Oregonska staza

**Oregonska staza** bila je ruta zaprežnih kola s velikim kotačima i put za iseljenike duga 2.170 milja (3.490 km) od istoka prema zapadu u Sjevernoj Americi koja je povezivala rijeku Missouri s dolinama na teritoriju Oregona. Istočni dio Oregonske staze prelazio je teritorije današnjih saveznih država Kansas, Nebraska i Wyoming. Zapadna polovina staze prolazila je kroz današnje savezne države Idaho i Oregon.

Oregonsku stazu su uspostavili trgovci krznom i traperi od otprilike 1811. do 1840. godine i u početku je bila prohodna samo pješice ili na konju. Do 1836. godine, kada je prvi migrantski karavan organizovan u Independenceu, Missouri, staza za kola je očišćena do utvrde Hall, Idaho. Staze za kola su se krčile sve dalje prema zapadu i na kraju su stigle do doline Willamette u Oregonu, krajem onoga što je kasnije nazvano Oregonska staza. Daljnja poboljšanja u obliku mostova, pregrada, trajekata i puteva učinila su putovanje bržim i sigurnijim. Od početnih tačaka u Iowi, Missouriju ili teritoriji Nebraske, rute su se spajale duž donje doline rijeke Platte u blizini utvrde Kearny, teritorija Nebraske. Vodile su do plodnih poljoprivrednih zemljišta zapadno od Stjenjaka.

Oregonsku stazu i njene brojne ogranke koristilo je oko 400.000 doseljenika, farmera, rudara, rančera i vlasnika preduzeća sa svojim porodicama kako bi stigli do područja poznatog kao Oregon i njegove okoline, s posebno gustim saobraćajem od 1846. do 1869. godine. Istočnu polovinu staze koristili su i putnici na Kalifornijskoj stazi od 1843. godine, Mormonskoj stazi od 1847. godine i Bozemanovoj stazi od 1863. godine, prije nego što su skrenuli na svoja odvojena odredišta. Korištenje staze je opalo nakon što je prva transkontinentalna željeznica završena 1869. godine, što je putovanje na zapad učinilo znatno bržim, jeftinijim i sigurnijim. Od sredine 20. stoljeća, moderni autoputevi, poput međudržavnog autoputa 80 i međudržavnog autoputa 84, slijede dijelove istog pravca prema zapadu i prolaze kroz gradove prvobitno osnovane da opslužuju one koji koriste Oregonsku stazu.

## Historija

### Ekspedicija Lewisa i Clarka

Prvu kopnenu rutu preko današnjeg kontinentalnog područja Sjedinjenih Američkih Država mapirala je ekspedicija Lewisa i Clarka između 1804. i 1806. godine, slijedeći ove upute predsjednika Thomasa Jeffersona Meriwetheru Lewisu iz 1803. godine: "Cilj vaše misije je istraživanje rijeke Missouri i njenog glavnog toka, koji, svojim tokom i komunikacijom s vodama Tihog okeana, može ponuditi najdirektniju i najpraktičniju vodenu komunikaciju preko ovog kontinenta za trgovinu." Iako su Lewis i William Clark pronašli put do Tihog okeana, nije bio ni direktan ni praktičan za prolazak prerijskih vagona bez značajnih radova na cestama. Dva prolaza koja su pronašli, a koja prolaze kroz Stjenovita gorja, te prevoje Lemhi i Lolo, pokazala su se previše teškima za prolazak.

Na povratku 1806. godine, putovali su od rijeke Columbia do rijeka Snake i Clearwater ponovo preko prevoja Lolo. Zatim su putovali kopnom uz rijeku Blackfoot i prešli kontinentalnu razvođe kod prevoja Lewis i Clark, kako će kasnije postati poznat, i dalje do izvora rijeke Missouri. Ovo je u konačnici bio kraći i brži put od onog kojim su išli prema zapadu. Ovaj put je imao nedostatke jer je bio previše neravan za kola i pod kontrolom plemena Blackfoot.

Iako su Lewis i Clark proputovali samo uski dio gornjeg sliva Missourija i dio sliva Columbije, te dvije rijeke smatrane su dvjema glavnim rijekama koje dreniraju veći dio Stjenjaka, a ekspedicija je potvrdila da ne postoji "laka" ruta kroz sjeverni Stjenjak, kako se Jefferson nadao. Ipak, ta poznata ekspedicija mapirala je i istočne i zapadne riječne doline (rijeke Platte i Snake) koje uokviruju rutu Oregonske staze (i drugih emigrantskih staza) preko kontinentalne podjele - jednostavno nisu locirali Južni prolaz ili neke od međusobno povezanih dolina koje su kasnije korištene u visokogorju. Pokazali su put američkim lovcima na krzno, koji su u roku od jedne decenije pronašli bolji put, čak i ako on nije bio lak.

### Pacifička kompanija za krzno

Pacifičku kompaniju za krzno (PFC), osnovao je 1810. godine John Jacob Astor kao podružnicu svoje kompanije Američka kompanija za krzno (AFC), a djelovala je na sjeverozapadnom Pacifiku u trgovini krznom u Sjevernoj Americi. Astor je planirao dva premještaja zaposlenika PFC-a: jednog je poslao na rijeku Columbiju na trgovačkom brodu *[[Tonquin]]*, a drugog kopnenim putem pod vodstvom ekspedicije koju je predvodio Wilson Price Hunt. Hunt i njegova grupa trebali su pronaći moguće rute snabdijevanja i teritorije za hvatanje životinja za daljnje postaje za trgovinu krznom. Po dolasku na rijeku u martu 1811. godine, posada *Tonquina* počela je graditi ono što će postati utvrda Astoria. Brod je ostavio zalihe i ljude kako bi nastavio rad na stanici i uputio se sjeverno uz obalu do Clayoquot Sounda radi trgovačke ekspedicije. Dok je bio usidren tamo, Jonathan Thorn je uvrijedio starijeg Tla-o-qui-ahta, kojeg su prethodno izabrali domoroci da pregovara o obostrano zadovoljavajućoj cijeni za životinjsko krzno. Ubrzo nakon toga, brod su napali i preplavili domoroci Clayoquoti, pri čemu je poginuo veliki dio posade. Njegov prevodilac iz plemena Quinault preživio je i kasnije obavijestio upravu PFC-a u utvrdi Astoria o uništenju. Sljedećeg dana, brod su digli u zrak preživjeli članovi posade.

Pod Huntom, bojeći se napada Niitsitapija, kopnena ekspedicija skrenula je južno od rute Lewisa i Clarka u ono što je danas Wyoming i usput prešla preko prevoja Union i ušla u dolinu Jackson Hole u Wyomingu. Odatle su prešli preko planinskog lanca Teton preko prevoja Teton, a zatim do rijeke Snake u moderni Idaho. Ostavili su svoje konje kod rijeke Snake, napravili kanue i pokušali koristiti rijeku za prijevoz. Nakon nekoliko dana putovanja, otkrili su da strmi kanjoni, vodopadi i neprohodni brzaci onemogućavaju putovanje rijekom. Predaleko od svojih konja da bi ih mogli vratiti, morali su sakriti većinu svoje robe i pješačiti ostatak puta do rijeke Columbia gdje su napravili nove čamce i otputovali do novoosnovane utvrde Astoria. Ekspedicija je pokazala da je veći dio rute duž ravnice rijeke Snake i preko do Columbije bio prohodan teretnim karavanima ili uz minimalna poboljšanja, čak i vagonima. To znanje će biti uključeno u povezane segmente staze kako je Oregonska staza poprimala svoj rani oblik.

Robert Stuart, partner Pacifičke kompanije za krzno, predvodio je malu grupu ljudi nazad na istok kako bi se javili Astoru. Grupa se planirala vratiti putem kojim je kopnena ekspedicija išla nazad na istok, prateći rijeke Columbia i Snake. Strah od napada američkih Indijanaca u blizini prevoja Union u Wyomingu prisilio je grupu da krene dalje na jug gdje su otkrili Južni prevoj (South Pass), širok i lako dostupan prijelaz preko kontinentalne podjele. Grupa je nastavila na istok preko rijeka Sweetwater, North Platte (gdje su proveli zimu 1812-13) i Platte sve do rijeke Missouri, konačno stigavši ​​u St. Louis u proljeće 1813. Ruta koju su koristili izgledala je kao potencijalno praktična ruta za kola, koja zahtijeva minimalna poboljšanja, a Stuartovi dnevnici pružili su detaljan prikaz većeg dijela rute. Zbog rata 1812. i nedostatka američkih trgovačkih postaja za krzno na sjeverozapadu Pacifika, veći dio rute nije korišten više od 10 godina.

### North West Company i Hudson's Bay Company

U augustu 1811. godine, tri mjeseca nakon što je osnovana utvrda Astoria, David Thompson i njegov tim istraživača iz Kompanije North West došli su niz Columbiju do utvrde Astorija. Upravo je završio putovanje kroz veći dio zapadne Kanade i veći dio drenažnog sistema rijeke Columbia. Mapirao je teren u potrazi za mogućim mjestima za trgovinu krznom. Usput je kampirao na ušću rijeka Columbia i Snake i postavio obavijest u kojoj je tvrdio da ta zemlja pripada Britaniji i naveo namjeru Kompanije North West da na tom mjestu izgradi utvrdu. Kada je izbio Rat 1812. godine, upravitelji utvrde Astoria bili su zabrinuti da će britanska mornarica zaplijeniti njihove tvrđave i zalihe, te su se 1813. godine prodali Kompaniji North West.

Do 1821. godine, intenzivna konkurencija između Kompanije Hudsonovog zaliva (HBC) i Kompanije North West dostigla je tačku oružanih neprijateljstava, a britanska vlada je vršila pritisak na te dvije kompanije da se spoje. Novorekonfigurisana HBC imala je gotovo monopol nad trgovinom (i većinom upravnih pitanja) u okrugu Columbia, ili Zemlji Oregona, kako su ga Amerikanci nazivali, a također i u Rupertovoj zemlji. Te godine britanski parlament usvojio je statut kojim se zakoni Gornje Kanade primjenjuju na okrug i daje HBC-u ovlaštenje da provodi te zakone.

Od 1813. do ranih 1840-ih Britanci su, putem NWC-a i HBC-a, imali gotovo potpunu kontrolu nad pacifičkim sjeverozapadom i zapadnom polovinom Oregonskog puta. Teoretski, Gentski sporazum, kojim je okončan Rat 1812. godine, vratio je posjed američke imovine na teritoriji Oregona Sjedinjenim Državama. "Zajednička okupacija" regije formalno je uspostavljena Anglo-američkom konvencijom iz 1818. godine. Britanci su, putem HBC-a, pokušali obeshrabriti sve američke trapere, trgovce i doseljenike od rada ili naseljavanja na pacifičkom sjeverozapadu.

Kopnenim putovanjima, američki misionari i rani doseljenici (u početku uglavnom bivši traperi) počeli su se pojavljivati ​​u Oregonu krajem 1820-ih. Iako je HBC zvanično obeshrabrivao naseljavanje jer je ometalo njihovu unosnu trgovinu krznom, njegov upravitelj u utvrdi Vancouver, John McLoughlin, pružio je značajnu pomoć, uključujući zapošljavanje, dok se nisu uspjeli udobno nastaniti. Početkom 1840-ih stigle su hiljade američkih doseljenika i ubrzo su brojčano nadmašili britanske doseljenike u Oregonu. McLoughlin je, uprkos tome što je radio za HBC, pružao pomoć u obliku kredita, medicinske njege, skloništa, odjeće, hrane, zaliha i sjemena američkim emigrantima. Ti novi emigranti često su stizali u Oregon umorni, iscrpljeni, gotovo bez novca, s nedovoljno hrane ili zaliha, baš kada je zima dolazila. McLoughlin će kasnije biti proglašen ocem Oregona.

York Factory Express, uspostavljajući još jednu rutu do teritorije Oregona, razvio se iz ranije ekspresne brigade koju je koristila Kompanija North West između utvrda Astoria i William u Ontariju na jezeru Superior. Do 1825. godine HBC je počeo koristiti dvije brigade, od kojih je svaka polazila sa suprotnih krajeva ekspresne rute - jedna iz utvrde Vancouver na rijeci Columbiji, a druga iz York Factoryja u Hudsonovom zaljevu - u proljeće i mimoilazeći se u sredini kontinenta. Ovo je uspostavilo "brz" - oko 100 dana za 2.600 milja (4.200 km) u jednom smjeru - za prijevoz osoblja i slanje poruka između Fort Vancouvera i York Factoryja u Hudsonovom zaljevu.

HBC je 1825. godine izgradio novu, mnogo veću utvrdu Vancouver, oko 145 kilometara uzvodno od utvrde Astoria, na sjevernoj strani rijeke Columbije (nadali su se da će Columbia biti buduća granica između Kanade i SAD-a). Tvrđava je ubrzo postala središte aktivnosti na sjeverozapadnom Pacifiku. Svake godine brodovi bi dolazili iz Londona u Pacifik (preko Rta Horn) kako bi ostavili zalihe i trgovali robom u trgovačkim postajama na sjeverozapadnom Pacifiku i pokupili akumulirano krzno koje se koristilo za plaćanje tih zaliha. Bila je to središnja tačka trgovine krznom na pacifičkoj obali; njen utjecaj se protezao od Stjenovitih planina do Havajskih ostrva i od ruske Aljaske do Kalifornije pod kontrolom Meksika. Na svom vrhuncu oko 1840. godine, upravitelj utvrde Vancouver nadgledao je preko 34 ispostave, 24 luke, 6 brodova i oko 600 zaposlenih.

Kada je američka emigracija preko Oregonske staze ozbiljno započela početkom 1840-ih, za mnoge doseljenike ta utvrda je postala posljednja stanica na Oregonskoj stazi gdje su mogli dobiti zalihe, pomoć i podršku prije nego što bi osnovali svoja imanja. Utvrda Vancouver bila je glavna tačka opskrbe za gotovo sve putnike Oregonskom stazom dok se nisu mogli osnovati američki gradovi. HBC je osnovao utvrdu Colvile 1825. godine na rijeci Columbia u blizini Kettle Fallsa kao dobro mjesto za sakupljanje krzna i kontrolu trgovine krznom u gornjem toku rijeke Columbia. Utvrda Nisqually izgrađena je u blizini današnjeg grada DuPonta u Washingtonu i bila je prva utvrda Victoria na Puget Soundu. Utvrda Victoria podignuta je 1843. godine i postala je sjedište operacija u Britanskoj Kolumbiji, da bi na kraju prerasla u današnju Victoriju, glavni grad Britanske Kolumbije.

Do 1840. godine, HBC je imao tri utvrde: Fort Hall (kupljen od Nathaniela Jarvisa Wyetha 1837. godine), Fort Boise i Fort Nez Perce na zapadnom kraju Oregonske staze, kao i Fort Vancouver blizu njenog kraja u dolini Willamette. Uz manje izuzetke, svaka od njih je pružila značajnu i često očajnički potrebnu pomoć ranim pionirima Oregonske staze.

