open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Фавн

У реліґії тай мітолоґії Старовікого Рима, **Фавн** ( ) быв божеством хащи, рувнин и полюв; коли ун учинив маржину фертилнов, имня му было Інуус. У літературі ун став рувный из грецькым божеством Паном, по чому го римляне зображовали як рогатого бога.

Фавн быв єдным из майдавньых римськых божеств, знамых ги *[[di indigetes]]*. Подля поета Верґілія, ун быв леґендарным корольом латинув и мав оракуларні способності, його просили порады у сященуй хащи у Тібурі, коло колодязя Албунеї тай на Авентинському берегови такой у старовікому Римови.

Марк Теренцій Варон писав, ож пророчі удповіді Фавн давав у формі сатурнійського стиха. Фавн указовав будучность у снах тай голосах, котрі комуніковали из тыма, ко приходив спати на його території на серсти жертовных ягнят&nbsp;— у процесі, котрый ся кличе інкубаційов.

Вільям Ворд Фавлер предлагав, ож Фавн и Фавоній (римськый буг віхора) ото єдно божество.

## Етимолоґія
Имня *Фавн* (), типово ся выводит уд праіталіцького  вадь , што го чинит коґнатом умбрійського ,  „милосердный“; уд праіндоевропського  „добродячный“, пор.&nbsp;из староірськым  „добрый, добродячный, твердый“ тай середньовалійськым  „дівиця, мила“.

Иншака теорія держит, ож Фавн ото латинськый дериватив праіндоевропського  („задушовач“, т.&nbsp;є.&nbsp;означувучый „вовка“), котра ся базує на тум, ож дває луперкув (, у єдн.&nbsp;ч.&nbsp;; „вовкочоловікы“, уд  „вовк“) часто мавут роль дочасных жерцюв бога Фавна. Товды имня Фавн тото коґнат  (май рідкый сінонім  „дикый звірь“).

## Походжіня
Фавн годен мати індоевропськоє походжіня тай быти скапчаным из ведичным богом Рудров. Держит ся, ож йому ся поклоняли традичні римські фармеры перед тым, як ун став божеством природы.

## Консорты тай файта
У притчах Фавн ся споминат ги старый король історичного реґіона днешньої Італії Лація, правнук Сатурна, сын Піка, отець Латина через німфу Маріку (котра ся пораз споминат як мати самого Фавна). По смерти ун ся пудняв ид статусови божества земли за свої заслугы перед аґрономійов и розведеньом маржины.

Похожа на нього богыня, Фавна ци Фатуа, держит ся вадь його сестров, вадь жонов му.

## Ник. щи

* Фавна (божество)
* Пан (божество)

## Жерела

*

*

* 

* 

*

## Референції
Фавн (мітолоґія)

**Фавн** ( ;  ) є створа в мітолоґії Старовікых Греції тай Рима, наполовину чоловік, наполовину цапур.

Спершу фавны были духами () пасторалної місности, мініатурныма верзіями свого лідера, бога Фавна. Перед злитьом из грецькыма сатірами, фавны тай Фавн ся представляли як голі чоловікы (напр.&nbsp;ги статуя *Барберініюв Фавн*). Пузніші фавны стали копіями сатірув из грецької мітолоґії, котрі самі ся зображовали ги напувконі, а не напувцапуры.

До зачатку Ренесанса фавнув уже зображовали двоногыми створами з цапуровыма рогами, лабами тай хвостами и людськыма головов, руками тай торсами; они часто ся мальовали з острыма ухами. Такый пузньый филь фавнув походив уд сатірув, котрі у свою очерідь походили уд вонкашнього вида бога Пана з грецького пантеона. Они были сімболами мира тай плодючости, а їхньый грецькый лідер Сіленос&nbsp;— малым богом у грецькуй мітолоґії.

## Никайте ай

* Фавн
* Сатір
* Пан (божество)
* Кентавр
* Мінотавр

## Референції
Фавн (чеперушка)

**Фавн** має дакулко значінь:
* Фавн — римськый бог хащі, рувнин и полювя, король латинув и керовник фавнув.
* Фавн (мітолоґія) — мітолоґічна створа, напувчоловік, напувцапур, мініатурна верзія Фавна.

