeskovitom morskom dnu. Kako su cijenjeni kao gastronomska poslastica, puno izlovljava.

Najčešće vrste na Jadranu su *pjeskorovna kozica* (Crangon crangon), *obična mekušica* (Penaeus trisulcatus), *kameni plivač* (Palaemon elegans), *Palaemonetes varians*, koji zalazi i u ušća rijeka i potoke, kao i *slatkovodni plivač* (Atyaephyra desmaresti). 
Kozice žive i po pećinama. poznate su vrste; Troglocaris hercegovinensis, T. planinensis, T. schmidti i Spelaeocaris pretneri. 

U Sjevernom moru živi norveška kozica (Pandalus borealis), a po  južnim toplim morima velike kozice iz roda Penaeus.

## Povezano
* Rakovi

## Reference

## Vanjske veze

* ''Gambero'' 
* ''Kozice''