Kada je trgovina krznom usporila 1840-ih zbog promjena u modi muških šešira, vrijednost pacifičkog sjeverozapada za Britance je ozbiljno smanjena. Kanada je imala malo potencijalnih doseljenika koji su bili spremni da se presele više od 4.000 km na pacifički sjeverozapad, iako je nekoliko stotina bivših trapera, Britanaca i Amerikanaca, i njihovih porodica počelo da se naseljava na području koje će postati Oregon i Washington. Godine 1841. James Sinclair, po naređenju guvernera HBC-a Sir Georgea Simpsona, poveo je skoro 200 doseljenika iz kolonije Red River (smještene na ušću rijeke Assiniboine i Red River blizu današnjeg Winnipega, Manitoba, Kanada) na teritoriju Oregona. Taj pokušaj naseljavanja nije uspio kada se većina porodica pridružila doseljenicima u dolini Willamette, uz njihovo obećanje besplatne zemlje i vlade bez HBC-a.

Godine 1846. potpisan je Oregonski sporazum s Britanijom kojim je okončan granični spor Oregona. Britanci su izgubili veći dio zemlje koju su dugo kontrolirali. Nova granica između Kanade i Sjedinjenih Američkih Država uspostavljena je na 49. paraleli s pacifičkom obalom, a zatim se spuštala prema jugu oko otoka Vancouver. Sporazumom su HBC-u dodijeljena prava plovidbe rijekom Columbia za opskrbu njihovih postaja za krzno, jasne vlasničke listove za imovinu njihovih trgovačkih postaja, što je omogućavalo njihovu kasniju prodaju ako žele, te je Britancima ostavljeno dobro sidrište u Victoriji. To je Sjedinjenim Američkim Državama dalo većinu onoga što su željele, "razumnu" granicu i dobro sidrište na zapadnoj obali u Puget Soundu. Iako je 1846. godine u budućoj državi Washington bilo malo američkih doseljenika, Sjedinjene Američke Države su već pokazale da mogu navesti hiljade doseljenika da odu na teritoriju Oregona, i proći će samo kratko vrijeme prije nego što će znatno nadmašiti nekoliko stotina zaposlenih i penzionera HBC-a koji žive u regiji.

### Velika američka pustinja

Izvještaji s ekspedicija poručnika Zebulona Pikea iz 1806. i majora Stephena Longa iz 1819. opisali su Velike ravnice kao "nepogodne za ljudsko stanovanje" i kao "Veliku američku pustinju". Ti opisi su se uglavnom zasnivali na relativnom nedostatku drveta i površinske vode. Slike pješčanih pustoši koje su prizivali termini poput "pustinja" bile su ublažene mnogim izvještajima o ogromnim krdima miliona prerijskih bizona koji su nekako uspijevali preživjeti u toj "pustinji". U 1840-ima, Velike ravnice činile su se neatraktivnim za naseljavanje i bile su ilegalna za naseljavanje sve do poslije 1846. - u početku ih je vlada SAD-a izdvojila za naseljavanje američkih Indijanaca. Sljedeće dostupno zemljište za opće naseljavanje, Oregon, činilo se slobodnim za zauzimanje i imalo je plodno zemljište, klimu bez bolesti (žuta groznica i malarija su tada bile rasprostranjene u većem dijelu sliva rijeka Missouri i Mississippi), prostrane šume, velike rijeke, potencijalne morske luke i samo nekolicinu nominalno britanskih doseljenika.

### Trgovci krznom, traperi i istraživači
Lovci na krzno, često radeći za trgovce krznom, pratili su gotovo sve moguće tokove tražeći dabrove u godinama (1812–40) kada je trgovina krznom bila aktivna. Neki od trgovaca krznom bili su Manuel Lisa, Robert Stuart, William Henry Ashley, Jedediah Smith, William Sublette, Andrew Henry, Thomas Fitzpatrick, Kit Carson, Jim Bridger, Peter Skene Ogden, David Thompson, James Douglas, Donald Mackenzie, Alexander Ross, James Sinclair i drugi gorštaci. Osim što su opisivali i imenovali mnoge rijeke i planine na međuplaninskom zapadu i sjeverozapadu Pacifika, često su vodili dnevnike svojih putovanja i bili su dostupni kao vodiči i konsultanti kada je staza počela da se otvara za opća putovanja. Posao trgovine krznom opao je na vrlo nizak nivo baš kada je promet Oregonskom stazom ozbiljno počeo oko 1840. godine.

U jesen 1823. godine, Jedediah Smith i Thomas Fitzpatrick predvodili su svoju ekipu trapera južno od rijeke Yellowstone do rijeke Sweetwater. Tražili su sigurno mjesto za zimu. Smith je zaključio da, budući da Sweetwater teče na istok, na kraju mora utjecati na rijeku Missouri. Pokušavajući transportirati svoju opsežnu kolekciju krzna niz rijeke Sweetwater i North Platte, nakon gotovo katastrofalnog sudara kanua otkrili su da su rijeke prebrze i nemirne za prolaz vode. 4. jula 1824. godine, sakrili su svoja krzna pod kupolu stijene koju su nazvali Independence Rock i započeli svoj dugi put pješice do rijeke Missouri. Po povratku u naseljeno područje, kupili su tovarne konje (na kredit) i uzeli svoja krzna. Otkrili su rutu kojom je Robert Stuart išao 1813. godine - jedanaest godina ranije. Thomas Fitzpatrick je često bio angažovan kao vodič kada je trgovina krznom opala 1840. godine. Smitha su ubili domoroci Komanči oko 1831. godine.

Do 3.000 gorštaka bili su traperi i istraživači, zaposleni u raznim britanskim i američkim kompanijama za krzno ili radeći kao slobodni traperi, koji su lutali sjevernoameričkim Stjenjakom od oko 1810. do ranih 1840-ih. Obično su putovali u malim grupama radi međusobne podrške i zaštite. Hvatanje se odvijalo u jesen kada je krzno postalo najpopularnije. Gorštaci su prvenstveno hvatali dabrove i prodavali njihove kože. Dobra dabrova koža mogla je donijeti i do 4 dolara u vrijeme kada je plata često bila 1 dolar dnevno. Neki su bili više zainteresirani za istraživanje Zapada. Godine 1825. prvi značajni američki susret dogodio se na Henryjevom račvanju rijeke Green. Trgovačke zalihe dovozila je velika grupa koristeći karavane s polazištem na rijeci Missouri. Ove karavane su zatim korištene za izvlačenje bala krzna. Obično su koristili sjevernu stranu rijeke Platte - istu rutu koju je 20 godina kasnije koristila Mormonska staza. Tokom sljedećih 15 godina, američki susreti su se održavali svake godine, obično negdje na rijeci Green u budućoj saveznoj državi Wyoming. Svaki susret, koji se održavao tokom perioda slabog ljeta, omogućavao je trgovcima krznom da trguju i prikupljaju krzna od trapera i njihovih saveznika Indijanaca bez troškova izgradnje ili održavanja utvrde ili zimovanja u hladnom Stjenjaku. Za samo nekoliko sedmica na susretima bi se odvijala godišnja količina trgovine i slavlja dok bi trgovci odnosili svoja krzna i preostale zalihe natrag na istok za zimu, a traperi bi se suočavali s još jednom jeseni i zimom s novim zalihama. Traper Jim Beckwourth opisao je scenu kao onu punu "veselja, pjesama, plesa, vike, trgovine, trčanja, skakanja, pjevanja, utrka, gađanja meta, priča, veselja, sa svim vrstama ekstravagancija koje bi bijelci ili Indijanci mogli izmisliti." Godine 1830. William Sublette dovezao je prve vagoni koji su prevozili njegovu trgovačku robu uz rijeke Platte, North Platte i Sweetwater prije nego što je prešao Južni prolaz do mjesta sastanka trgovaca krznom na rijeci Green u blizini budućeg grada Big Piney u Wyomingu. Imao je ekipu koja je iskopala jaruge i riječne prijelaze i očistila grmlje gdje je bilo potrebno. Ovo je utvrdilo da je istočni dio većeg dijela Oregonske staze bio prohodan kolima. Krajem 1830-ih, HBC je uveo politiku s ciljem uništavanja ili slabljenja američkih kompanija za trgovinu krznom. Godišnja HBC-ova ekspedicija rijekom Snake za prikupljanje i opskrbu transformirana je u trgovački poduhvat. Počevši od 1834. godine, sudjelovala je u američkim sastancima kako bi prodavali po nižim cijenama od američkih trgovaca - gubeći novac, ali potkopavajući američke trgovce krznom. Do 1840. godine, moda u Evropi i Britaniji se udaljila od nekada vrlo popularnih šešira od dabrovog filca, cijene krzna su naglo opale, a lov na njih je gotovo prestao.

Trgovci krznom pokušali su koristiti rijeku Platte, glavnu rutu istočne Oregonske staze, za transport, ali su ubrzo odustali u frustraciji jer su njeni brojni kanali i otoci u kombinaciji s mutnom vodom bili previše plitki, krivudavi i nepredvidivi za korištenje za vodeni transport. Platte se pokazala neplovnom. Međutim, sama rijeka Platte i njena sjeverna dolina postale su lako dostupan put za vagone, sa gotovo sasvim ravnom ravnicom koja se blago uzdiže i ide gotovo pravo na zapad.

Nekoliko istraživača koje je sponzorirala američka vlada istražilo je dio Oregonske staze i opširno pisalo o svojim istraživanjima. Kapetan Benjamin Bonneville na svojoj ekspediciji od 1832. do 1834. istražio je veći dio Oregonske staze i dovezao vagon rutom Platte, North Platte, Sweetwater preko Južnog prolaza do rijeke Green u Wyomingu. Istražio je veći dio Idaha i Oregonsku stazu do Columbije. Izvještaj o njegovim istraživanjima na Zapadu objavio je Washington Irving 1838. godine. John C. Frémont iz Korpusa topografskih inženjera američke vojske i njegov vodič Kit Carson vodili su tri ekspedicije od 1842. do 1846. godine preko dijelova Kalifornije i Oregona. Njegova istraživanja napisana su od strane njega i njegove supruge Jessie Benton Frémont i bila su široko objavljena. Prve detaljne karte Kalifornije i Oregona nacrtali su Frémont i njegovi topografi i kartografi oko 1848. godine.

### Misionari
Velečasni Jason Lee je 1834. osnovao Metodističku misiju Dalles, istočno od planine Hood na rijeci Columbia. Godine 1836. Henry H. Spalding i Marcus Whitman putovali su na zapad kako bi osnovali Whitmanovu misiju u blizini današnje Walla Wallae u Washingtonu. U toj grupi su bile supruge dvojice muškaraca, Narcissa Whitman i Eliza Hart Spalding, koje su postale prve europsko-američke žene koje su prešle Stjenovite planine. Usput su pratili američke trgovce krznom koji su išli na sastanak 1836. na rijeci Green u Wyomingu, a zatim su se pridružili trgovcima krznom kompanije Hudson's Bay koji su putovali na zapad do utvrde Nez Perce (također zvane utvrda Walla Walla). Grupa je bila prva koja je putovala kolima do utvrde Halla, gdje su kola napuštena na nagovor njihovih vodiča. Ostatak putovanja do utvrde Walla Walla koristili su tovarne životinje, a zatim su brodom otplovili do utvrde Vancouver kako bi nabavili zalihe prije nego što su se vratili kako bi započeli svoje misije. Drugi misionari, uglavnom bračni parovi koji su koristili vagone i tovarne karavane, osnovali su misije u dolini Willamette, kao i na raznim lokacijama u budućim državama Washington, Oregon i Idaho.

### Rani emigranti
1. maja 1839. godine, grupa od osamnaest muškaraca iz Peorije, Illinois, krenula je s namjerom da kolonizira Oregon u ime Sjedinjenih Američkih Država i protjera HBC koji je tamo djelovao. Muškarci grupe iz Peorije bili su među prvim pionirima koji su prešli veći dio Oregonske staze. U početku ih je predvodio Thomas J. Farnham, a sebe su nazivali Oregonski draguni. Nosili su veliku zastavu sa svojim motom "*Oregon ili grob*". Iako se grupa podijelila u blizini Bentove tvrđave na Južnoj Platte, a Farnham je svrgnut s mjesta vođe, devet njihovih članova na kraju je ipak stiglo do Oregona.

U septembru 1840. godine, Robert Newell, Joseph L. Meek i njihove porodice stigli su do utvrde Walla Walla s tri vagona koja su dovezli iz utvrde Halla. Njihovi vagoni bili su prvi koji su kopnom stigli do rijeke Columbije i otvorili posljednji dio Oregonske staze za promet zaprežnih kola.

Grupa Bartleson-Bidwell je 1841. bila prva emigrantska grupa kojoj se pripisuje korištenje Oregonske staze za emigraciju na zapad. Grupa je krenula prema Kaliforniji, ali oko polovina grupe napustila je prvobitnu grupu u Soda Springsu, Idaho, i nastavila prema dolini Willamette u Oregonu, ostavljajući svoje vagone u Fort Hallu.

Drugi organizovani karavan krenuo je 16. maja 1842. iz Elm Grovea u Missouriju, sa više od 100 pionira. Grupu je predvodio Elijah White. Ona se razišla nakon što je prošla utvrdu Hall, većina samaca je žurila naprijed, a porodice su ih kasnije slijedile.

### Velika migracija 1843. godine

U onome što je nazvano "Velika migracija 1843." ili "Konvoj karavana 1843.", procjenjuje se da je između 700 i 1000 emigranata otišlo za Oregon. U početku ih je predvodio John Gantt, bivši kapetan američke vojske i trgovac krznom koji je bio ugovoren da vodi voz do utvrde Hall za 1 dolar po osobi. Zimu prije toga, Marcus Whitman je poduzeo brutalno putovanje sredinom zime od Oregona do St. Louisa kako bi se žalio na odluku svojih pristalica misije da napuste nekoliko misija u Oregonu. Pridružio se vagonu karavana kod rijeke Platte za povratno putovanje. Kada su pionirima u utvrdi Hall agenti iz Kompanije Hudson's Bay rekli da tamo trebaju napustiti svoja kola i koristiti tovarne životinje ostatak puta, Whitman se nije složio i dobrovoljno se javio da vodi kola do Oregona. Vjerovao je da su karavane karavane dovoljno velike da mogu izgraditi bilo kakva poboljšanja na cestama koja su im potrebna kako bi obavili putovanje svojim kolima. 