## Никайте щи
* Фавна (чеперушка)
Фавна (чеперушка)

**Фавна** має дакулко значінь:
* Фавна як колективна назывка на звірьку.
* Фавна (божество) — римська пасторална богыня.

## Никайте щи
* Фавн (чеперушка)
Ратувці

**Ра́тувці**, **Ра́товці** вадь **Рат** (, , чеськ. и ) є село в Сюртувськуй територіалнуй громаді, Ужгородськый район, Закарпатська область, Украйина.

## Історія
Першый спомин ся датує 1284.&nbsp;роком, дарованьом мадярськым корольом Ратовець уєдно з трьома другыма селами в комітаті Унґ шляхтичу Якубови, сынови Ґреґора з Паньока. Писемні жерела подавут дакулко варіантув назвы села: *Rat*, *Rath*, *Raad*. Археолоґічні зглядованя, што ся проводили на околици села, засвідчили сліды дакулкох епох&nbsp;— раннього тай пузнього желізного вікув першої половкы І.&nbsp;тис.&nbsp;н.&nbsp;е., давньых славян раннього Середнього віку.

У 1955.&nbsp;році доцент історичного факултета Ужгородського державного універзитета (ныні Ужгородськый націоналный університет) Федор Потушняк найшов пять темных печетлув на груникови Ґороґдомб на южнуй околици села, які спознав як міста давньых жытел. Тоты бываня были подобы пувземлянкы. У заповненю жытел ся найшли остаткы обгорілого дерева, угля, маржинськоє кустя, кераміка. Изглядательови ся дало прослідити план жытловых поміщень и закономірность у їх положеню. Поміщеня лягли у єден шор на краю округлого мыса, а центер поселеня не быв забудованый&nbsp;— припущат ся, ож ся хосновав на загон маргы.

У Ратувцях Потушняк найшов ищи й сліды давньославянського поселеня, дослідив два обєкты, котрі вызначив як жытла. Оба мали план овалної формы из слідами огнищ. Ф.&nbsp;Потушняк датовав поселеня ІХ–ХІ.&nbsp;ст.

У 1973.&nbsp;році ужгородська ґрупа Інститута археолоґії АН УССР пуд керовництвом С.&nbsp;Пеняка провела спасателні розкопкы в зоні меліоративных робут колгоза „Борець“. Поселеня ся находило в міряжи Човкашмезев, за 20&nbsp;м уд желізниці Ужгород&nbsp;– Чоп, и занимало площу 3–3.5&nbsp;га, у нюм ся найшли чотыри ґаздувсько-бытові обєкты: дві жытла латенської културы (ІІ–І.&nbsp;ст.&nbsp;до&nbsp;н.&nbsp;е.) тай два гончарні пецы пузньої римської добы. Бываня были пувземлянками неправилної за формов трапеції из завкругленыма углами и площадков при вході; гріли ся удкрытыма й заглубленыма огнищами. У них была зафіксована кераміка, біконічноє пряслице, справленоє на гончарському крузі.

У 1978.&nbsp;році експедиція УжДУ пуд керовництвом В.&nbsp;Котигорошка выявила середньовічноє поселеня за 0.3&nbsp;км на югозапад уд дорогы Ратувці–Малі Ґеювці, в міряжи Кішнілош.

У 1983.&nbsp;році ужгородська ґрупа Інститута археолоґії АН УССР выявила поселеня першої половкы I.&nbsp;тис.&nbsp;н.&nbsp;е. на сіверозападнуй околици Ратовець, на трасі ґазопровода Уренґой-Помары-Ужгород. Изглядателі удкрыли чотыри жытла, пять пецув, сім ґаздувськых ям. Подля німецького научника Й.&nbsp;Геннінґа, такі пецы походили з Дакії, де їх уд античности хосновали грецькі переселенці.

У 1986.&nbsp;році Закарпатська експедиція Інститута соціалных наук АН УССР (ныні Інститут украйинознавства им.&nbsp;И.&nbsp;Крипякевича НАН Украйины) пуд керовництвом С.&nbsp;Пеняка продовжила розкопкы на околици Ратувцюв позад будованя нової голузкы ґазопровода „Проґрес“. На поселеню зглядали 16&nbsp;обєктув, датованых IV–V.&nbsp;ст.&nbsp;н.&nbsp;е.

