Kusam ibn Abas

**Kusam ibn Abas** (; Meka, sredina 620-ih – Širin-Kint ili Samarkand, 676/677) bio je mladi pratilac i rođak islamskog poslanika Muhameda, sin Abasa ibn Abdul-Mutaliba i Lubabe bint al-Haris. Obnašao je dužnost guvernera Hidžaza i upravitelja hadža tokom Alijeve vladavine kalifatom, a kasnije je učestvovao u osvajanju Transoksijane. Uz njegovu smrt vežu se brojne legende i danas je najpoznatiji po samarkandskoj grobnici oko koje se u abasidskom periodu razvio sakralni kompleks, a potom u timuridskom i nekropola Šah-e Zinda, jedna od najposjećenijih lokacija u Centralnoj Aziji.

## Biografija
Biografske informacije o Kusamu ibn Abasu pojavljuju se u primarnim izvorima kao što su *Sirat Rasul Alah* od ibn Ishaka, *al-Sira al-nabavija* od ibn Hišama, *Kitab al-tabakat al-kubra* od ibn Sada, *Kitab al-muhabar* od Muhameda ibn Habiba al-Bagdadija, *Džamharat al-nasab Kurejš va ahbaruha* od al-Zubajra ibn Bakra, *Ansab al-ašraf* i *Futuh al-buldan* od al-Balazurija, *al-Garat* od Ibrahima al-Sakafija, *Kitab al-buldan* od al-Jakubija, *[[Historija poslanika i kraljeva|Tarih al-rusul va al-muluk]]* od al-Tabarija, *Tarih-e Buhara* od Naršahija, *[[Nahdž al-balaga]]* od Šarifa al-Razija, *Kandija-je hurt* od nepoznatog autora (ur. I. Afšar), *Kitab al-išarat ila marifat al-zijarat* od Alija al-Haravija, *al-Kamil fi al-tarih* od ibn al-Asira, *Vafajat al-ajan va anba al-zaman* od ibn Halikana, *Tarih al-Džahangušaj* od Ata-Malika Džuvajnija i *al-Rihla* od ibn Batute. Noviji historičari i drugi naučnici koji su rekonstruirali Kusamov život uključuju W. Bartholda, H. al-Ziriklija, G. A. Pugačenkovu, C. E. Boswortha, R. Marefat i braću Özoguz.

### Rani život
Kusam je rođen u arabijskom gradu Meki, kao sin Abasa ibn Abdul-Mutaliba i Lubabe bint al-Haris. Njegov otac Abas pripadao je kurejškom klanu Banu Hašimu i bio je stric islamskog poslanika Muhameda. S očeve strane, Kusam ibn Abas je dakle bio rođak Muhameda ibn Abdulaha i Alija ibn Abi Taliba, a sva trojica imali su zajedničkog djeda Abdul-Mutaliba. Abasova supruga i Kusamova majka Lubaba, poznata i kao Um al-Fazl (dosl. Fazlova majka) ili Lubaba al-Kubra (dosl. starija ili velika), bila je kćer al-Harisa ibn Hazna iz amirskog klana Banu Hilala, sestra Muhamedove supruge Mejmune, te druga žena koja je prihvatila islam (nakon Hatidže). Prema pisanju historičara al-Tabarija, Abas i Lubaba su imali sedmero djece – kćer Um Habib i šest sinova: Kusama, Abdul-Rahmana, Mabada, Ubajdulaha, Abdulaha i Fazla.

Precizan datum Kusamovog rođenja nije poznat, no na temelju raspoloživih informacija može se približno datirati u sredinu 620-ih. Naime, historičar ibn Sad prenosi razgovor Kusamove majke Lubabe i Muhameda u kojem ga ona obavještava da je saznala za trudnoću njegove kćerke Fatime, a on joj odgovara da je dobro informirana i da će uskoro dojiti novorođenče zajedno s Kusamom. Sukladno ovim podacima, može se zaključiti da je Kusam rođen prvih godina poslije hidžre (622), odnosno prije rođenja Fatiminog sina Hasana (625). Ibn Sad također navodi da je Lubaba prema Muhamedovoj preporuci kasnije uistinu dojila Hasana zajedno s Kusamom.