Najveća prepreka s kojom su se suočili bila je u Plavim planinama Oregona, gdje su morali probijati i krčiti put kroz gustu šumu. Kola su zaustavljena u The Dallesu, Oregon, zbog nedostatka puta oko planine Hood. Kola su morala biti rastavljena i plutana niz opasnu rijeku Columbiju, a životinje su morale biti tjerane preko teškog prijevoja Lolo kako bi stigle do planine Hood. Gotovo svi doseljenici u karavanima iz 1843. godine stigli su u dolinu Willamette do početka oktobra. Prohodna staza za kola sada je postojala od rijeke Missouri do The Dallesa. Izvještaj Jesseja Applegatea o emigraciji, "Dan s kolonom krava 1843. godine", opisan je kao "najbolji dio literature koji nam je ostavio bilo koji učesnik pionirskog pokreta [Oregon]..." i nekoliko puta je ponovo objavljen od 1868. do 1990. godine.

Godine 1846. završena je cesta Barlow oko planine Hood, pružajući grubu, ali potpuno prohodnu stazu za kola od rijeke Missouri do doline Willamette, dugu oko 3200 km.

### Oregonski teritorij
Doseljenici u dolinu Willamette 1843. su sastavili Organske zakone Oregona kojima se organiziraju zemljišni zahtjevi unutar oregonskog teritorija. Bračnim parovima je ono dodijeljeno bez ikakvih troškova (osim zahtjeva za rad i poboljšanje zemljišta) do 640 jutara (2,6 km2) (odjeljak ili kvadratna milja), a neoženjeni doseljenici mogli su tražiti 320 jutara (1,3 km2). Budući da je ta grupa bila privremena vlada bez ovlasti, ti zahtjevi nisu bili važeći prema zakonima Sjedinjenih Država ili Britanije, ali su ih Sjedinjene Države na kraju ispoštovale Zakonom o donaciji zemljišta iz 1850. godine. Zakon o donaciji zemljišta predviđao je da oženjeni doseljenici dobiju 320 jutara (1,3 km2), a neoženjeni doseljenici 160 jutara (0,65 km2). Nakon isteka zakona 1854. godine, zemljište više nije bilo besplatno, već je koštalo 1,25 dolara po jutru (3,09 dolara/hektaru) s ograničenjem od 320 jutara (1,3 km2) - isto kao i većina ostalog neobrađenog državnog zemljišta.

### Žene na stazi Overland
Konsenzusna tumačenja, kao što se mogu naći u knjizi Johna Faraghera, *Žene i muškarci na kopnenom putu* (1979), smatrala su da je moć muškaraca i žena u braku bila neravnomjerna. To je značilo da žene nisu doživljavale put kao oslobađajuć, već su umjesto toga radile teži posao nego što su ga bile obavljale na istoku, svo vrijeme održavajući vrline kulture domaćinstva. Neki od dodatnih zadataka koje su žene imale na putu uključivali su sakupljanje "bizonskih komadića" za gorivo, istovar i utovar kola, gonjenje parova volova, sipanje metaka kako bi pomogle u napadima Indijanaca i nastojanje da njihovi muškarci i djeca budu u miru. Bile su okosnica života na putu za kola i preuzimale su ne samo svoje redovne dužnosti već i mnoge dužnosti muškaraca. Međutim, feministička istraživanja, od strane historičara poput Lillian Schlissel, Sandre Myres, i Glende Riley, sugeriraju da muškarci i žene nisu gledali na Zapad i zapadne migracije na isti način. Dok su muškarci mogli smatrati opasnosti tog iskušenja prihvatljivim ako je na kraju postojala jaka ekonomska nagrada, žene su te opasnosti smatrale prijetnjom stabilnosti i opstanku porodice. Nakon što su stigle u svoj novi zapadni dom, javna uloga žena u izgradnji zapadnih zajednica i učešću u zapadnoj ekonomiji dala im je veći autoritet nego što su poznavale na Istoku. Postojala je "ženska granica" koja je bila posebna i drugačija od one koju su iskusili muškarci.

Dnevnici koje su žene vodile tokom putovanja ili pisma koja su slala kući po dolasku na odredište podržavaju te tvrdnje. Žene su pisale sa tugom i zabrinutošću o brojnim smrtnim slučajevima na putu. Anna Maria King je 1845. godine pisala svojoj porodici o svom putovanju u dolinu Luckiamute u Oregonu i o višestrukim smrtnim slučajevima koje je njena grupa doživjela:

Ali poslušajte smrti: Sally Chambers, John King i njegova supruga, njihova mala kćerka Electa i njihova beba, sin star 9 mjeseci i sestra Dulancy C. Norton su otišli. Gospodin A. Fuller je izgubio suprugu i kćerku Tabithu. Osam od naše dvije porodice otišlo je u svoj stari dom (preminulo).

Slično tome, emigrantkinja Martha Gay Masterson, koja je putovala tim putem sa svojom porodicom u dobi od 13 godina, spomenula je fascinaciju koju su ona i druga djeca osjećali prema grobovima i rasutim lubanjama koje bi pronalazili u blizini svojih logora.

Anna Maria King, kao i mnoge druge žene, također je savjetovala porodicu i prijatelje kod kuće o stvarnostima putovanja i nudila savjete o tome kako se pripremiti za njega. Žene su također reagirale i odgovarale, često s oduševljenjem, na krajolik Zapada. Betsey Bayley je u pismu svojoj sestri, Lucy P. Griffith, opisala kako su putnici reagirali na novo okruženje s kojim su se susreli:

Planine su izgledale kao vulkani i kao da je jednog dana došlo do strašne tutnjave vulkana i gorućeg svijeta. Doline su bile prekrivene bijelom korom i izgledale su kao salaratus. Neke kompanije su je koristile za uzgoj hljeba.

Iako su žene na stazi iskusile mnoge smrti i teškoće, staza je također bila mjesto gdje su žene mogle preuzeti uloge koje im ranije nisu bile dozvoljene na istoku. Žene su počele koristiti svoje dnevnike na stazama kako bi se izrazile kao "reporterke, vodiči, pjesnikinje i historičarke". Pravile su zapise o botanici i različitim vrstama na stazi kako bi prehranile svoju porodicu. Žene su na stazi koristile svoju snalažljivost i kreativnost.

### Mormonska emigracija

Nakon progona i masakra u Missouriju, Illinoisu i drugim državama, te atentata na njihovog proroka Josepha Smitha 1844. godine, mormonski vođa Brigham Young predvodio je doseljenike u Crkvi svetaca posljednjeg dana (LDS) na zapad do doline Salt Lake u današnjem Utahu. Godine 1847. Young je predvodio malu, brzo se krećuću grupu iz njihovih logora Winter Quarters u blizini Omahe u Nebraski i njihovih otprilike 50 privremenih naselja na rijeci Missouri u Iowi, uključujući Council Bluffs. Oko 2.200 LDS pionira otišlo je te prve godine; bili su zaduženi za osnivanje farmi, uzgoj usjeva, izgradnju ograda i stada te uspostavljanje preliminarnih naselja za prehranu i podršku hiljadama emigranata koji su se očekivali u narednim godinama. Nakon što su trajektom prešli rijeku Missouri i uspostavili karavane u blizini onoga što je postalo Omaha, mormoni su slijedili sjevernu obalu rijeke Platte u Nebraski do utvrde Laramie u današnjem Wyomingu. U početku su krenuli 1848. godine s vozovima od nekoliko hiljada emigranata, koji su brzo podijeljeni u manje grupe kako bi se lakše smjestili na ograničenim izvorima vode i prihvatljivim mjestima za kampiranje na stazi. Mnogo veće prisustvo žena i djece značilo je da ti karavani nisu pokušavali preći toliko terena u jednom danu kao što je bio slučaj sa emigrantima koji su išli za Oregon i Kaliforniju - obično im je trebalo oko 100 dana da pređu putovanje od 1.000 milja (1.600 km) do Salt Lake Cityja. (Emigranti iz Oregona i Kalifornije su u prosjeku prelazili oko 15 milja (24 km) dnevno.) U Wyomingu, mormonski emigranti slijedili su glavnu Oregonsku/Kalifornijsku/Mormonsku stazu kroz Wyoming do utvrde Bridger, gdje su se odvojili od glavne staze i slijedili (i poboljšali) grubu stazu poznatu kao Hastings Cutoff, koju je koristila nesretna Donnerova grupa 1846. godine.

Između 1847. i 1860. godine, preko 43.000 mormonskih doseljenika i desetine hiljada putnika na Kalifornijskoj i Oregonskoj stazi pratili su Younga do Utaha. Nakon 1848. godine, putnici su se uputili u Kaliforniju ili Oregon kako bi se opskrbili u dolini Salt Lakea, a zatim se vratili preko prelaza Salt Lake, ponovo se pridruživši stazi blizu buduće granice Idaha i Utaha kod Grada stijena u Idahu.

Duž Mormonske staze, mormonski pioniri su uspostavili nekoliko trajekata i poboljšali stazu kako bi pomogli kasnijim putnicima i zaradili prijeko potreban novac. Jedan od poznatijih trajekata bio je Mormonski trajekt preko Sjeverne Platte u blizini buduće lokacije utvrde Caspar u Wyomingu, koji je saobraćao između 1848. i 1852. godine, te trajekt na rijeci Green u blizini utvrde Bridger, koji je saobraćao od 1847. do 1856. godine. Trajekti su bili besplatni za mormonske doseljenike, dok su svi ostali plaćali cestarinu u rasponu od 3 do 8 dolara.

### Kalifornijska zlatna groznica

U januaru 1848. godine, James Marshall je pronašao zlato u dijelu Sierra Nevade, u dijelu rijeke American, što je izazvalo kalifornijsku zlatnu groznicu. Procjenjuje se da je oko dvije trećine muške populacije Oregona otišlo u Kaliforniju 1848. godine kako bi iskoristilo tu priliku. Da bi stigli tamo, pomogli su u izgradnji ogranka Lassen za stazu Applegate-Lassen probijanjem puta za kola kroz prostrane šume. Mnogi su se vratili sa značajnim količinama zlata, što je pomoglo u pokretanju ekonomije Oregona. Tokom sljedeće decenije, tragači za zlatom sa Srednjeg zapada Sjedinjenih Država i istočne obale Sjedinjenih Država dramatično su povećali promet na stazama Oregon i Kalifornija. "Četrdeset devetke" često su birale brzinu nad sigurnošću i odlučivale su se za korištenje prečica poput prečice Sublette-Greenwood u Wyomingu, koja je smanjila vrijeme putovanja za gotovo sedam dana, ali je obuhvatala gotovo 72 km pustinje bez vode, trave ili goriva za vatru. 1849. godina bila je prva godina velikih epidemija kolere u Sjedinjenim Državama, a smatra se da su hiljade ljudi umrle usput na putu do Kalifornije - većina je sahranjena u neoznačenim grobovima u Kansasu i Nebraski. 

Prilagođeni popis stanovništva Kalifornije iz 1850. godine pokazao je da je ta groznica bila pretežno muška, sa oko 112.000 muškaraca naspram 8.000 žena (sa oko 5.500 žena starijih od 15 godina). Žene su bile značajno manje zastupljene u kalifornijskoj zlatnoj groznici, a odnos spolova nije dostigao suštinsku jednakost u Kaliforniji (i drugim zapadnim državama) sve do oko 1950. godine. Relativni nedostatak žena dao im je mnogo prilika da rade mnogo više stvari koje se obično nisu smatrale ženskim poslom tog doba. Nakon 1849. godine, kalifornijska zlatna groznica nastavila se nekoliko godina, jer su rudari nastavili pronalaziti zlato u vrijednosti od oko 50.000.000 dolara godišnje po cijeni od 21 dolar po unci. Nakon što je Kalifornija postala prosperitetna država, hiljade drugih ljudi su se svake godine selile tamo zbog prilika koje su im se pružale.

### Kasnija emigracija i korištenje staze
Staza je još uvijek bila u upotrebi tokom Građanskog rata, ali je saobraćaj opao nakon 1855. godine kada je završena Panamska željeznica preko Panamske prevlake. Parobrodi s kotačima i jedrenjaci, često znatno subvencionirani za prijevoz pošte, omogućavali su brz prijevoz do i od istočne obale i New Orleansa u Louisiani, do i od Paname do luka u Kaliforniji i Oregonu.

Tokom godina, mnogi trajekti su uspostavljeni kako bi se pomoglo u prelasku preko brojnih rijeka na Oregonskoj stazi. Više trajekata uspostavljeno je na rijekama Missouri, Kansas, Little Blue, Elkhorn, Loup, Platte, South Platte, North Platte, Laramie, Green, Bear, dva prelaza preko rijeke Snake, John Day, Deschutes, Columbia, kao i mnogim drugim manjim potocima. Tokom perioda vrhunca imigracije, nekoliko trajekata na bilo kojoj rijeci često se takmičilo za pionirski novac. Ovi trajekti su značajno povećali brzinu i sigurnost putnika na Oregonskoj stazi. Povećali su troškove putovanja stazom za otprilike 30 dolara po vagonu, ali su smanjili vrijeme putovanja sa oko 160 na 170 dana 1843. na 120 na 140 dana 1860. godine. Trajekti su također pomogli u sprječavanju smrti od utapanja na riječnim prelazima.

U aprilu 1859. godine, ekspedicija Američkog korpusa topografskih inženjera, predvođena kapetanom Jamesom H. Simpsonom, napustila je Camp Floyd u Utahu kako bi uspostavila rutu za snabdijevanje vojske preko Velikog bazena do istočne padine Sierra. Po povratku početkom augusta, Simpson je izvijestio da je istražio Centralnu kopnenu rutu od Camp Floyda do Genove u Nevadi. Ta ruta je prolazila kroz centralnu Nevadu (otprilike tamo gdje danas prolazi američka ruta 50) i bila je oko 450 km kraća od "standardne" rute kalifornijske staze uz rijeku Humboldt.

Vojska je poboljšala stazu za korištenje vagona i poštanskih kočija 1859. i 1860. godine. Počevši od 1860. godine, Američki građanski rat zatvorio je snažno subvencioniranu južnu rutu poštanske kompanije Butterfield Overland kroz pustinje američkog jugozapada.

U periodu 1860–1861, Pony Express, koji je koristio jahače koji su putovali danju i noću, s relejnim stanicama otprilike svakih 10 milja (16 km) kako bi opskrbljivali svježim konjima, osnovan je od St. Josepha, Missouri, do Sacramenta, Kalifornija. Pony Express je izgradio mnoge svoje istočne stanice duž Oregonske/Kalifornijske/Mormonske/Bozemanove staze i mnoge svoje zapadne stanice duž vrlo rijetko naseljene Centralne kopnene rute preko Utaha i Nevade. Pony Express je dostavljao poštu ljeti i zimi za otprilike 10 dana od srednjeg zapada do Kalifornije.