## Жерела
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Референції
Pfeilstorch

**Pfeilstorch** (з  „стріла“ тай  „ґовляк“;  ~&nbsp;*пфайлшто'х*; мн.&nbsp;число Pfeilstörche,  ~&nbsp;*пфайлшты'хе*) є білый ґовляк, пробитый стрілов авадь копійов бігом його зимованя у Африці, котрый ся вертат у Европу из тым такой проєктілом у свойому тілі. На 2003.&nbsp;рук у Німещині были задокументовані 25&nbsp;Pfeilstörche.

Першый и майзнамый Pfeilstorch быв білым ґовляком, найденый у 1822.&nbsp;році коло німецького села Кліц у федеративному штаті Мекленбурґ-Передня Померанія. У його шиї была 75-центімийтрова копія из централної Африкы. Його затаксідермовали тай на днешньый день ун є у зоолоґічнуй колекції Ростокської універзіты. Зато го кличут Rostocker (Ростокськый) Pfeilstorch.

Pfeilstorch быв критичным про розуміня міґрації европськых потят. Перед тым челядь не могла обяснити наглоє кажджоручноє пропаданя білых ґовлякув авадь ластівок дымниць. Теорії того часу держали, ож они ся перечиньовали на другі филі потят, ставали мышами вадь усю зиму спали пуд водов, и такі теорії пропаґовали даже товдышні зоолоґы. Ростокськый Pfeilstorch доказав, ож потята міґрувут на великі дистанції у теплі краї.

Ернст Шіз задокументовав шор потят, у котрых застряли стрілы: африканськый білочеревый ґовляк, найденый у Танґаньїці, крачун на Мадярох, осоїд у Фінландії и чорный коршун. Окрем того, ун зафіксовав лебідюв тай пірястых качок из інуітськыма стрілами. У 1969 ун замітив, ож потята, пробитых стрілами, стали май рідкым феноменом позад того, ож лукы тай стрілы ся замінили огнестрілнов збройов.

## Референції

## Далшоє читаня

* 

Катеґорія:Зоолоґія
Годинка

**Го́динка**, **го́динкы́** вадь **часувни́к** (про дуже точну годинку ся щи хоснує назывка **хроно́метер**) є направа, котра мірят и указує час. Булшина аналоґовых годинок указує час через стрілкы на ціферблатови, а електронні годинкы мавут на тото цифровый дісплей. Ціферблаты сучасных аналоґовых годинок ся сохтує ділити на 12&nbsp;годин; кажджа година ся ділит на 60&nbsp;минут, а кажджа минута&nbsp;— на 60&nbsp;секунд. Так за день годинка проходит ся двычі по 12 годинах. Обычно майкуртов стрілков аналоґової годинкы є годинна, а майдовгов&nbsp;— минутна, при тум на подакотрых годинках є ай секундна стрілка.

Годинка тото єден из майстарых людськых вынаходув, націленый задоволнити потребу міряти часові інтервалы, май курті ги природні події, такі ги день, перебіг місячных фаз тай рук. Направы, фунґувучі на дакулкох фізичных процесах ся хосновали бігом булше ги тысячруча.

Поєдны предкы сучасної годинкы, котрі ся орієнтовали на кываня у природі, тоже ся называвут „годинкы“: сонячна годинка указує час, демонструвучи позицію тіни на плыскуй поверьхности. Є шор годинок-таймерув, як наприклад піскова годинка, котра пропущат через узьку дірку піщинкы, удраховувучи даякый удрізок часу. Годно быти, ож вєдно з пісковыма годинками майстаров серсамов на замір часу сут водяні годинкы. Читавый проґрес ся став из унайденьом спускового механізма, позад чого у 1300.&nbsp;роках у Европі ся зачали появляти механічні годинкы. Они удрахововали час из помочов балансового механізма.

Годинкы з механізмами на основі пружин ся появили у 15.&nbsp;сторочу. У 15.&nbsp;тай 16.&nbsp;сторочах быв розквіт выробленя годинок. Слідувучым кроком у досягненьови ліпшої точности стало унайденя Крістіаном Гыґенсом годинкы з кывалом у 1656. Електрична годинка была запатентована у 1840.&nbsp;рокови, а у 20.&nbsp;сторочови ся зачали появляти електронні годинкы, котрі ся пошырили з розвойом піціцькых напувпровудниковых направ на батерках.