Drugi ranoislamski historičari bilježe Kusama kao mladog ashaba, jednog od rijetkih prisutnih za vrijeme sahranjivanja Muhameda. Skupa s bratom Fazlom, ocem Abasom, slugama Usamom i Šukranom te Alijem, Kusam je prvo učestvovao u obrednom pranju. Prilikom gusula, Ali je privukao Muhamedovo tijelo grudima, Abas, Fazl i Kusam su mu pomagali da ga okrene, a Usama i Šukran su lijevali vodu na tijelo bez skidanja košulje. Neposredno kasnije, Kusam, Fazl, Abas, Ali i Šukran su spustili Muhamedovo tijelo u grob. Tokom ovih događaja Kusam je imao oko osam godina, a o njegovom životu tokom vladavine prve trojice kalifa (Abu Bakra, Omara i Osmana) nikakvi detalji nisu poznati. Njegov privatni život isto je nepoznanica i prema većini dostupnih genealogija nije imao potomstva, iako određeni izvori spominju sina Halida i kunju Abu Džafar ("otac Džafara"). Pojedini hadisi ističu Kusamovu fizičku sličnost s Muhamedom, međutim, takve predaje muhadiski gledano nisu autentične (sahih) i suvremeni historičari smatraju ih kasnijim abasidskim pokušajem pripisivanja vrlina svojim precima, zbog jačanja legitimiteta njihove vlasti. Sam Kusam muslimanom je postao relativno kasno, slijedeći primjer svog oca nakon osvajanja Meke (630).

### Politička karijera
Usprkos tome što su podaci o Kusamovom životu za vrijeme vlasti prve trojice kalifa oskudni, poznato je da je bio odan Aliju i da je odbijao prisegnuti Abu Bakru. Nedugo nakon Alijevog preuzimanja kalifata, Kusam je postavljen na položaj guvernera (amira) Meke. Historičar W. Madelung u svojoj opsežnoj monografiji navodi da je Ali najvjerojatnije ovlastio Kusama početkom decembra 656. (36. AH) prilikom boravka njegove vojske u Basri, neposredno nakon pobjede u bitki kamile i uoči putovanja u Kufu. Ova pretpostavka temelji se na historijski ovjerenom imenovanju Abdulaha ibn Abasa za guvernera Basre odnosno Zijada ibn Abiha za njegovog zamjenika, zbog čega Madelung drži izglednim da je istovremeno postavio i Kusama za guvernera Meke odnosno Omara ibn Abi Salamu za guvernera Bahreina. Još prije toga, Ali je na položaj guvernera jemenske Sane postavio Ubajdulaha ibn Abasa, Kusamovog i Abdulahovog brata.

Imenovanje trojice braće iz Banu Hašima za guvernere izazvalo je negodovanje Malika al-Aštara i dijela pristaša koji su prigovorili Aliju zbog navodne kurejške privilegiranosti, no on im je objasnio da su mu ključni ljudi potrebni za nadolazeće bitke i da se većina njegove porodice bori skupa s njima. Kusam je na navedenom položaju zamijenio Harisa ibn Rabija (Abu Katadu al-Numana), ansarita također postavljenog od strane Alija. Tradicionalni izvori ne spominju Kusama kao učesnika bitke kamile, stoga Madelung ističe mogućnost da ga je Ali u grad poslao iz Medine ili Rabaze, nakon što su pobunjenici na čelu s Aišom, Talhom i Zubajrom napustili Meku. Svejedno, Kusamova porodica odigrala je važnu ulogu u pomaganju Alija prilikom izbijanja građanskog rata – historičar al-Balazuri bilježi da je Kusamova majka Lubaba iz Meke obavještavala Alija o potezima pobunjenika. Iako je izglednije da je Lubaba u to vrijeme već bila mrtva, ovi podaci prema Madelungu svjedoče o čvrstoj vezi Alija i Abasida.