John Butterfield, koji je od 1858. koristio Butterfield Overland Mail, 1861. je također prešao na Centralnu rutu kako bi izbjegao putovanje kroz neprijateljske teritorije tokom Američkog građanskog rata. George Chorpenning je odmah shvatio vrijednost te direktnije rute i premjestio svoju postojeću poštansku i putničku liniju zajedno sa njihovim stanicama sa "Sjeverne rute" (Kalifornijska staza) duž rijeke Humboldt. Iste godine, prvi transkontinentalni telegraf je također postavio svoje linije duž Centralne kopnene rute. Postavljeno je nekoliko kočijskih linija za prevoz pošte i putnika koje su prelazile veći dio rute izvorne Oregonske staze do utvrde Bridger, a odatle preko Centralne kopnene rute do Kalifornije. Putujući danju i noću s mnogim stanicama i promjenama timova (i opsežnim poštanskim subvencijama), te kočije su mogle prevesti putnike i poštu iz Srednjeg zapada u Kaliforniju za oko 25 do 28 dana. Te kombinovane stanice za kočije i Pony Express duž Oregonske staze i Centralne rute preko Utaha i Nevade pridružile su se prvim transkontinentalnim telegrafskim stanicama i telegrafskoj liniji, koje su 1861. godine pratile gotovo istu rutu od Carson Cityja u Nevadi do Salt Lake Cityja. Pony Express je prestao s radom 1861. godine jer nisu uspjeli dobiti očekivani poštanski ugovor od američke vlade, a telegraf je ispunio potrebu za brzom komunikacijom istok-zapad. Ova kombinovana ruta vagona/kočije/pony expressa/telegrafske linije označena je kao *Nacionalna historijska staza Pony Express* na Nacionalnoj karti staza. Od Salt Lake Cityja, telegrafska linija je pratila veći dio Mormonske/Kalifornijske/Oregonske staze do Omahe u Nebraski.

Nakon što je prva transkontinentalna željeznica završena 1869. godine, telegrafske linije su obično pratile željezničke pruge jer je bilo mnogo lakše održavati potrebne relejne stanice i telegrafske linije uz pruge. Telegrafske linije prema nenaseljenim područjima su uglavnom napuštene.

Kako su godine prolazile, Oregonska staza postala je intenzivno korišten koridor od rijeke Missouri do rijeke Columbia. Ogranci staze nastavili su rasti kako su otkrića zlata i srebra, poljoprivreda, sječa drva, stočarstvo i poslovne prilike rezultirali mnogo većim prometom u mnogim područjima. Saobraćaj je postao dvosmjeran kako su se gradovi osnivali duž staze. Do 1870. godine, stanovništvo u državama koje opslužuje Oregonska staza i njeni ogranci povećalo se za oko 350.000 u odnosu na nivo sa popisa iz 1860. godine. Izuzev većeg dijela porasta stanovništva od 180.000 u Kaliforniji, većina tih ljudi koji su živjeli daleko od obale putovala je preko dijelova Oregonske staze i njenih brojnih produžetaka i ogranaka kako bi stigli do svojih novih prebivališta.

Čak i prije poznatih teksaških gonjenja stoke nakon Građanskog rata, staza je korištena za pregon krda sačinjenih od hiljada goveda, konja, ovaca i koza sa Srednjeg zapada u razne gradove duž staza. Prema studijama historičara Johna Unruha, stoka je možda bila jednako brojna ili čak brojnija od imigranata u mnogim godinama. Godine 1852. postojali su čak i zapisi o gonjenju 1.500 purana iz Illinoisa u Kaliforniju. Glavni razlog za taj promet stoke bila je velika razlika u cijeni između stoke na Srednjem zapadu i na kraju staze u Kaliforniji, Oregonu ili Montani. Često su se mogle kupiti na Srednjem zapadu za otprilike trećinu do desetinu onoga što bi se postiglo na kraju staze. Mogli su nastati veliki gubici, a goniči bi i dalje ostvarivali značajan profit. Kako su putovanja iseljenika na stazi opadala u kasnijim godinama i nakon što su stočarski rančevi osnovani na mnogim mjestima duž staze, velika krda životinja često su tjerana dijelom staze kako bi stigla do i od pijaca.

### Pad staze
Prva transkontinentalna željeznica završena je 1869. godine i omogućavala brže, sigurnije i obično jeftinije putovanje na istok i zapad (putovanje je trajalo sedam dana i koštalo je samo 65 dolara, ili ekvivalentno $1.616 u 2024. godini). Neki iseljenici su nastavljali koristiti stazu sve do 1890-ih, a moderni autoputevi i željeznice su na kraju pratili velike dijelove staze, uključujući američki autoput 26, međudržavni put 84 u Oregonu i Idahu i međudržavni put 80 u Nebraski. Savremeni interes za kopneni put potaknuo je države i saveznu vladu da sačuvaju znamenitosti na stazi, uključujući tragove vagona, zgrade i "registre" gdje su iseljenici uklesali svoja imena. Tokom 20. i 21. vijeka održano je nekoliko rekonstrukcija tog putovanja, pri čemu su učesnici nosili odjeću iz tog perioda i putovali kolima.

## Rute

Kako se staza razvijala, postala je obilježena mnogim sjecištima i prečicama od Missourija do Oregona. Osnovna ruta prati riječne doline jer su trava i voda bili neophodni.

Iako se prvih nekoliko grupa organiziralo i krenulo iz Elm Grovea, glavne početne tačke Oregonske staze bile su Independence, Missouri i Westport (koji je pripojen današnjem Kansas Cityju), na rijeci Missouri. Kasnije je nekoliko sporednih staza vodilo preko Kansasa, a drugi gradovi postali su značajne početne tačke, uključujući Weston, Fort Leavenworth, Atchison, St. Joseph i Omahu.

Nominalna krajnja tačka Oregonske staze bio je Oregon City, u to vrijeme predloženi glavni grad Oregonske teritorije. Međutim, mnogi doseljenici su se odvojili ili stali prije tog cilja i naselili se na pogodnim ili obećavajućim lokacijama duž staze. Trgovina s pionirima koji su išli dalje na zapad pomogla je u uspostavljanju tih ranih naselja i pokretanju lokalne ekonomije ključne za njihov prosperitet.

Na opasnim ili teškim riječnim prijelazima postavljeni su trajekti ili mostovi s naplatom cestarine, a loša mjesta na stazi su ili popravljena ili zaobilažena. Izgrađeno je nekoliko cesta s naplatom cestarine. Postepeno je staza postajala lakša, a prosječno putovanje (kako je zabilježeno u brojnim dnevnicima) smanjilo se sa oko 160 dana 1849. na 140 dana 10 godina kasnije.

Mnoge druge staze pratile su Oregonsku stazu većim dijelom njene dužine, uključujući Mormonsku stazu od Illinoisa do Utaha; Kalifornijsku stazu do zlatnih polja Kalifornije; i Bozemanovu stazu do Montane. Budući da je to bila više mreža staza nego jedna staza, postojale su brojne varijacije s drugim stazama koje su na kraju uspostavljene s obje strane rijeka Platte, North Platte, Snake i Columbia. S doslovno hiljadama ljudi i hiljadama grla stoke koji su putovali u prilično kratkom vremenskom intervalu, putnici su se morali raspršiti kako bi pronašli čistu vodu, drvo, dobra mjesta za kampiranje i travu. Prašina koju su podizali mnogobrojni putnici bila je stalna pritužba, a tamo gdje je teren to dozvoljavao, moglo je biti između 20 i 50 vagona koji su putovali uporedo.

Ostaci staze u Kansasu, Nebraski, Wyomingu, Idahu i Oregonu navedeni su u Nacionalnom registru historijskih mjesta, a cijela staza je proglašena Nacionalnom historijskom stazom.

### Missouri
U početku, glavna početna tačka bio je zajednički početak Oregonske i staze Santa Fe - Independence i Kansas City. Putnici koji su polazili iz Independencea morali su trajektom preći rijeku Missouri. Nakon što su pratili stazu Santa Fe do blizine današnje Topeke, trajektom su prelazili rijeku Kansas kako bi započeli putovanje preko Kansasa i zapadnih dijelova zemlje. Još jedna prometna "odskočna daska" bio je St. Joseph - osnovan 1843. godine. U svojim ranim danima, St. Joseph je bio užurbana ispostava i surov pogranični grad, služeći kao jedna od posljednjih tačaka snabdijevanja prije prelaska rijeke Missouri do granice. St. Joseph je imao dobre veze parobrodima sa St. Louisom i drugim lukama na kombinovanim riječnim sistemima Ohioa, Missourija i Mississippija. Tokom sezone, bilo je na raspolaganju nekoliko trajekata i parobroda za prevoz putnika do obale Kansasa odakle su započinjali svoja putovanja prema zapadu. Prije nego što je 1865. godine pokrenuta željeznička pruga Union Pacific, St. Joseph je bio najzapadnija tačka u Sjedinjenim Državama dostupna željeznicom. Ostali gradovi koji su služili kao tačke snabdijevanja u Missouriju bili su Old Franklin, Arrow Rock i Fort Osage.

### Iowa

Ekspedicija Lewisa i Clarka nekoliko se puta zaustavila u budućoj državi Iowi tokom svoje ekspedicije na zapadnu obalu 1805-1806. Neki doseljenici su počeli pristizati u Iowu 1833. godine. Godine 1846. mormoni, protjerani iz Nauvooa (Illinois) prešli su Iowu (dijelom Mormonske staze) i privremeno se naselili u značajnom broju na rijeci Missouri u Iowi i budućoj državi Nebraski u svojim zimskim smještajima u blizini budućeg grada Omahe, Nebraska. Mormoni su osnovali oko 50 privremenih gradova, uključujući grad Kanesville, Iowa (preimenovan u Council Bluffs 1852. godine), na istočnoj obali rijeke Missouri nasuprot ušća rijeke Platte. Za putnike koji su svoje timove dovodili do ušća rijeke Platte, Kanesville i drugi gradovi postali su glavna mjesta polaska i snadbijevanja. Godine 1847. mormoni su uspostavili tri trajekta preko rijeke Missouri, a drugi su uspostavili još više trajekata za proljetni početak putovanja. U popisu stanovništva iz 1850. godine, u velikom okrugu Pottawattamie, u Distriktu 21, bilo je zabilježeno oko 8.000 uglavnom mormona. (Izvorni okrug Pottawattamie kasnije je podijeljen na pet okruga i dijelove još nekoliko drugih.) Do 1854. godine, većinu mormonskih gradova, farmi i sela uglavnom su preuzeli ostale skupine ljudi, jer su ih oni napustili ili prodali za male pare i nastavili svoju migraciju u Utah. Nakon 1846. godine, gradovi Council Bluffs, Iowa, Omaha (osn. 1852.) i drugi gradovi na rijeci Missouri postali su glavne opskrbne točke i početne točke za putnike na mormonskim, kalifornijskim, oregonskim i drugim stazama prema zapadu.

### Kansas
Prvobitno polazeći iz Independencea u Missouriju, ili Kansas Cityja, početna staza prati stazu Santa Fe u Kansas južno od rijeke Wakarusa. Nakon prelaska planine Oread kod Lawrencea, staza prelazi rijeku Kansas trajektom ili brodovima u blizini Topeke i prelazi rijeke Wakarusa i Black Vermillion trajektima. Zapadno od Topeke, ruta je pratila ono što je danas američka ruta 24 sve do zapadno od St. Mary's. Nakon rijeke Black Vermillion, staza skreće sjeverozapadno prema Nebraski paralelno s rijekom Little Blue dok ne stigne do južne strane rijeke Platte. Odredišta duž staze Oregon u Kansasu uključivala su misiju St. Mary's, indijansku platnu stanicu Pottawatomie, prijelaz Vieux's Vermilion, izvore Alcove i stanicu Hollenberg koja je izgrađena i istovremeno korištena 1860. i 1861. godine od strane Pony Expressa. Putovanje kolima preko blago valovitog seoskog područja Kansasa obično je bilo neometano, osim tamo gdje su potoci imali strme obale. Tamo se mogao napraviti prolaz uz puno kopanja lopatom kako bi se srušile obale ili bi putnici pronašli već uspostavljeni prijelaz.

### Nebraska

Oni iseljenici sa istočne strane rijeke Missouri u Missouriju ili Iowi koristili su trajekte i parobrode (opremljene za trajektnu službu) za prelazak u gradove u Nebraski. Nekoliko gradova u Nebraski korišteno je kao polazišna mjesta, a Omaha je na kraju postala omiljena nakon otprilike 1855. godine. Utvrda Kearny (osnovana 1848.) udaljena je oko 320 km od rijeke Missouri, a staza i njeni brojni ogranci gotovo su se spajali blizu utvrde Kearny prateći rijeku Platte prema zapadu. Ta utvrda, koju je održavala vojska, bila je prva prilika na stazi za kupovinu potrepština za hitne slučajeve, popravke, dobivanje medicinske pomoći ili slanje pisma. Oni na sjevernoj strani Plattea obično su mogli pregaziti tu plitku rijeku ako bi imali potrebu posjetiti utvrdu.

Rijeke Platte i North Platte u budućim državama Nebraska i Wyoming obično su imale mnogo kanala i otoka te su bile previše plitke, krivudave, blatnjave i nepredvidive za putovanje čak i kanuom. Platte, dok je slijedila svoje ispletene staze do rijeke Missouri, bila je "previše tanka za oranje i previše gusta za piće". Iako neupotrebljiva za prijevoz, doline rijeke Platte i North Platte pružale su lako prohodan koridor za vagone koji je išao gotovo ravno na zapad s pristupom vodi, travi, bizonima i bizonskim sječkama za gorivo. Staze su postepeno postajale sve grublje kako su napredovale uz North Platte i nalazile su se s obje strane tih dviju blatnjavih rijeka. Platte je bila široka oko 1,6 km i duboka od 5,1 do 152,4 cm. Voda je bila muljevita i lošeg okusa, ali se mogla koristiti ako nije bila dostupna druga voda za piće. Ostavljanje vode da odstoji u kanti sat vremena ili miješanje sa 1/4 šolje kukuruznog brašna omogućavalo je da se većina mulja slegne.

U proljeće u Nebraski i Wyomingu putnici su se često susretali sa jakim vjetrovima, kišom i grmljavinskim olujama. Do otprilike 1870. godine putnici su nailazili na stotine hiljada bizona koji su migrirali kroz Nebrasku s obje strane rijeke Platte, a većina putnika je ubila nekoliko njih radi svježeg mesa i kako bi povećali zalihe sušenog mesa za ostatak putovanja. Prerijska trava na mnogim mjestima bila je visoka nekoliko stopa, zbog čega se mogao vidjeti samo šešir putnika na konjima dok su prolazili kroz nju. U mnogim godinama, Indijanci bi svake jeseni palili veliki dio suhe trave na preriji, tako da su jedino drveće ili grmlje dostupno za ogrjev bila na ostrvima u rijeci Platte. Putnici bi sakupljali i palili sušeni kravlji izmet kako bi kuhali svoje obroke. Brzo je gorio na vjetru, a moglo je biti potrebno dva ili više bušela iverja da se pripremi jedan obrok. Oni koji su putovali južno od Plattea prelazili su račvanje South Plattea na jednom od oko tri trajekta (u sušnim godinama moglo se preći bez trajekta) prije nego što bi nastavili dolinom North Platte u današnji Wyoming, krećući se prema utrdi Laramie. Prije 1852. godine, oni sa sjeverne strane Plattea prelazili bi preko Sjevernog Plattea na južnu stranu kod Fort Laramieja. Nakon 1852. godine koristili su Child's Cutoff kako bi ostali na sjevernoj strani do otprilike današnjeg grada Caspera u Wyomingu, gdje bi prešli na južnu stranu.