На днешньый день у сучасных годинках за удмірьованя часу зудповідат гармонійный осцилатор, фізичный обєкт (резонатор), котрый вібрує вадь осцилує на даякуй частоті. Тот обєкт годен быти кывалом, балансовым механізмом, камертоном, кварцовым крісталом авадь вібраційов електронув у атомах при выпроміньованьови мікрогабув&nbsp;— послідньый варіант натулко точный, ож служит формалнов дефініційов секунды.

## Етимолоґія
Слова „годинка“ и „годинкы“ походят уд прасловянського  „рук, гуд“; „часувник“ походит уд прасловянського .

## Референції
Советьск (Тульска область)

**Сове́тьск** *([[Російскый язык|рус]]. Советск)* — варош (из 1954) у Щёкиньскому районови, Тульской области, Росії. Образує вароськоє поселеня *город Советск*.

## Етимолоґія
Советьск основаный у 1949 році ге робочый варощик *Советьскый при* Щёкиньскӯв ҐРЕС. Из 1954 року — варош Советьск, топонім «идеолоґічной» направлености.

## Ґеоґрафія
Варош є на ріці Упа (басейн Окы), у 11 км на юго-выход уд Щёкино, у 43 км уд Тулы.

## Історія

* 1793 село Никольскоє обозначена у сёму містови на картах Російськой Имперії.
* 26 октов̄бра 1949 року варощик при стройці Щёкиньской ҐРЕС уднесеный ид катеґорії робочых варощикӯв из присвоєням му наименованя *Советьскый*.
* 31 децембра 1954 року робочый варощик *Советьскый* перечиненый у варош районного пудчиненя из присвоєням му наименованя — варош **Сове́тьск**. У вароськый окрес вароша **Сове́тьска** уключеный варощик *Упиньскый*.
* Из 2006 року варош образує муніципальноє образованя (вароськоє поселеня) «город Советск».

## Обывательство
У варошови на 2021 рӯк жило 7889 людий.На 1 януара 2024 року по числови обывательства варош находив ся на 1004 містови из 1119 варошӯв Російськой Федерації.

## Промысел

* Щёкиньска ҐРЕС — конденсаціонна теплоелектростанція на природному газови установленыв моцёв у 400 МВт.
* Завод котельно-помӯчного оборудованя и трубопроводӯв.
* Завод SKS Medical - уробництво медициньской технікы, меблю̄в и оборудованя.
* Папірёва шведьска фабрика SCA из 2009 року, потому переименована у Essity (Ессіті). У 2023 році продана російськым инвесторам и переименована у 2024 році у ООО «ЕвоКом»

## Ґалерея


Файл:Ул._Энергетиков.jpg|ул. Енерґетикӯв
Файл:Монумент_"Вечный_Огонь".jpg|Вічный Огинь
Файл:Окрестности_Советска_при_выезде_из_города.jpg|окрес на выході из вароша



## Удкликованя

* 

* 
Катеґорія:Основаны 1949
Катеґорія:Основаны 1793
Катеґорія:Вароші Тульской области
Катеґорія:Населены пункты России
Катеґорія:Населены пункты
Катеґорія:Населены пункты подля країны
Катеґорія:Населены пункты подля алфавиту
Словеньско Словакам

Словеньска фраза «**[[Словеньско]] [[Словаци|Словакам]]**» () была хоснована як етнонаціоналістічне гесло Словеньской людовой партії в благо словеньской автономії в рамцї Чехословакії, протичеськых поглядів в аналоґії Словеньского штату і тыж як антісемітьске посолство ( — «Словеньско Словакам, Палестина Жыдам). В 21. сторочі ёго стали хосновати словеньскы націоналісты, котры суть проти ЕУ, і Котлебовцька партія.

## Поз. тыж
* На вартї

## Референції
Курьск

**Ку́рьск** () є варош областного вызнаму в юго-централній Росії, адміністратівный центер Курьской области. Находить ся в 519&nbsp;км од Москвы, в центрї Курьской области. Має 434 696&nbsp;обывателїв. Першый раз ся споминать у 1032.&nbsp;році.