U proljeće 657. Ali je Kusamu dao namjesništvo nad Medinom, zajedno s postojećim nad Mekom. Kusam je tako zamijenio Sahla ibn Hunaifa, dotadašnjeg guvernera Medine koji je napustio grad zbog priključenja Alijevoj vojsci uoči bitke kod Sifina, a kojeg je Ali postavio na taj položaj u oktobru 656. kada je sam napuštao Medinu zbog pohoda na Basru. Osim Meke i Medine, Kusamove ovlasti su istovremeno proširene i na Taif, zbog čega ga se u historijskim djelima ponekad naziva i guvernerom Hidžaza. U kontrastu spram Madelungovog tumačenja kronologije Kusamove političke karijere, historičar C. E. Bosworth u svojoj biografiji pruža obrnuti redoslijed preuzimanja namjestništva, navodeći kratko da je prvo postao guverner Medine neposredno nakon Alijevog stupanja na vlast (36. AH), odnosno guverner Meke i Taifa godinu kasnije (37. AH) kada su Aiša, Talha i Zubajr pokrenuli pobunu.

;Upravljanje hadžom
Godine 38. AH (658/659. AD) Kusamu je povjeren i položaj upravitelja hadža (amir al-hadž). U al-Razijevoj *[[Nahdž al-balaga|Nahdž al-balagi]]* sačuvano je Alijevo pismo u kojem savjetuje Kusama da dobro postupa s ljudima, daje im pravne upute (fetve) i koristi novac iz pokrajinske riznice (bajt al-mal) u dobrotvorne svrhe:

;Muavijina zavjera
Krajem 39. AH odnosno tokom aprila i maja 660. AD, Kusam je bio meta Muavijine zavjere da iskoristi hadž kao krinku za širenje propagande i skupljanje narodne podrške njegovom pravu na kalifat. Muavija je razradio ovaj plan nakon raznih neuspjeha da proširi svoj utjecaj u Arabiji, a Meku je odabrao iz razloga što se radilo o gradu Kurejša koji su se među prvima usprotivili Alijevoj vlasti i stoga je očekivao da će biti skloniji suradnji s njim nego Medina i ostali dijelovi Arabije. Potajno je pozvao Jazida ibn Šadžaru al-Rahavija, jednog od zapovjednika sjeverne sirijske vojske i pobožnog muslimana, uputivši ga u Meku da okupi hodočasnike, zatraži od njih pokornost Muaviji i objavi im rat u slučaju neposlušnosti, te naposljetku moli s njima i preuzme upravljanje hadžom. Muavija je ovom prilikom optužio Kusama da je "jedan od onih koji su ubili Osmana i prolili njegovu krv", rekavši Jazidu da će njegovo svrgavanje biti zadovoljstvo za obojicu i samog Boga. Historičar W. Madelung drži da su Muavijine optužbe neosnovane i u skladu sa službenom omejadskom propagandom kojom se sve pripadnike Banu Hašima kolektivno okrivljavalo za smrt Alijevog prethodnika.

Unatoč tome što je Jazid ibn Šadžara nasjeo na Muavijinu podvalu, imao je prigovore u vezi s uporabom nasilja u Svetoj džamiji tokom mjeseca hodočašća, odgovorivši Muaviji da je spreman poći samo ako mu se daju odriješene ruke da za postizanje mirovnog sporazuma djeluje po vlastitom nahođenju. Također, dao je Muaviji do znanja da ukoliko nije zadovoljan ničim drugim osim nasiljem (gašm), upotrebom mača i teroriziranjem nevinih, trebao bi potražiti nekog drugog. Muavija se na to povukao i uvjerio ga da se u potpunosti uzda u njegova načela i postupke. Jazidu je potom povjerio vojsku od tri hiljade ljudi, neobaviještenih o cilju misije sve do odlaska iz Sirije. Prošavši kroz Vadi al-Kuru i al-Džuhfu, pritom zaobilazeći neprijateljsku Medinu, stigli su u Meku dana 27. aprila 660. (10. zul-hidžeta 39. AH).