Značajne znamenitosti u Nebraski uključuju stijene Courthouse i Jail, Chimney Rock, Scotts Bluff i Ash Hollow sa svojim strmim spustom niz Windlass Hill preko South Plattea.

Danas veći dio Oregonske staze otprilike prati međudržavni put 80 od Wyominga do Grand Islanda u Nebraski. Odatle, američki autoput 30, koji prati rijeku Platte, predstavlja bolju približnu rutu za one koji putuju sjevernom stranom Plattea.

#### Kolera na rijeci Platte
Zbog boćate vode rijeke Platte, preferirana mjesta za kampiranje bila su uz jedan od mnogih slatkovodnih potoka koji se ulijevaju u nju ili uz povremene slatkovodne izvore koji se nalaze usput. Ta preferirana mjesta za kampiranje postala su izvori kolere u epidemijskim godinama (1849–1855), jer su hiljade ljudi koristile ista mjesta za kampiranje bez ikakvih kanalizacijskih uređaja ili adekvatnog tretmana otpadnih voda. Jedna od nuspojava kolere je akutna dijareja, koja doprinosi još većoj kontaminaciji vode, osim ako se ne izoluje i/ili ne liječi. Uzrok kolere (unošenje bakterije *[[Vibrio cholerae]]* iz kontaminirane vode) i najbolji tretman za infekcije kolerom bili su nepoznati u to doba. Hiljade putnika na kombinovanim kalifornijskim, oregonskim i mormonskim stazama podleglo je koleri između 1849. i 1855. godine. Većina je sahranjena u neoznačenim grobovima u Kansasu, Nebraski i Wyomingu. Iako se također smatra dijelom Mormonske staze, grob Rebecce Winters jedan je od rijetkih obilježenih koji su preostali. Navedeno je mnogo slučajeva u kojima su ljudi bili živi i zdravi ujutro, a mrtvi do sumraka.

Većina epidemija nije se proširila dalje na zapad od utvrde Laramie. Vjeruje se da su brže rijeke u Wyomingu pomogle u sprječavanju širenja klica.

### Colorado
Jedan ogranak Oregonske staze prelazio je sami sjeveroistočni ugao Colorada ako bi pratili rijeku South Platte do jednog od njenih posljednjih prijelaza. Taj ogranak staze prolazio je kroz današnji Julesburg prije ulaska u Wyoming. Kasniji doseljenici slijedili su rijeke Platte i South Platte do svojih naselja tamo (od kojih je veći dio postao savezna država Colorado).

### Wyoming

Nakon prelaska rijeke South Platte, Oregonska staza prati rijeku North Platte iz Nebraske u Wyoming. Utvrda Laramie, na ušću rijeka Laramie i North Platte, bila je glavna usputna stanica. Utvrda Laramie je bila bivša ispostava za trgovinu krznom, prvobitno nazvan Utvrda John, koju je 1848. godine kupila američka vojska kako bi zaštitila putnike na stazama. Bio je to posljednji vojni položaj dok putnici ne bi stigli do obale.

Nakon prelaska rijeke South Platte, staza nastavlja uz rijeku North Platte, prelazeći mnoge male brze potoke. Kako North Platte skreće prema jugu, staza prelazi North Platte do doline rijeke Sweetwater, koja ide gotovo pravo prema zapadu. Independence Rock nalazi se na rijeci Sweetwater. Sweetwater bi se morao preći i do devet puta prije nego što bi staza prešla kontinentalnu podjelu kod Južnog prevoja u Wyomingu. Od Južnog prevoja staza nastavlja prema jugozapadu, prelazeći potok Big Sandy Creek - širok oko 3,0 m i dubok 0,30 m - prije nego što stigne do rijeke Green. Tri do pet trajekata bila su u upotrebi na rijeci Green tokom vršnih perioda putovanja. Duboka, široka, brza i opasna rijeka Green, koja se na kraju ulijeva u rijeku Colorado, obično je bila najvodostajanija u julu i augustu, te je to bio opasan prelaz. Nakon prelaska Greena, glavna staza se nastavila otprilike prema jugozapadu sve do Blacks Forka rijeke Green i utvrde Bridger. Od utvrde Bridger, Mormonska staza se nastavljala prema jugozapadu prateći nadograđenu obilaznicu Hastings kroz planine Wasatch. Od utvrde Bridger, glavna staza, koja se sastojala od nekoliko varijanti, skretala je prema sjeverozapadu preko razvodja rijeke Bear i spuštala se u dolinu rijeke Bear. Staza je skretala prema sjeveru prateći rijeku Bear pored kraja obilaznice Sublette-Greenwood kod Smiths Forka i dalje do doline Thomas Fork na današnjoj granici Wyominga i Idaha.

Vremenom su u Wyomingu uspostavljena dvije glavne, intenzivno korištene obilaznice. Obilaznica Sublette-Greenwood uspostavljena je 1844. godine i odsijecala je oko 110 km od glavne rute. Napuštala je glavnu stazu oko 16 km zapadno od Južnog prevoja i kretala se gotovo pravo prema zapadu, prelazeći Big Sandy Creek, a zatim oko 72 km kroz bezvodnu, vrlo prašnjavu pustinju prije nego što stigne do rijeke Green u blizini današnjeg grada La Barge. Trajekti su ih tu prevozili preko rijeke Green. Odatle je obilaznica Sublette-Greenwood morala prijeći planinski lanac da bi se spojila s glavnom stazom u blizini Cokevillea u dolini rijeke Bear.

Cestu Lander, ranije poznata kao Cesta utvrde Kearney, Južnog prevoja i vagonska cesta Honey Lake, uspostavili su i izgradili izvođači radova američke vlade u periodu 1858-59. Bila je oko 130 km kraća od glavne staze kroz utvrdu Bridger s dobrom travom, vodom, drvetom za ogrjev i mogućnostima za ribolov, ali je bila mnogo strmiji i grublji put, prelazeći tri planinska lanca. Godine 1859., 13.000 od 19.000 iseljenika koji su putovali u Kaliforniju i Oregon koristilo je cestu Lander. Saobraćaj u kasnijim godinama nije dokumentovan.

Cesta Lander se odvaja od glavne staze kod Burnt Rancha blizu Južnog prevoja, prelazi kontinentalnu podjelu sjeverno od Južnog prevoja i stiže do rijeke Green blizu današnjeg grada Big Piney u Wyomingu. Odatle je staza pratila potok Big Piney prema zapadu prije nego što je prelazila preko prevoja Thompson visokog 2.700 m u planinskom lancu Wyoming. Zatim prelazi preko račvanja Smith rijeke Bear prije nego što se uspinje i prelazi preko još jednog prjevoja visokog 2.500 m na planinskom lancu Salt River, a zatim se spušta u dolinu Star. Izlazio je iz planina blizu današnjeg puta Smith Fork, oko 9,7 km južno od grada Smoota. Put se nastavljao gotovo pravo na sjever duž današnje zapadne granice Wyominga i Idaha kroz dolinu Star. Kako bi se izbjegao prelazak rijeke Salt (koja se ulijeva u rijeku Snake) koja teče niz dolinu Star, cesta Lander je prelazila tu rijeku gdje je ona bila mala i pored toga je ostajala zapadno od nje. Nakon prolaska kroz dolinu rijeke Salt (dolina Star) oko 32 km sjeverno, put je skretao gotovo pravo prema zapadu blizu današnjeg grada Auburna i ušao u današnju državu Idaho duž potoka Stump Creek. U Idahu je pratio dolinu potoka Stump Creek prema sjeverozapadu sve dok nije prešao planinski lanac Caribou i nastavio pored južnog kraja jezera Grays. Staza se zatim nastavljala gotovo pravo prema zapadu, nakon čega se spajala sa glavnom stazom kod utvrde Hall; alternativno, grana staze je vodlao gotovo pravo južno, gdje bi se spajala sa glavnom stazom blizu današnjeg grada Soda Springs.

Brojne znamenitosti nalaze se duž staze u Wyomingu, uključujući Independence Rock, Prirodni most Ayres i Register Cliff.

### Utah
Brigham Young i mormonski pioniri 1847. su napustili Oregonsku stazu u kod utvrde Bridger u Wyomingu i slijedili (i znatno poboljšali) grubu stazu koju je Lansford Hastings prvobitno preporučio Donnerovoj grupi 1846. godine kroz planine Wasatch prema Utahu. Nakon što su stigli u Utah, odmah su počeli osnivati ​​navodnjavane farme i gradove - uključujući Salt Lake City. Godine 1848., Sam Hensley, i povratnici iz Mormonskog bataljona, uspostavili su granicu Salt Lake Cityja, pružajući put sjeverno od Velikog slanog jezera od Salt Lake Cityja nazad do kalifornijske i oregonske staze. Ta granica se ponovo spajala sa Oregonskom i Kalifornijskom stazom u blizini Grada stijena u blizini granice Utaha i Idaha i mogli su je koristiti putnici i za Kaliforniju i za Oregon. Smješten otprilike na pola puta kalifornijske i oregonske staze, mnoge hiljade kasnijih putnika koristile su Salt Lake City i druge gradove Utaha kao međustanicu za prodaju ili razmjenu viška robe ili umorne stoke za novu stoku, popravke, zalihe ili svježe povrće. Mormoni su na te putnike gledali kao na dobrodošlo bogatstvo, jer je osnivanje novih zajednica od nule zahtijevalo gotovo sve što su si putnici mogli priuštiti. Ukupna udaljenost do Kalifornije ili Oregona bila je maltene ista, bez obzira na to da li se "zaobilazilo" do Salt Lake Cityja ili ne. Za svoju upotrebu i kako bi ohrabrili putnike koji su išli u Kaliforniju i Oregon, mormoni su poboljšali Mormonsku stazu od utvrde Bridger i stazu Salt Lake Cutoff. Kako bi prikupili prijeko potreban novac i olakšali putovanje stazom Salt Lake Cutoff, postavili su nekoliko trajekata preko rijeka Weber, Bear i Malad, koje su uglavnom koristili putnici koji su išli prema Oregonu ili Kaliforniji.

### Idaho

Glavna Oregonska i Kalifornijska staza išle su sjeverno od utvrde Bridger do potoka Little Muddy Creek, gdje su prelazile preko planina Bear River do doline Bear River, koju je slijedila sjeverozapadno u područje Thomas Fork, gdje je staza prelazila preko današnje granice Wyominga i Idaha. U istočnim brdima Sheep Creek u dolini Thomas Fork, iseljenici bi naišli na Big Hill, obilaznicu uzrokovanu tada neprohodnim usjekom koji je rijeka Bear pravila kroz planine, s teškim usponom koji je često zahtijevao udvostručavanje timova i strmim i opasnim spustom. Godine 1852. Eliza Ann McAuley pronašla je McAuley Cutoff, koji je zaobilazio veći dio teškog uspona i spusta Big Hilla. Nakon otprilike 8 km prošli su današnji Montpelier u Idahu, gdje se sada nalazi Nacionalni centar za staze Oregon-Kalifornija. Staza prati rijeku Bear sjeverozapadno do današnjih izvora Soda Springs, koji su privlačili pionire toplom gaziranom vodom za pranje rublja i izvorima s mlazom slatke vode. Zapadno od Soda Springsa, rijeka Bear skreće prema jugozapadu dok se kreće prema Velikom slanom jezeru, a glavna staza skreće prema sjeverozapadu prateći dolinu rijeke Portneuf do utvrde Hall u Idahu. Utvrda Hall je bila trgovački centar za krzno smješten na rijeci Snake, koji su 1832. godine osnovali Nathaniel Jarvis Wyeth i kompanija, a kasnije ga je 1837. godine prodao kompaniji Hudson's Bay. U utvrdi Hall su putnici dobivali dostupnu pomoć i zalihe po potrebi. Komarci su bili stalne štetočine, a putnici su često spominjali da su im životinje prekrivene krvlju od uboda. Ruta od utvrde Bridger do utvrde Hall je duga oko 340 km, a putovanje traje devet do dvanaest dana.

U Soda Springsu se nalazio jedan krak puta Lander (osnovan i izgrađen s vladinim izvođačima radova 1858. godine), koji je išao zapadno od blizine South Passa, preko planina Salt River i niz Star Valley prije nego što je skrenuo na zapad blizu današnjeg Auburna u Wyomingu i ušao u Idaho. Odatle je nastavio sjeverozapadno u Idaho uz kanjon Stump Creek oko 16 km. Jedan krak je skrenuo gotovo za 90 stepeni i nastavio jugozapadno do Soda Springsa. Drugi krak je krenuo gotovo pravo na zapad pored Gray's Lakea kako bi se ponovo pridružio glavnoj stazi oko 16 km zapadno od utvrda Hall.

Na glavnoj stazi, oko 8 km zapadno od Soda Springsa, Hudspethova obilaznica (osnovana 1849. godine i uglavnom korišten od strane korisnika Kalifornijske staze) odvajala se od glavne staze prema zapadu, zaobilazeći utvrdu Hall. Ponovo se spajala sa Kalifornijskom stazom kod Cassia Creeka u blizini Grada stijena. Hudspethova obilaznica uključivala je prelazak preko pet planinskih lanaca, što je trajalo otprilike isto koliko i glavna ruta do utvrde Hall, ali mnogi su je prošli misleći da je kraća. Njena glavna prednost bila je u tome što je pomogla u raspoređivanju saobraćaja tokom vršnih perioda, povećavajući dostupnost trave.

Zapadno od utvrde Hall, glavna staza se protezala oko 64 km južnom stranom rijeke Snake, jugozapadno pored American Fallsa, Massacre Rocksa, Register Rocka i Coldwater Hilla u blizini današnjeg Pocatella u Idahu. U blizini ušća rijeka Raft i Snake, Kalifornijska staza se odvajala od Oregonske staze. Putnici su napuštali rijeku Snake i pratili rijeku Raft oko 105 km jugozapadno, pored današnjeg Alma. Ta staza je zatim prolazila kroz Grad stijena i preko prevoja Granite, gdje je išla jugozapadno duž Goose Creeka, Little Goose Creeka i Rock Spring Creeka. Prolazila je oko 153 km kroz dolinu Thousand Springs, West Brush Creek i Willow Creek, prije nego što bi stigla do rijeke Humboldt u sjeveroistočnoj Nevadi, blizu današnjeg Wellsa. Kalifornijska staza se protezala zapadno niz Humboldt prije nego što je stigla i prešla Sierra Nevadu.