## Референції


Катеґорія:Міста подля алфавіту
Катеґорія:Населены пункты подля алфавиту
Катеґорія:Населены пункты России
Катеґорія:Населены пункты Курьской области
Катеґорія:Міста Курьской області
Катеґорія:Міста Европы
Велатіцька култура

**Велатіцька култура** або точнїше **старша**/**велатіцька фаза округу середнёдунайскых урновых поль** была култура/фаза асі 1250 аж 1000 до н. е. (т. є. в молодій бронзовій добі) на южній Мораві, югозападнім Словеньску, в Нижнїм Ракуську, Бурґенландї і северозападнім Мадярьску. Є названа подля села Велатіцї недалеко Бырна.

Розвиток ся прямо зо середнёдунайской могыловой културы.

Дїлить ся на:
* старый ступінь: ступінь Баєрдорф-Ледніцї
* середнїй ступінь: ступінь Велатіцї-Очков
* молодый ступінь: ступінь Облековіцї

## Словеньско
На Словеньску ся находила  в роках 1250 – 1000 до н. е. западно од рїкы Ваг.

Вызначны градиска велатіцькой културы суть Костолець в селї Дуцові, Поганьска над Плавецькым Подградім і Девін, меджі вызначныма урновыма похованём суть Хотін, Девіньска Нова Весь, Зогор і вызначна є могыла в Очкові. Култура ся подобала чаканьской културї. Як она овладала гранічны теріторії лужіцькой културы. Є характерізована окрем іншого лем єдинечны ся обявуючіма могылами (зато з богатыма мілостынями) і круговыма найвекше двойпросторовыма будовами. Розсягла князївска могыла в Очкові є вонкашнїм знаком нападной сполоченьской діференціації в тім часї.

Около року 1200 до н. е. ся чісло обывательства на Словеньску знижыло, што барже правдоподобно повязане з участёв велатіцькой і сусїднёй чаканьской културы на тзв. стягованях народів бронзовой добы. З першым стягованым, повязаным з нападами тзв. морьскых народів во Выходнім Середнёморю (зніщіня Креты, мікеньской цівілізації, бої з Еґіптом), котры ся скончіли зачатком 12. стороча до н. е., і асі ай приходом Дорів до Ґреції, очівісно повязана ай (на западнім Словеньску) зміна упорядкованя сполочности, котру однынї ведуть воєньскы вождї, з котрых ся конштітуовали князї і вельможі.

По перелому Райнекого ступня Ha A1 і Ha A2 (т. є. около року 1100 до н. е.) ся теріторія той културы вылюднює і збіднює, з чого мож выводити резултат, же ся прислушници той културы (може етнічно ідентічны з Праіталіками) брали участь в другій волнї великого переселїня народів бронзовой добы. Наслїдуючій період велатіцькой културы є основов подольской културы.

## Жрїдло

Катеґорія:Археолоґічны културы в Чеську
Катеґорія:Археолоґічны културы у Мадярьску
Катеґорія:Археолоґічны културы в Австрії
Катеґорія:Археолоґічны културы на Словеньску
Катеґорія:Археолоґічны културы з бронзовой добы
Марош (ріка)

**Марош** (, ) є єднов з найдовшых рік Румунії, тыж є вызначнов ріков на Балканї. Почінать у румуньскых Карпатах і тече на запад, проходяючи містами як Тирґу-Муреш, Аїуд, Дєва, Арад. Вливать ся до рікы Тиса.

Марош має довжку коло 750 км і є важна для водного господарьства, історії і транспорту реґіону Трансильванія.

Катеґорія:Рікы подля алфавиту
Катеґорія:Рікы Румунії
Катеґорія:Рікы Европы
Казатель

**Казатель** є русиньскый термін, котрый означать **особу, котра проповідать Божє слово** – то значіть проповідника. В християньскій традиції є казатель чоловік (або зрїдкаво і жена), котрий має духовне посланя, звычайно служыть при богослужіню і тлумачить Святе писмо.