Saznavši da su Sirijci stigli do al-Džuhfe, Kusam se javno obratio stanovnicima Meke, obavijestio ih o prijetnji i pozvao da otvoreno kažu jesu li se skupa s njim spremni suprotstaviti neprijatelju. Budući da isprva nitko nije progovorio, poručio im je da su svoje namjere razjasnili šutnjom i sišao s propovjedaonice, spreman da napusti grad. Na ovo je reagirao vratar Šajbah ibn Osman al-Abdari iz Banu Abdul-Dara, klana tradicionalno zaduženog za čuvanje ulaza Kabe, pozivajući Kusama da ostane u Meki, uz uvjeravanje da narod stoji iza njega i Alija te da će se pokoravati njegovim naredbama. Ipak, Kusam nije imao povjerenja u narod i inzistirao je na napuštanju grada odnosno sklanjanju u obližnjoj jaruzi, tvrdeći da je to do dolaska pojačanja jedini način da spasi svoj život i pokrajinsku riznicu (bajt al-mal). U Meku je iz Medine istovremeno stigao Abu Said al-Hudri, ansarit i Kusamov osobni prijatelj koji ga je također pozvao da ne odlazi iz grada, objašnjavajući mu da je od iračkih hodočasnika u Medini saznao da mu Kufljani šalju pojačanje na čelu s Makilom ibn Kaisom al-Rijahijem. Kusam je na to Abu Saidu pokazao Alijevo pismo u kojem ga na temelju obavještajnih podataka upozorava na neprijateljski pohod:

Ali je istovremeno naredio Makilu ibn Kaisu da istjera Muavijinu ekspediciju iz Hidžaza, zbog čega je pismom savjetovao Kusama da ostane nepokolebljiv dok mu pojačanje ne stigne. Nakon što je Abu Said al-Hudri pročitao pismo, Kusam mu je rekao da mu Alijeva obavijest nije od koristi jer je saznao da će sirijska konjica stići u Meku prije Makila, odnosno da trupe potonjeg neće doprijeti prije svršetka hadža. Abu Said je svejedno nastavio nagovarati Kusama da ostane u gradu i tako osvjetla obraz pred svojim imamom i narodom, argumentirajući da će se neprijatelj zasigurno ustručavati napasti svetište čija je nepovredivost na snazi ne samo u islamu, već je to bila i ranije u dobu neznanja (džahilija). Kusam je naposljetku odlučio ostati u gradu. Kada je Jazid ibn Šadžara stigao u Meku, naredio je glasniku da poruči puku da će svi biti sigurni, osim onih koji se pokušaju miješati u "njihove aktivnosti i ovlasti". Kurejši, ansariti, ashabi i pobožni muslimani smjesta su pohitali da postignu mirovni sporazum između dviju strana. Na ruku im je išlo to da su obje strane izbjegavale sukob – Kusam zato što nije vjerovao stanovništvu Meke, a Jazid zato što je bio čovjek sklon asketskoj pobožnosti i gnušao se mogućnosti oskrnavljenja Kabe.