Dubina i brza voda rijeke Snake značile su da je bilo malo mjesta za siguran prelazak. Dva od tih gazova bila su u blizini utvrde Hall, gdje su putnici na alternativnom sjevernom putu Oregonske staze (osnovanom oko 1852.) i Goodaleovoj obilaznici (osnovanoj 1862.) prelazili rijeku Snake kako bi putovali sjevernom stranom. Nathaniel Wyeth je u svom dnevniku napisao da je njegova grupa pronašla gaz preko rijeke Snake 6,4 km jugozapadno od mjesta gdje je osnovao utvrdu Hall. Drugi mogući prelaz bio je nekoliko milja uzvodno od Salmon Fallsa, gdje su neki neustrašivi putnici spustili svoja kola i preplivali svoju stoku kako bi se pridružili stazi na sjevernoj strani. Neki su izgubili svoja kola i zaprege preko vodopada. Staze na sjevernoj strani spajale su se sa stazom od Three Island Crossinga oko 27 km zapadno od Glenns Ferryja na sjevernoj strani rijeke Snake.

Goodaleov prevoj, uspostavljen 1862. godine na sjevernoj strani rijeke Snake, formirao je jedan ogranak Oregonske staze. Taj prevoj su koristili Indijanci i trgovci krznom kao teretnu stazu, a iseljenička kola su prelazila dijelove istočnog dijela još 1852. godine. Nakon prelaska rijeke Snake, prevoj dug 370 km polazio je sjeverno od utvrde Hall prema Big Southern Butteu, prateći dio puta uz rijeku Lost. Prolazio je blizu današnjeg grada Arco u Idahu i vijugao kroz sjeverni dio onoga što je sada Nacionalni spomenik Krateri Mjeseca. Odatle je išao jugozapadno do prerije Camas i završavao u staroj utvrdi Boise na rijeci Boise. To putovanje je obično trajalo dvije do tri sedmice i bilo je poznato po grubom terenu formiranom lavom i izuzetno suhoj klimi, koja je imala tendenciju isušivanja vagona, uzrokujući otpadanje željeznih felgi s kotača. Gubitak kotača uzrokovao je napuštanje mnogih vagona duž rute. Ponovo se pridružio glavnoj stazi istočno od Boisea. Goodaleov prevoj vidljiv je na mnogim tačkama duž američkih puteva 20, 26 i 93 između Nacionalnog spomenika Krateri Mjeseca i Careya.

Od današnjeg mjesta Pocatello, staza je nastavila zapadno južnom stranom rijeke Snake oko 290 km. Ova ruta je prolazila pored brzaka Cauldron Linn, vodopada Shoshone, dva vodopada u blizini današnjeg grada Twin Falls i Upper Salmon Falls na rijeci Snake. Kod Salmon Fallsa bi često bilo stotinu ili više Indijanaca koji su lovili ribu i mijenjali lososa.

Staza se nastavljala prema zapadu do prelaza Three Island (blizu današnjeg Glenns Ferryja). Tu je većina iseljenika koristila podjele rijeke uzrokovane tim trima ostrvima kako bi prešli tešku i brzu rijeku Snake trajektom, ili vozeći, a ponekad i plutajući svojim vagonima i preplivavajući zapregu preko nje. Skrivene rupe na dnu rijeke mogle su prevrnuti kola ili zaplesti zapregu, a, prije nego što su uspostavljeni trajekti, gotovo svake godine se događalo po nekoliko utapanja.

Sjeverna strana rijeke Snake imala je bolju vodu i travu od južne. Staza od prijelaza Three Island Crossing do Old Fort Boise bila je duga oko 210 km. Sljedeći i posljednji prelazak rijeke Snake bio je u blizini Old Fort Boise i mogao se obaviti na čamcima s volovima dok se stoka preplivala. Drugi bi lancima vezivali veliki niz kola i zaprega, nadajući se da će prednje zaprege, obično volovi, prve izaći iz vode i uz dobar oslonac pomoći u vuci cijelog niza kola i zaprega. Često su dječaci Indijanaca koji su znali plivati ​​bili unajmljivani da voze i jašu stoku preko rijeke. U današnjem Idahu, međudržavni put 84 otprilike prati Oregonsku stazu od državne granice Idaha i Oregona na rijeci Snake. Otprilike sedam milja (11 km) istočno od Decla u današnjem ruralnom okrugu Cassia, međudržavni put 84 susreće se sa zapadnim krajem zapadnog dijela međudržavnog puta 86. Međudržavni put 86 ide prema istoku, zatim sjeveroistočno do American Fallsa i Pocatella prateći Oregonsku stazu, dok međudržavni put 84 ide prema jugoistoku do državne granice s Utahom. Američki put 30 otprilike prati putanju Oregonske staze od Pocatella do Montpeliera.

Počevši od oko 1848. godine, Južna alternativna ruta Oregonske staze (također nazvana obilaznica Snake River) razvijena je kao ogranak glavne staze. Zaobilazila je prijelaz Three Island i nastavljala put niz južnu stranu rijeke Snake. Ponovo se spajala sa stazom u blizini današnjeg Ontarija, Oregon. Pratila je južni rub kanjona rijeke Snake i bila je mnogo grublja staza sa slabijom vodom i travom, što je zahtijevalo povremene strme spustove i uspone sa životinjama koje su se spuštale u kanjon rijeke Snake kako bi došle do vode. Putnici na ovoj ruti izbjegavali su dva opasna prelaska rijeke Snake. U današnjem Idahu, državni autoput ID-78 otprilike prati putanju Južne alternativne rute Oregonske staze.

Godine 1869, Central Pacific je uspostavio Kelton u Utahu kao željezničku stanicu, a krajnja stanica zapadne pošte je premještena iz Salt Lake Cityja. Put Kelton je postao važan komunikacijski i transportni put do bazena Boise.

Boise ima 21 spomenik u obliku obeliska duž svog dijela Oregonske staze.

### Oregon

Nakon prelaska preko rijeke Snake u blizini Old Fort Boise, umorni putnici bi krenuli preko onoga što će postati država Oregon. Staza je zatim išla do rijeke Malheur, a zatim pored Farewell Benda na rijeci Snake, uz kanjon rijeke Burnt i sjeverozapadno do doline Grande Ronde u blizini današnje La Grande prije nego što bi stigli do Plavih planina. Godine 1843. doseljenici su prokrčili put za vagone preko tih planina, čineći ih prohodnim za vagone po prvi put. Staza je vodila do misije Whitman u blizini utvrde Nez Perces u Washingtonu do 1847. godine kada su Whitmane ubili Indijanci. U utvrdi Nez Perce neki bi izgradili splavove ili iznajmili čamce i krenuli niz Columbiju; drugi bi nastavili prema zapadu u svojim vagonima dok ne bi stigli do The Dallesa. Nakon 1847. godine staza je zaobilazila zatvorenu misiju i išla gotovo pravo prema zapadu do današnjeg Pendletona u Oregonu, prelazeći rijeke Umatilla, John Day i Deschutes prije nego što bi završila kod The Dallesa. Međudržavni put 84 u Oregonu otprilike prati originalnu Oregonsku stazu od Idaha do The Dallesa.

Po dolasku u Columbiju kod The Dallesa i zaustavljanju kod Kaskadskih planina i planine Hood, neki bi se odrekli svojih vagona ili ih rastavili i stavili na čamce ili splavove za putovanje niz rijeku Columbiju. Nakon što bi prošli kroz klanac rijeke Columbije u Kaskadskim planinama s njegovim brojnim brzacima i opasnim vjetrovima, morali su preći 2,6 km dug put oko Kaskadnih brzaka prije nego što bi izašli blizu rijeke Willamette gdje se nalazio Oregon City. Stoka pionira mogla se voziti oko planine Hood uskim, krivudavim i neravnim prevojem Lolo.

Nekoliko ogranaka i varijacija Oregonske staze vodilo je do doline Willamette. Najpopularnija je bila cesta Barlow, koja je 1846. godine prokrčena kroz šumu oko planine Hood od The Dallesa kao cesta s naplatom cestarine od 5 dolara po vagonu i 10 centi po grlu stoke. Bila je neravna i strma sa malo trave, ali ipak jeftinija i sigurnija od plutanja robe, kolica i porodice niz opasnu rijeku Columbiju.

U centralnom Oregonu nalazio se put Santiam Wagon (osnovan 1861. godine), koji je otprilike paralelan s Oregonskim autoputem 20 i dolinom Willamette. Staza Applegate (osnovana 1846. godine), koja je odvajala Kalifornijsku stazu od rijeke Humboldt u Nevadi, prelazila je dio Kalifornije prije nego što je prešla sjeverno do južnog kraja doline Willamette. Američki autoput 99 i međudržavni autoput 5 kroz Oregon otprilike prate originalnu stazu Applegate.

## Putna oprema

### Kola i tovarne životinje
Pioniri Oregonske staze koristili su tri vrste teglećih i tovarnih životinja: volove, mazge i konje.

Do 1842. godine, mnogi iseljenici su favorizirali volove - kastrirane bikove (muške) iz roda *[[Bos]]* (goveda), uglavnom starije od četiri godine - kao najbolju životinju za vuču kola, jer su bili poslušni, uglavnom zdravi i sposobni da nastave kretanje u teškim uslovima poput blata i snijega. Volovi su također mogli preživjeti na prerijskim travama i kadulji, za razliku od konja, koje je trebalo hraniti. Štaviše, volovi su bili jeftiniji za kupovinu i održavanje od konja. Volovi su također mogli dugo stajati u mjestu bez oštećenja stopala i nogu. Volovi su dresirani vođenjem, upotrebom biča ili štapa i upotrebom usmenih komandi (kao što su "Gee" (desno), "Haw" (lijevo) i "Whoa" (stoj)). Dva vola su obično bila upregnuta u jarm za vrat ili glavu; lijevi vol se nazivao "bliskim" ili "skoro" volom, a desni vol "udaljenim" volom. Iako uzde, žvale ili ulari nisu bili potrebni, trener je morao biti snažan. Volovi su obično putovali stabilnim tempom do dvije milje na sat.

Jedan nedostatak volova bila je teškoća potkivanja. Volovska kopita su razdvojena i morala su se potkivati ​​sa dva zakrivljena komada metala, po jednim sa svake strane kopita. Dok su se konji i mazge relativno lako potkivali, proces je bio teži s volovima, koji bi legli i podvukli noge pod sebe. Usljed rezultat toga, nekoliko muškaraca je moralo podići i držati vola dok se potkivao.

Mazge su koristili neki iseljenici. Konkurentske prednosti volova i mazgi bile su predmet žustre debate među iseljenicima. Neki su smatrali da su volovi izdržljiviji. Drugi su, nasuprot tome, vjerovali da su mazge izdržljivije i da su one možda imale nižu stopu umiranja na putu od volova. Poput volova, mazge su mogle preživjeti na prerijskim travama. Međutim, mazge su bile poznate po svojoj loše naravi. Mazge su također koštale oko tri puta više od volova, što je bio odlučujući faktor za mnoge iseljenike.

Vukle su se tri vrste vagona:
* Conestoga vagoni, teški tip pokrivenih vagona
* Pokriveni vagon ("prerijski škuneri"), lakši od Conestoge i često samo pokriveni seoski vagon.
* Studebaker

### Hrana
Tipična cijena hrane za četiri osobe 1855. tokom šest mjeseci iznosila je oko 150 dolara, što bi danas koštalo gotovo 5.000 dolara.

Hrana i voda bile su ključne brige za migrante. Kola su obično nosila barem jednu veliku bačvu vode, a vodiči dostupni od 1840-ih i kasnije davali su slične savjete migrantima o tome koju hranu ponijeti. T. H. Jefferson, u svom vodiču za migrante pod nazivom *Kratki praktični savjeti*, preporučio je da svaka odrasla osoba ponese 200 funti brašna: "Ponesite puno hljeba; to je temelj prehrane kada sve ostalo nestane."

Hrana je često bila u obliku krekera ili dvopeka; južnjaci su ponekad birali kukuruzno brašno ili pinole umjesto pšeničnog brašna. Emigranti su obično jeli rižu i grah samo u utvrdama na kojima su se zaustavljali usput, jer je prokuhavanje vode bilo teško na putu, a goriva nije bilo u izobilju. Lansford Hastings preporučio je da svaki emigrant ponese 200 funti brašna, 150 funti "slanine" (riječ koja se u to vrijeme široko odnosila na sve oblike usoljene svinjetine), 20 funti šećera i 10 funti soli. Mogli su se ponijeti i usitnjena govedina, riža, čaj, suhi grah, suho voće, soda bikarbona (za dizanje hljeba), sirće, kiseli krastavci, senf i loj. Vodič Josepha Warea iz 1849. preporučuje da putnici ponesu za svaku osobu bačvu brašna ili 180 funti brodskog keksa (tj. tvrdog keksa), 150-180 funti slanine, 60 funti graha ili graška, 25 funti riže, 25 funti kafe, 40 funti šećera, bačvu masti, 30 ili 40 funti suhog voća (breskvi ili jabuka), bačvu bistrog, otopljenog goveđeg loja (kao zamjenu za puter), kao i malo sirćeta, soli i bibera. Mnoge porodice emigranata nosile su i malu količinu čaja i javorovog šećera.

Randolph B. Marcy, vojni oficir koji je napisao vodič iz 1859. godine, savjetovao je da se uzima manje slanine nego što su preporučivali raniji vodiči. Savjetovao je emigrantima da umjesto toga gone stoku kao izvor svježe govedine. Marcy je također uputio emigrantima da dijelove slanine čuvaju u platnenim vrećama ili u kutijama okruženim mekinjama kako bi ih zaštitili od ekstremne vrućine, koja bi mogla uzrokovati da slanina užegne. Marcy je uputio emigrantima da stavljaju usoljenu svinjetinu na dno vagona kako bi izbjegli izlaganje ekstremnoj vrućini. Marcy je također preporučio upotrebu pemikana, kao i skladištenje šećera u vrećama od indijske gume ili gutaperke, kako bi se spriječilo da se smoči.

Tehnologija konzerviranja tek je počela da se razvija i stekla je popularnost tokom perioda širenja na zapad. U početku su obično samo migranti više klase koristili konzerviranu hranu. U izvorima se spominju konzervirani sir, voće, meso, ostrige i sardine. Do vremena kada je Marcy napisao svoj vodič iz 1859. godine, konzervirana hrana je bila sve dostupnija, ali je ostala skupa. Konzerviranje je također dodavalo težinu kolima. Umjesto konzerviranog povrća, Marcy je predložio da putnici ponesu sušeno povrće, koje je američka vojska koristila u Krimskom ratu.