Казателі суть присутны в різных християньскых конфесіях – у православній, ґрекокатолицькій, реформованій, євангеліцькій і баптистскій. У церквях реформачного тіпу (у протестантизмі), є термін казатель часто хоснованый замісто слова «духовник» або «пастыр».

## Історія казательства в русиньскій духовній традиції
Казательство має глибокы корінї в духовній історії карпатскых Русинів. Уж в середньовічу мали русиньскы громады своїх православных і ґрекокатолицькых попів, котры не лем служыли літурґію, але і казали проповіди у народнім языку. Тоты проповіди служыли на освіту вѣруючіх, на моральне укріпліня, і тлумаченя Святого писма.

У часах Габсбурґской монархії (18. і 19. столітя) было казательство часто єдиным способом, як духовник міг бісїдовати зо своїм народом про актуалны духовны і общественны темы. Проповідї ся часто записували, перекладали, і шырили в рукописній або друкованій формі.

У 20. столітю казательство мало важну улогу в піддержаню русиньской духовной і културной ідентіты, особливо в діаспорі (США, Канада), де русиньскы пастырі проповідували у русиньскым языку, чім охороняли язык і віру перед асіміляційов.

## Повязаны темы
* Проповідь
* Духовный
* Біблія
* Церква

## Зовнішнї лінкы
* Словеньска Вікіпедія – Kazateľská činnosť

Катеґорія:Реліґія
Катеґорія:Християньство
Евангельска церков

**Євангеліцька (Евангельска) конфесія** є назва  християньскых церьковлей і напрямів, котры выникли почас реформації у 16. столітю і суть основаны на принципі **Sola Scriptura** – тобто на вылучній авторитї Святого писма. Тота конфесія включує передовшыткым лютеранство,  але у ширшім значіню ся хоснує і про іншы протестантьскы спільноты, як  і реформовану церьков, методізм, баптизм або пентекосталізм.

У карпатскым реґіоні є євангеліцька конфесія, головно лютеранство, історічно повязана з словеньскым, німецькым і частково мадярьскым населіньом. Мєньше, але стабільне є присутна і в ряді русиньскых сел. Вірникы євангеліцькой конфесії хоснують в літурґії місцевы языкы, а не латиньскый або старословяньскый, і великый притиск кладуть на особну віру, читаня Біблії і моральный жывот.

## Євангеліци серед Русинів
Хоч євангеліцька (лютеранска) конфесія є традиційно звязана переважні зос словеньскым, німецькым і мадярьскым населіньом, в історічных русиньскых реґіях, особливо у Пряшівскім реґіоні, ся выформовала і меншына русиньскых євангеликів.

У окремых селах, наприклад в селі Крайнє Чорне або Габура, быв євангеліцькый вплив у наслідку реформації і соціально-културных контактів зо словеньскым або німецькым окружом. В дакотрых з тых сел была выбудована і євангеліцька *молитовня* або *кірха*, у котрій служыли містны духовны пастыре, котры розуміли і русиньскый язык.

У часах Австро-Угорьска і пізніше в 19.–20. столітю євангеліцькый русиньскый елемент заховав ся найвеце у змішаных конфесіях сѣл. Проповідї ся часто голосили в языку, котрый ужывало жытельство, і у дакотрых припадoх быв ужываный і русиньскый (народный) язык, або і його елементы в місцевій формы.

Днесь євангеліцькы Русины належать передовшыткым до Євангеліцькой церкви а.в. у Словакії, де формално можуть ужывати і русиньскый язык у душпастырьстві.

Катеґорія:Реліґія
Катеґорія:Хрістіанство
Катеґорія:Протестантство
Класічна археолоґія

**Класічна археолоґія** є наукова дісціпліна, котра ся занимать досліджованьом матеріалных позостатків і културных артефактів старовікых цівілізацій, передовшыткым Старого Ґрецька і Старого Риму.  

Тота область археолоґії є тісно звязана зос класічныма штудіями і хоснує комбінацію історічных, лінґвістичных і матеріалных жрідел на то, жебы реконштруовала жывот, архітектуру, уміня, реліґію і щоденну реалність старовекых медітераньскых култур.