Jazid ibn Šadžara se uskoro sam obratio narodu Meke, sugerirajući da je poslan u grad da moli s ljudima, naređuje dobro i odvraća od zla. Shvatio je da se Kusamu ne sviđa ono zbog čega je došao jer nerado se molio s njim, dok su on i njegovi Sirijci također mrzili da se mole s guvernerom. Kada bi se Kusam složio, obojica su se trebala odreći vođenja molitve i izbor propovjednika prepustiti narodu Meke, a kada bi to Kusam to odbio, onda bi se izboru usprotivio i Jazid, zlobno dobacujući da je u poziciji da ga zarobljenog odvede u Siriju jer nema nikog tko bi ga zaštitio. Jazid je zatražio od Abu Saida al-Hudrija da djeluje kao posrednik, na što je Kusam spremno pristao. Narod je naposljetku za imama izabrao Šajbaha ibn Osmana al-Abdarija i molio se s njim, dok je Jazid shvatio da nema željenu potporu i stoga je odlučio brzo napustiti Meku. Konjanici Makila ibn Kaisa stigli su u grad neposredno nakon hadža gdje su ih informirali o odlasku Sirijaca, stoga su krenuli u potjeru i kod Vadi al-Kure zarobili desetoricu koji su zaostajali za glavninom. Jazid je obaviješten o zarobljavanju njegovih trupa, no nije se usudio vratiti i upustiti se u bitku. Makil je zatim nesmetano prošao kroz Dumat al-Džandal i odveo zarobljenike u Kufu.

;Kraj namjesništva
Kusam je prema svemu sudeći zadržao položaj guvernera tokom cijelog ili većeg dijela Alijeve vladavine. Posljednje mjesece njegovog namjestništva obilježio je vrhunac vojnog sraza Alija i Muavije, zbog čega je makar nakratko gubio mandat nad Mekom. Na ljeto 660. Muavijin zapovjednik Busr ibn Abi Artat pokrenuo je pohod protiv Hidžaza i Jemena, sa zadatkom da osvoji Medinu, Meku, Sanu i al-Džanad. Za razliku od pobožnog i miroljubivog Jazida ibn Šadžare čija misija ranije nije urodila plodom, Muavija je ovog puta odabrao Busra jer je pokazivao izrazitu beskrupuloznost i brutalnost. Busr je prvo zauzeo Medinu, zaprijetio stanovnicima masakrom ukoliko se ne pokore Muaviji i na poziciju guvernera postavio Abu Hurajru. Alijev guverner Abu Ajub al-Ansari je nešto prije toga napustio grad i sklonio se u Kufu, a precizan datum kada je na tom položaju prethodno zamijenio Kusama nije poznat. Nakon što se osigurao kontrolu nad Medinom, Busr i njegova vojska od 2600 do 3000 ljudi krenuli su prema Meki, usput ubijajući i pljačkajući.

Saznavši da se Busrove trupe približavaju Meki, Kusam se ovog puta smjesta sklonio iz grada, zajedno s brojnim stanovnicima. Oni koji se nisu priključili masovnom egzodusu za novog guvernera izabrali su Šajbaha ibn Osmana, čovjeka prihvatljivog Jazidu ibn Šadžari. Pred Busra je izišla kurejška delegacija i on im je poručio da ukoliko bude djelovao po vlastitom nahođenju, neće ostaviti živu dušu u gradu. Stanovnici su ga potom preklinjali da se smiluje svom narodu i plemenu, a on je odgovorio šutnjom i na taj način ih je držao u neizvjesnosti. Ranoislamski historičar al-Sakafi navodi da je Busr ponovo prošao Mekom prilikom povratka iz Jemena, što W. Madelung smatra evidentno pogrešnim i dodaje da je Kusam najvjerojatnije brzo vratio kontrolu nad gradom nakon Busrovog izlaska iz Meke. Prema određenim izvorima, Kusama je 660. zamijenio Omejad Utba ibn Abi Sufjan, postavši osamnaesti guverner Meke.

### Kasni život i smrt

## Mauzolej

### Lokacija

### Historija

### Arheologija

### Arhitektura

### Umjetnost

## Reference

## Literatura

*  
*  
*  
*  
** 
*  
** 
*  
*  
*  
*  
*  
*  
*