Neki pioniri su nosili jaja i puter u bačvama brašna, a neki su vodili muzne krave duž staze. Lov je pružao još jedan izvor hrane duž staze; pioniri su lovili američke bizone, kao i vitoroge antilope, jelene, muflone i divlju perad. Iz rijeka i jezera, iseljenici su također lovili soma i pastrmku. Kada bi se iseljenici suočili s glađu, ponekad bi klali svoje životinje (konje, mazge i volove). U očajnim vremenima, migranti bi tražili manje popularne izvore hrane, uključujući kojota, lisicu, zeca, mrmota, prerijskog psa i čegrtušu (nazvanu "bush fish" - riba iz grmlja - u kasnijem periodu).

U to vrijeme, skorbut je bio poznat, ali nije bilo jasnog razumijevanja kako spriječiti tu bolest. Ipak, konzumiranje divljeg bobičastog voća (uključujući aroniju, ogrozd i šljuku) i ribizle koje su rasle duž staze (posebno duž rijeke Platte) od strane pionira doprinijelo je rijetkim javljanjem skorbuta. Marcyin vodič je ispravno sugerirao da konzumiranje divljeg grožđa, lisnatog povrća i luka može pomoći u sprječavanju bolesti i da se u odsustvu povrća može piti limunska kiselina sa šećerom i vodom.

Uglavnom porodice emigranata srednje klase ponosile su se pripremanjem dobrog stola. Iako je rukovanje holandskim pećima i miješenje tijesta bilo teško na stazi, mnogi su pekli dobar hljeb, pa čak i pite.

Za gorivo za zagrijavanje hrane, putnici bi sakupljali kedrovo drvo, topolu ili vrbovo drvo, kada bi bilo dostupno, a ponekad i suhu prerijsku travu. Međutim, češće su se putnici oslanjali na "bizonske komadiće" - sušeni bizonski izmet - za gorivo vatre. Bizonski komadići su podsjećali na trulo drvo i pravili bi čistu i vruću vatru. Međutim, komadići su brzo gorjeli, a za zagrijavanje jednog obroka bilo je potrebno i do tri bušela komadića. Sakupljanje bizonskih komadića bio je uobičajen zadatak za djecu i bio je jedan od poslova koje su čak i vrlo mala djeca mogla obavljati. Kao rezultat toga, "memoari koje su napisali oni koji su bili vrlo mladi kada su putovali na zapad neizbježno se osvrću na taj aspekt života na putu."

### Odjeća, oprema i potrepštine
Duhan je bio popularan, kako za ličnu upotrebu, tako i za trgovinu s domorocima i drugim pionirima. Svaka osoba bi za sebe donijela najmanje dvije presvlake odjeće i više pari čizama (na putovanju bi se često istrošila dva do tri para). Za grupu od četiri osobe preporučeno je oko 11 kilograma sapuna za kupanje i pranje odjeće. Za pranje odjeće obično su se donosile daska za pranje rublja i kada. Dani pranja obično su jednom ili dva puta mjesečno, ili rjeđe, ovisno o dostupnosti dobre trave, vode i goriva.

U većini vagona prenosili su se šatori za spavanje, iako bi po lijepom vremenu većina spavala vani. Za spavanje su se koristili tanki sklopivi madrac, deke, jastuci, platno ili gumene prostirke od gutaperke. Ponekad bi se za vagon donosio rasklopljeni madrac od perja ako su putovale trudnice ili vrlo mala djeca. Kutije za odlaganje idealno bi bile iste visine, kako bi se mogle rasporediti na taj način da se unutar vagona dobije ravna površina za platformu za spavanje.

Vagoni nisu imali opruge, a staza je bila vrlo neravna. Uprkos modernim prikazima, gotovo niko se nije vozio unutar samih vagona; bilo je previše prašnjavo, trzavo i prenaporno za stoku.

Putnici su nosili knjige, Biblije, vodiče za staze, pera za pisanje, tintu i papir za pisanje pisama ili vođenje dnevnika (otprilike jedan od 200 je vodio dnevnik).

Gotovo svi muškarci i dječaci nosili su pojas i sklopive noževe. Šila, makaze, igle i konac za krpljenje također su bili neophodni. Rezervna koža korištena je za popravak cipela, pojaseva i druge opreme. Neki su koristili zaštitne naočale kako bi spriječili ulazak prašine u oči.

Sedla, uzde, ogrtači i užad bili su potrebni ako je grupa imala konja ili mazgu za jahanje, a mnogi muškarci su ih imali. Često su se nosili dodatni pojasevi i rezervni dijelovi za kola. Većina je nosila čelične potkove za konje, mazge ili stoku. Katran se nosio kako bi se pomoglo u popravku ozlijeđenog kopita vola.

Putnici su često među sobom dijelili robu, zalihe i opremu. Drugi putnici su mogli kupiti zaboravljene, slomljene ili istrošene predmete, a oni su se mogli nabaviti i u ispostavama i utvrdama na putu. Nove željezne potkove za konje, mazge i volove obuvali su kovači na koje bi naišli usput. Popravke opreme i nabavka druge robe mogla se obaviti u kovačnicama osnovanim u nekim utvrdama i na nekim trajektima. Stanovnici Kalifornije, Oregona i Utaha često su pružali hitne zalihe, popravke i stoku putnicima koji su kasnili na putu i žurili da savladaju snijeg.

Nebitne stvari su često ostavljane na putu kako bi se smanjio teret ili u slučaju nužde. Mnogi putnici bi spašavali odbačene predmete, skupljajući osnovne stvari ili ostavljajući svoje predmete nižeg kvaliteta kada bi se na putu našla bolja napuštena oprema. Neki su profitirali skupljajući odbačene predmete, noseći ih nazad na mjesta polaska i preprodajući ih. U ranim godinama, mormoni su slali grupe za sakupljanje stvari duž staze kako bi spasili što više željeza i drugih zaliha i odvozili ih u Salt Lake City, gdje su bile potrebne zalihe svih vrsta. Drugi bi koristili odbačeni namještaj, kola i točkove kao ogrjev. Tokom zlatne groznice 1849. godine, utvrda Laramie je bila poznata kao "Kamp žrtvovanja" zbog velikih količina robe odbačene u blizini. Putnici su se probijali relativno lakim putem do utvrde Laramie sa svojim luksuznim predmetima, ali bi ih odbacili prije teškog planinskog prelaska koji je bio pred njima. Nakon što bi otkrili da se mnogi predmeti mogu kupiti u tvrđavama ili besplatno pronaći usput, neki putnici su odlučivali nositi svoj višak robe u Salt Lake City da bi je prodali.

Profesionalne alate koje su koristili kovači, stolari i farmeri nosili su gotovo svi. Sjekire, pajseri, čekići, sjekirice, motike, maljevi, krampovi, blanje, pile, kose i lopate korištene su za čišćenje ili probijanje puta kroz grmlje ili drveće, sječenje obala radi prelaska korita ili strmog potoka, izgradnju splava ili mosta ili popravak kola. Općenito, obavljalo se što je manje moguće radova na putu. Putovanje se često odvijalo duž vrhova grebena kako bi se izbjegla korita i grmlje uobičajena u mnogim dolinama.

## Statistika
Sveukupno, oko 268.000 pionira koristilo je Oregonsku stazu i njena tri glavna ogranka, Bozemanovu, Kalifornijsku i Mormonsku stazu, kako bi stigli do zapadne obale, između 1840. i 1860. godine. Dodatnih 48.000 krenulo je prema Utahu. Nema procjene koliko ih je koristilo stazu za povratak na istok.

### Emigranti

Neke od statistika rute za rane godine zabilježila je američka vojska u utvrdi Laramie, Wyoming, od otprilike 1849. do 1855. godine. Nijedan od tih originalnih statističkih zapisa nije pronađen - vojska ih je ili izgubila ili uništila. Sačuvane su samo neke djelimične pisane kopije vojnih zapisa i bilješki zabilježenih u nekoliko dnevnika.

Emigracija u Kaliforniju znatno je porasla tokom zlatne groznice 1849. godine. Nakon otkrića zlata, Kalifornija je ostala destinacija izbora za većinu iseljenika na ruti do 1860. godine, sa skoro 200.000 ljudi koji su putovali tamo između 1849. i 1860. godine.

Putovanja su se smanjila nakon 1860. godine, jer je Građanski rat uzrokovao značajne poremećaje na stazi. Mnogi ljudi na stazi 1861-1863. bježali su od rata i pratećih regrutacija i na jugu i na sjeveru. Historičar staze Merrill J. Mattes procijenio je broj emigranata za period 1861-1867. dat u koloni s ukupnim brojem u gornjoj tabeli. Međutim, te procjene mogu biti niske jer iznose samo dodatnih 125.000 ljudi, a popis stanovništva iz 1870. pokazuje da se u svim državama koje su opsluživale Bozemanova, Kalifornijska, Mormonska i Oregonska staza i njihovi ogranci pojavilo preko 200.000 dodatnih ljudi (zanemarujući većinu porasta stanovništva u Kaliforniji, koja je do tada imala odlične morske i željezničke veze preko Paname).

Zapisi o mormonskoj emigraciji nakon 1860. godine su poprilično tačni, jer novine i drugi izvještaji u Salt Lake Cityju navode većinu imena iseljenika koji su dolazili svake godine od 1847. do 1868. godine. Nalazišta zlata i srebra u Coloradu, Idahu, Montani, Nevadi i Oregonu uzrokovala su značajan porast broja ljudi koji koriste te staze, često u smjerovima različitim od njihovih prvobitnih korisnika.

Iako su brojke značajne u kontekstu tog vremena, mnogo više ljudi odlučilo je ostati kod kuće u 31 državi. Između 1840. i 1860. godine, stanovništvo Sjedinjenih Država poraslo je za 14 miliona, ali samo oko 300.000 odlučilo se na putovanje prema zapadu. Mnogi su bili obeshrabreni troškovima, naporom i opasnošću putovanja. Smatra se da je zapadni izviđač Kit Carson rekao: "Kukavice nikada nisu ni krenule, a slabi su umirali na putu", iako je opću izreku napisao Joaquin Miller, misleći na kalifornijsku zlatnu groznicu. Prema nekoliko izvora, procjenjuje se da je 3 do 10 posto emigranata stradalo na putu prema zapadu.

Mnogi emigranti bili su u dobi između 12 i 24 godine. Između 1860. i 1870. godine, stanovništvo SAD-a se povećalo za sedam miliona; oko 350.000 od tog povećanja bilo je u zapadnim saveznim državama.

### Podaci popisa stanovništva zapadnih država

Ovi podaci popisa stanovništva ukazuju na porast stanovništva od 363.000 u zapadnim državama i teritorijama između 1860. i 1870. godine. Dio tog povećanja je zbog visoke stope nataliteta u zapadnim državama i teritorijama, ali većina potiče od iseljenika koji su se doselili s istoka na zapad i nove imigracije iz Evrope. Veliki dio povećanja u Kaliforniji i Oregonu bio je uzrokovan emigracijom brodovima, jer je nakon 1855. godine postojao brz i prilično jeftin prijevoz parobrodima na istočnoj i zapadnoj obali i Panamskom željeznicom. Podaci popisa stanovništva impliciraju da je najmanje 200.000 iseljenika (ili više) koristilo neku od varijacija kalifornijskih/oregonskih/mormonskih/Bozemanovih staza kako bi stigli do svojih novih domova između 1860. i 1870. godine.

### Cijena
Cijena putovanja preko Oregonske staze i njenih produžetaka varirala je od nula do nekoliko stotina dolara po osobi. Žene su rijetko išle same. Najjeftiniji način bio je unajmiti nekoga da pomogne u vođenju kola ili stada, što je omogućavalo da se putovanje obavi gotovo besplatno ili čak uz ostvarenje male zarade. Oni s kapitalom često su mogli kupiti stoku na Srednjem zapadu i odvesti je u Kaliforniju ili Oregon radi profita. Oko 60 do 80 posto putnika bili su poljoprivrednici i kao takvi već su posjedovali kola, stočnu zapregu i mnoge druge potrepštine. To je smanjilo cijenu putovanja na oko 50 dolara po osobi za hranu i druge zalihe i opremu. Porodice su planirale putovanje mjesecima unaprijed i same su plaćale dodatnu odjeću i mnoge druge stvari. Pojedinci koji bi kupili većinu potrepština na kraju bi potrošili između 150 i 200 dolara po osobi. Kako je staza sazrijevala, smatralo se da su dodatni troškovi za trajekte i naplatne ceste iznosili oko 30 dolara po kolima.

### Smrti

Put prema zapadu bio je naporan i pun mnogih opasnosti, ali broj smrtnih slučajeva na putu nije precizno poznat; postoje samo različite procjene. Procjena je teška zbog uobičajene prakse sahranjivanja ljudi u neoznačenim grobovima koji su namjerno prikriveni kako bi se izbjeglo iskopavanje od strane životinja ili domorodaca. Grobovi su često postavljani nasred puta, a zatim bi ih stoka pregazila kako bi ih bilo teže pronaći. Bolest je bila glavni ubica putnika na stazi. Kolera je ubila do 3 posto svih putnika u epidemijskim godinama od 1849. do 1855. godine.

Napadi domorodaca značajno su se povećali nakon 1860. godine, kada je većina vojnih trupa povučena, a rudari i stočari su se počeli širiti po cijeloj zemlji, često zalazeći u teritoriju američkih Indijanaca. Povećani napadi duž rijeke Humboldt doveli su do toga da je većina putnika birala Centralnu Nevadsku rutu. Goodallova obilaznica, razvijena u Idahu 1862. godine, držala je putnike koji su se kretali prema Oregonu podalje od većeg dijela problema s domorocima bliže rijeci Snake. Razvijene su i druge staze koje su išle dalje duž South Plattea kako bi se izbjegla lokalna žarišta američkih domorodaca.

Drugi uobičajeni uzroci smrti uključivali su hipotermiju, utapanje pri prelasku rijeka, pregazivanje kolima i slučajne smrti vatrenim oružjem. Kasnije je na putovanje polazilo više porodičnih grupa, a izgrađeno je i mnogo više mostova i trajekata, tako da je prelazak opasnih rijeka postao mnogo rjeđi i opasniji. U to vrijeme je iznenađujuće malo ljudi znalo plivati. Pregazivanje kolima bio je glavni uzrok smrti, uprkos tome što su kola u prosjeku vozila brzinom od samo 3-5 kilometara na sat.

Kola se nisu mogla lako zaustaviti, a ljudi, posebno djeca, često su pokušavali da se ukrcaju i siđu s njih dok su se kretala - ne uvijek uspješno. Još jedna opasnost bila je haljina koja bi se zaglavila u točkovima i povukla osobu pod njih. Slučajne pucnjave su se značajno smanjile nakon utvrde Laramie, jer su se ljudi bolje upoznali sa svojim oružjem i često su ga jednostavno ostavljali u svojim kolima. Nošenje puške teške četiri funte (1,8 kg) cijeli dan ubrzo je postalo dosadno i obično nepotrebno, kako je navodna prijetnja od domorodaca nestajala, a mogućnost za lov se smanjivala.

