Povelja Stjepana II Dubrovniku 1332.

**Povelja Stjepana II Dubrovniku 1332.** je dokument kojim je bosanski ban Stjepan II potvrdio Dubrovčanima stare privilegije, dajući im tim činom zvanične garancije za slobodu trgovine, što je bilo uobičajeno kod svih bosanskih vladara prilikom stupanja na prijestol. Stjepan II bio je i prvi bosanski vladar koji je Bosnu doveo u neposredno dubrovačko susjedstvo. Do tog vremena trgovački putevi između Bosne i Dubrovnika vodili su teritorijom drugih država.

Za Bosnu je Dubrovnik bio prirodan izlaz na more i u mediteranski svijet, dok je za Dubrovnik Bosna bila najvažan partner u jadranskom zaleđu. Dubrovčani su kapitalom i djelima, prije svega umijećem privređivanja i naprednijom duhovnom nadgradnjom Sredozemlja, uticali na domaće stanovništvo u svim segmentima, kao i na šarolik vjerski sastav u zemlji u kojoj se prati i relativno tolerira prisustvo različitih vjerskih zajednica i vjerskih strujanja.

Posebna vrijednost ove povelje je dio o pravnim poslovima svakodnevice.

Dubrovački poslanici imali su obavezu da primjerak povelje koji je regulirao sporove između Bosanaca i Dubrovčana za bosanskog bana Stjepana II Kotromanića, njemu i predaju, kako bi mogao da ga čuva u svom arhivu.

## Historija
Stjepan II koristio je krize u okruženju da bi ojačao svoju moć, a banovinu teritorijalno proširio. Za vrijeme prestonih borbi u Srbiji poslije smrti kralja Milutina, osvojio je gotovo cijelo područje Huma, a Bosni obezbijedio izlaz na more, od Cetine do Dubrovnika 1326. god.

## Tekst povelje
15. august 1332. godine 
Godine 1332, 23. oktobra, privilegija bana Stjepana za plaćanje i izlazak iz dugova u Bosnu sa 
zakletvom i za okončanje rata u Dubrovniku, šestog mjeseca.

:*U ime Oca i Sina i Svetoga Duha!*
 
:*Ovo je pisano od rođenja Sina Božija 1332. ljeta, 15. indikta, augusta mjeseca 15. dan, na svetu Mariju, gospodin ban Stjepan utvrdi zakon koji je prvo bio između Bosne i Dubrovnika, da zna svkai čovjek koji je zakon prvo bio. Ako ima Dubrovčanin koju raspravu s Bošnjaninom, da ga pozove pred gospodina bana ili pred njegova vladaoca i da ne bude odgađanja odgovora. Ako Bošnjanin izjavi da nije dužan, da mu se odredi prisegnuti s petericom koju god postavi banov rod. Ako se prigodi da taj od banova roda, neka su mu porotnici koji god od njegova plemena. A to neka se zna da ne može ni taj od toga pobjeći, niti pred ma kim drugim može prisegnuti. Ako li optužuje Bošnjanin Dubrovčanina, neka ga pozove na postupak pred Dubrovčane. Ako poriče, da mu se odredi prisegnuti s petericom koji su u Bosni, s kojim mu volja, a Dubrovčanin da može izbjeći osudu (ako prisegnu) trojica (od pet). Ako li preuzme krivnju za koju ga je optužio Bošnjanin, da također ne bude odgađanja Dubrovčaninu.*
  
:*A ko od Dubrovčana ubije ili posiječe u Bosni, ili Bošnjanin Dubrovčanina, pravda da se vrši pred gospodinom banom, a osuda da ide banu za njih. Ako bude svađa Bošnjanina s Dubrovčaninom u Dubrovniku, da sudi knez dubrovački i sudije, a globa da ide Općini. Ako ima svađu Dubrovčanin s drugim Dubrovčaninom u Bosni, gospodin ban da ne vodi o tom brigu. Ako li se pozovu pred bana, da krivac da globu u koju se osude gospodinu banu. Ako Bošnjanin uhvati Dubrovčanina zbog konja, a on bude ukraden ili zaplijenjen, a kaže Dubrovčanin: „Konj je moj vlastiti“ ili: „Kupio sam ga, ne znam od koga“, ili ispriča od koja je kupljen, neka izvoli prisegnuti s petericom, da bude čist od duga.

:*I ako Bošnjanin bude dužan, a pobjegne iz Bosne s dugom, da mu nije vjere ni ruke od gospodina bana. I ako Bošnjanin uzme dobitak dubrovački na vjeru, a isprava bude u Dubrovniku, ako knez i sudije pošalju da je dokument ispravan, da je vjerodostojan, neka plati Dubrovčaninu i bez pristavštine. Ako li kradljivac ili pljačkaš uzme što Dubrovčaninu u banovu vladaniju, ko to bio da plati Dubrovčaninu i bez pristavštine, a gospodinu banu svaki šest volova na svoju glavu, i da se ne vrate.* 
 
:*Ako rat bude, čega nas sakloni Bog, među Bosnom i Dubrovnikom, neka da gospodin ban Stjepan rok Dubrovčanima šest mjeseci da pođu u Dubrovnik slobodno, na to im je vjera gospodina bana Stjepana, a Dubrovčani žive u Humskoj zemlji u svom prijašnjem zakonu.*

:*A ovom je pisanju svjedok župan krkša i veliki vojvoda Vladisav Galešić i Vukosav  Tepčić, Radosav Hlapenović, Stjepko Radosalić, Miloš Vukasić, Stjepan Druščić, Budisav Gojsalić, Vladisav Vukasić, Miltjen Draživojević, Pribisav Milobratić, a od Završja: župan Ivahn Pribilović, Vlatko Dobrovojević, čelnik Hlap, Ivan Budisalić, Divoš Tihoradić, Gojsav Vojsilović i Branoš Čeprnić, knez Pavao Hrvatinić, Stanac Vojislavić.*
 
:*A ovu povelju pisa Priboje, dijak velikoslavnoga gospodina bana Stjepana, gospodina svim zemljama bosanskim i humskim i Donjim krajima gospodina.* 
 
:*A ova prepisana hrisovulja, koju od gospodina bana priniješe dubrovački poklisari Luče Marka Lukarevića i Felič Mate Peličevića, o zakonu koji je bio među starom gospodom bosanskom od početka svetopočivša, da se ne pomete, nego da se zna, ovu da čuva gospodin ban u svojoj kuči, a drugu hrisovulju da čuva gospodina bana Stjepana Stjepan Benčulić. Prepisah po zapovijedi kneza dubrovačkoga i svega Vijeća – što im se vidjelo, to pisah, ni pridodah ni oduzeh, i zapečatih pečatom Općine dubrovačke i potvrdih da svakom bude vjerodstojno, kao gramatik Općine dubrovačke u vrijeme kneza Mavroštića, utjelovljenja Isusa Hrista 1332. ljeta, indikta 15, mjeseca oktobra 23.''

## Izvori