Značajan broj putnika je patio od skorbuta do kraja svojih putovanja. Njihova tipična ishrana od brašna i usoljene svinjetine/slanine sadržavala je vrlo malo vitamina C. Ishrana u rudarskim kampovima također je obično bila siromašna svježim povrćem i voćem, što je indirektno dovelo do rane smrti mnogih stanovnika. Neki vjeruju da su smrti od skorbuta mogle parirati koleri kao ubici, pri čemu se većina smrtnih slučajeva dogodila nakon što je žrtva stigla do Kalifornije.

Razni smrtni slučajevi uključivali su smrt pri porođaju, padanje drveća, bujične poplave, ubistva, udarce životinja, udare groma, ugrize zmija i stampeda. Prema procjeni Johna Unruha, stopa smrtnosti je bila 4 posto, odnosno moguće je da je 16.000 od ukupno 400.000 pionira na svim stazama umrlo na stazi.

Dolazak do Sierra Nevade prije početka zimskih oluja bio je ključan za uspješan završetak putovanja. Najpoznatiji neuspjeh u tom pogledu bio je onaj Donnerove grupe, čiji su se članovi mučili da pređu ono što se danas naziva prijevojem Donner, u novembru 1846. godine. Kada je posljednji preživjeli spašen u aprilu 1847. godine, 33 muškarca, žene i djece su umrla na jezeru Donner; neki od 48 preživjelih priznali su da su se odvažili na kanibalizam kako bi preživjeli.

### Bolesti
Bolest je bila najveći uzrok smrti na Oregonskoj stazi. Kolera je bila odgovorna za mnoge živote. Kao fekalno-oralna bolest, obično je nastajala konzumiranjem hrane ili vode kontaminirane bakterijama. Budući da bi mrtvi putnik često bio sahranjen na mjestu smrti, obližnji potoci su lako mogli biti kontaminirani mrtvim tijelom. Druge uobičajene bolesti duž staze uključivale su dizenteriju, crijevnu infekciju koja uzrokuje proljev koji sadrži krv ili sluz, i tifus, još jednu fekalno-oralnu bolest.

Bolesti koje se prenose zrakom često pogađaju putnike. Jedna takva bolest bila je difterija, na koju su bila posebno osjetljiva mala djeca. Mogla se brzo širiti u bliskom kontaktu, poput grupa koje su putovale stazom. Ospice su također predstavljale problem, jer su vrlo zarazne i mogu imati period inkubacije od deset dana ili duže. Bolesti su se mogle širiti posebno brzo jer doseljenici nisu imali mjesto za karantin bolesnih i jer su loši sanitarni uslovi bili tipični duž rute.

## Druge staze prema zapadu
Prije uspostavljanja transkontinentalnih željeznica, osim Oregonskog puta postojali su i drugi mogući migracijski putevi za rane doseljenike, rudare i putnike u Kaliforniju ili Oregon.

Od 1821. do 1846. godine, Kompanija Hudson's Bay dva puta godišnje koristila je kopnenu trgovačku rutu York Factory Express od utvrde Vancouver do Hudsonovog zaljeva, a zatim do Londona. James Sinclair je 1841. godine predvodio veliku grupu od skoro 200 doseljenika iz kolonije Red River. Ovi sjeverni putevi su uglavnom napušteni nakon što je Britanija ustupila svoja prava na južni sliv rijeke Columbije putem Oregonskog sporazuma iz 1846. godine.

Najduže putovanje bilo je putovanje od oko 13.600 do 15.000 milja (21.900 do 24.100 km) na neudobnom jedrenjaku, koji je oplovio opasni, hladni i rt Horn između Antarktika i Južne Amerike, a zatim plovio prema Kaliforniji ili Oregonu. Ovo putovanje je obično trajalo četiri do sedam mjeseci (120 do 210 dana) i koštalo je oko 350 do 500 dolara. Trošak se mogao smanjiti na nulu ako biste se prijavili kao mornar i radili kao običan mornar. Stotine napuštenih brodova, čije su posade dezertirale u zaljevu San Francisca 1849-50, pokazale su da su se hiljade njih odlučile za ovaj put.

Druge rute uključivale su vožnju brodom do Colóna u Panami (tada zvanog Aspinwall) i naporno, bolešću opterećeno, putovanje kanuom i mazgom od pet do sedam dana preko Panamske prevlake prije nego što bi se uhvatio brod iz Panama Cityja u Panami do Oregona ili Kalifornije. To putovanje se teoretski moglo obaviti s istočne obale za manje od dva mjeseca kada bi se sve brodske veze izvršavale bez čekanja, a obično bi koštalo oko 450 dolara po osobi. Postojala je izrazita mogućnost od oboljevanja od smrtonosnih bolesti, što je Ulysses S. Grant saznao 1852. godine kada je njegova jedinica od oko 600 vojnika i nekih od njihovih članova porodice prešla preko prevlake i izgubila oko 120 muškaraca, žena i djece. 

Taj prolaz je znatno ubrzan i učinjen sigurnijim 1855. godine kada je Panamska željeznica preko prevlake završena uz ogromne troškove u novcu i životima. Nekada opasno putovanje od 80 km sada se moglo obaviti za manje od jednog dana. Vrijeme i troškovi tranzita su se smanjili jer su redovni parobrodi s kotačima i jedrenjaci išli od luka na istočnoj obali i New Orleansa (Louisiana) do Colóna (Panama) (80-100 dolara), preko Panamske prevlake željeznicom (25 dolara) i parobrodima s kotačima i jedrenjacima do luka u Kaliforniji i Oregonu (100-150 dolara).

Drugu rutu je uspostavio Cornelius Vanderbilt preko Nikaragve 1849. godine. Rijeka San Juan duga 190 km do Atlantskog okeana pomaže u isušivanju jezera Nikaragva dugog 160 km. Od zapadne obale jezera Nikaragva, udaljenost do Tihog okeana je samo oko 19 km. Vanderbilt je odlučio koristiti parobrode s kotačima za vožnju iz SAD-a do rijeke San Juan, male parobrode s kotačima za vožnju na rijeci San Juan, brodove preko jezera Nikaragva i poštansku kočiju do Pacifika odakle bi se mogle uspostaviti veze s drugim brodom koji ide prema Kaliforniji, Oregonu itd. Vanderbilt je, snižavanjem cijena do Panamske prevlake i krađom mnogih radnika Panamske željeznice, uspio privući otprilike 30% parobrodskog prometa koji je išao prema Kaliforniji. Sve njegove veze u Nikaragvi nikada nisu bile u potpunosti razrađene prije završetka Panamske željeznice 1855. godine. Građanski sukobi u Nikaragvi i plaćanje Corneliusu Vanderbiltu "nekonkurentskog" mita od 56.000 dolara godišnje uništili su cijeli projekt 1855. godine.

Druga moguća ruta sastojala se od ukrcavanja na brod za Meksiko, prelaska kopnom preko te države, a zatim hvatanja drugog broda iz Acapulca (Meksiko) do Kalifornije itd. Tu rutu su koristili neki avanturistički putnici, ali nije bila previše popularna zbog poteškoća u uspostavljanju veza i često neprijateljski raspoloženog stanovništva na putu.

Stazu Gila koja ide uz rijeku Gila u Arizoni, preko rijeke Colorado, a zatim preko Sonorske pustinje u Kaliforniji, izvidjele su trupe Stephena Kearnyja, a kasnije i Mormonski bataljon kapetana Philipa St. Georgea Cookea 1846. godine, koji su prvi put prešli cijelim putem kolima. Ovu rutu su 1849. godine koristili mnogi rudari gladni zlata, a kasnije je patila od nedostatka da se mora pronaći put preko vrlo široke i vrlo suhe pustinje Sonora. Mnogi su je koristili 1849. godine, a kasnije i kao zimski prelaz za Kaliforniju, uprkos mnogim nedostacima.

Od 1857. do 1861. godine, Butterfield Stage Line dobila je ugovor s američkom poštu vrijedan 600.000 dolara godišnje za dostavu pošte u San Francisco, Kalifornija. Kako su diktirali članovi Kongresa s juga, ruta od 4.500 km protezala se od St. Louisa, Missouri, preko Arkansasa, indijanskog teritorija Oklahome, Teksasa, teritorija Novog Meksika i preko Sonorske pustinje prije nego što je završila u San Franciscu, Kalifornija. Zapošljavajući preko 800 ljudi u svom vrhuncu, koristila je 250 diližansi Concord s 12 vrlo pretrpanih putnika u tri reda. Koristila je 1.800 grla stoke, konja i mazgi te 139 relejnih stanica kako bi osigurala da se etape odvijaju danju i noću. Jednosmjerna karta od 200 dolara dostavljala je vrlo iscrpljenog i umornog putnika u San Francisco za 25 do 28 dana. Nakon putovanja tom rutom, novinar *[[New York Herald]]a*, Waterman Ormsby, rekao je: "Sada znam kakav je pakao. Upravo sam proveo 24 dana u njemu."

Ultimativni konkurent stigao je 1869. godine: prva transkontinentalna željeznica, koja je skratila vrijeme putovanja na oko sedam dana uz nisku cijenu od oko 60 dolara (ekonomska klasa).

## Naslijeđe

Jedno od trajnih naslijeđa Oregonske staze je širenje teritorije Sjedinjenih Država prema zapadnoj obali. Bez mnogih hiljada doseljenika iz Sjedinjenih Država u Oregonu i Kaliforniji, i hiljada drugih koji su svake godine putovali tamo, vrlo je nevjerojatno da bi se to inače dogodilo.

### Umjetnost, zabava i mediji
Zapadna ekspanzija, a posebno Oregonska staza, nadahnula je brojna kreativna djela o iskustvima doseljenika.

#### Prigodni novčić
Memorijalni novčić od pola dolara za Oregonsku stazu kovan se u spomen na stazu. Izdavan je povremeno između 1926. i 1939. godine, a javnosti je prodato 202.928 primjeraka. Sa 131.050 kovanih primjeraka 1926. godine, izdanje iz te godine i dalje je lako dostupno kolekcionarima.

#### Muzika
Oregonska staza se spominje u raznim pjesmama, posebno u zapadnjačkim muzičkim žanrovima.

"Oregonska staza" je pjesma koju su napisali Peter DeRose i Billy Hill, a snimio ju je kaubojski pjevač Tex Ritter 1935. godine i australijski kantri muzičar Tex Morton 1936. godine.

Woody Guthrie je napisao i snimio pjesmu pod nazivom "Oregonska staza" dok je putovao kroz tu regiju 1941. godine. To je bila uvodna pjesma u njegovom albumu *[[Columbia River Collection]]*.

#### Igre
Priča o Oregonskoj stazi nadahnula je edukativnu seriju videoigara *[[The Oregon Trail (1985)|The Oregon Trail]]*, koja je postala veoma popularna tokom 1980-ih i početkom 1990-ih.

Godine 2014., mjuzikl pod nazivom *[[The Trail to Oregon!]]*, zasnovan na igri *The Oregon Trail*, s muzikom i tekstom Jeffa Blima i knjigom Jeffa Blima, Nicka Langa i Matta Langa, izveden je u Chicagu, a kasnije ga je StarKid Productions objavio na YouTubeu.

#### Televizija
*[[The Oregon Trail (TV serija)|The Oregon Trail]]* bila je televizijska serija koja se prikazivala od 22. septembra do 26. oktobra 1977. na NBC-u. U seriji glume Rod Taylor, Tony Becker, Darleen Carr, Charles Napier i Ken Swofford. Iako je serija otkazana nakon šest epizoda, preostalih sedam epizoda kasnije je emitovano na BBC 2 u Ujedinjenom Kraljevstvu. Cijela serija je prikazivana u Velikoj Britaniji na BBC1, od novembra 1977. do januara 1978. U aprilu 2010. godine, Timeless Media Group (TMG) je u SAD-u objavila cijelu seriju na šest DVD-ova, u trajanju od 750 minuta. Set uključuje 14 originalnih epizoda, uključujući pilot epizodu dugometražnog filma i šest epizoda koje nisu emitirane na NBC-u.

Epizoda serije *[[Teen Titans Go!]]* pod nazivom "Oregon Trail" parodira ekspedicije koje su se odvijale na Oregon Trailu, kao i videoigru iz 1985. godine, *[[The Oregon Trail (1985)|The Oregon Trail]]*.

Preteča serije *[[Yellowstone (TV serija)|Yellowstone]]* iz 2021. godine, pod nazivom *[[1883 (TV serija)|1883]]*, prati putovanje porodice Dutton na Oregonskoj stazi od Teksasa do Montane.

#### Film
Western film iz 1930. godine, *The Big Trail*, prikazao je Johna Waynea u svojoj prvoj glavnoj ulozi kao lovac na krzno koji je vodio veliku karavanu doseljenika preko Oregonske staze.

Western film *[[The Oregon Trail (film)|The Oregon Trail]]* iz 1959. godine prikazao je Freda MacMurraya kao prerušenog vojnika koji je koristio stazu da bi se uputio prema sjeverozapadnoj obali Pacifika u slučaju rata.

Film *[[The Way West (film)|The Way West]]* iz 1967. godine, u kojem glume Kirk Douglas, Robert Mitchum i Richard Widmark, zasnovan je na istoimenom romanu A. B. Guthrieja Jr. prati karavan doseljenika dok se kreću od Missourija do Oregona 1843. godine.

Animirani film iz 2020. godine, *[[Calamity, a Childhood of Martha Jane Cannary]]*, prikazuje ekspediciju dvanaest vagona u Oregon, u kojoj je bila i mlada Calamity Jane.

## Povezano
* Teritorij Kansasa
* Znamenitosti teritorije Nebraska
* Nacionalni historijski interpretacijski centar Oregonske staze
* Nacionalni historijski interpretacijski centar staza
* Teritorij Nebraske
* Memorijalni novčić od pola dolara za Oregonsku stazu
* Ruta Oregonske staze
* *[[The Oregon Trail: Sketches of Prairie and Rocky-Mountain Life|Oregonska staza: Skice života na preriji i Stjenovitim planinama]]*
* Trailside Center
* Umjetnička egzibicija The West as America

## Reference

## Bibliografija

### Primarni izvori
* 
* 
* 
* , personal account by a famous historian
* 
* 
* 

### Sekundarni izvori
*  The first book is a projected four-volume study of the course and impact of Western migration.
*  A one-volume history of the Oregon Trail.
* 
* 
* 
* 
*  The standard scholarly history.

## Vanjske poveznice

* Nacionalna historijska staza Oregona (Služba nacionalnih parkova)
** Mapa Oregonske staze
* Historija Oregonske staze (arhivirano s neispravne veze Ministarstva prometa Oregona; s mapama) 
* ''Staze pionira: Naslijeđe Oregonske staze u Idahu''  – Dokumentarac koji je producirala Javna televizija Idaha
* Nacionalna historijska staza Oregona – Stranica Zavoda za upravljanje zemljištem