## Основны області досліджованя
Класічна археолоґія ся фокусує на періоды:
* Архаїчна епоха (приблизно 8.–6. стор. пер. Хр.)
* Класічне Ґрецько (5.–4. стор. пер. Хр.)
* Геленістична епоха
* Римска републіка і Римске цісарство

## Методолоґія
Класічны археолоґы хоснують технікы як:
* теренны розкопкы,
* аналіза керамікы, статуй і надписів (епіґрафіка),
* топоґрафічне і архітектонічне картованя старовікых місць.

## Значіня
Класічна археолоґія має велике значіня про розумлїня основ европской културной традиції, вливу античных цівілізацій на модерне уменя, політіку і філозофію.

## Повязаны темы
* Археолоґія
* Старовіка Ґреція
* Старовікый Рим
* Класічны штудії

## Зовнішнї лінкы
* Classical archaeology – англіцка Вікіпедія

Катеґорія:Археолоґія
Катеґорія:Старовік
Вышнёлужіцькый язык

**Вышнёлужíцькый язы́к** () є єден зо двох лужіцькых языків (лужіцька падґрупа), котрым ся хоснують на теріторії Нїмецька, передовшыткым в штатї Сасько. Належить до западославяньской языковой ґрупы і є найвеце подобный польскому і словеньскому языку.

Вышнёлужіцькый язык є материньскым або другым языком про часть народа лужіцькых Сербів, автохтонного славяньского етнікума, котрый жыє в околіцї міст як Будышін, Каменць і Лоза на юговыходї Нїмецька. Є штандартізованый, має властну ґраматіку, ортоґрафію і літературну традіцію.

## Характерістіка
* **Языкова ґрупа**: западославяньска  
* **Писмо**: латиньскый алфавіт з діакрітков  
* **Статус**: меншыновый язык в Нїмецьку, храненый законом  
* **Носителї**: приближно 10 000 – 15 000 (одгад)

## Статус і охрана
Вышнёлужіцькый язык є формално узнаный як меншыновый язык у Нїмецьку і є охраненый в рамках Европской харты реґіоналных або меншыновых языків. Ужываный є в школах, медіях (напр. *Serbske Nowiny*), в културї і церковнім жывотї.

## Історія і література
Початкы писаной традіції вышнёлужіцького языка сягають до 16. столітя, кедь під впливом реформації зачали быти переводжованы реліґійны тексты до языка містных лужіцькых Сербів. Першым важным памятником суть роботы Михала Френцля (; 1628–1706), якый быв протестантьскым пастырём в селї Будестецї во Вышнїй Лужіцї. Він переклав Новый завіт до вышнёлужіцького языка, і тот переклад быв публікованый ёго сыном Абрагамом Френцелом в роцї 1706 в Жытаві. Тот переклад став основов про літературный язык вышнёлужіцькых євангеліків і быв зарядженый до повной Біблії, котра была выдана в Будышінї в роцї 1728.

Вышнёлужіцька література обсягує поезію, прозу, драму і реліґійны тексты. В 20. столїтю ся літературны дїла далше розвивали, а по Другій світовій войнї, переважно в часах НДР, была вышнёлужіцька література підпорована і інштітуціонална — напр. через дїятельность „Дому сербской културы“. І доднесь екзістує творча сцена з молодшыма авторами, як і выданя періодіків і книжок.

## Повязаны темы
* Нижнёлужіцькый язык
* Лужіцькы Сербы
* Лужіця
* Западославяньскы языкы

## Зовнішнї лінкы
* Вышнёлужіцька Вікіпедія
* Upper Sorbian – англіцька Вікіпедія

Катеґорія:Славяньскы языкы  
Катеґорія:Западославяньскы языкы
Катеґорія:Меншыновы языкы в Европі
Арад

**Арад** () є місто і адміністративный центер **Арадского жупанства** (*județul Arad)* , у реґіоні Банат, у Западнїм Румуньску.

Місто лежыть при річцї **[[Марош (rika)|Марош]]** (*Mureș*) і є важным економічным і транспортным вузлом реґіону.

Арад має богатy історію — згадує ся уж в 11. столітю. В 18. і 19. столітю ся розвив як ремеселне і културне центру. Днес є знамый своїма історічныма будовами, театром і унівeрзітом.

Катеґорія: Міста
Катеґорія:Міста Румунії
Катеґорія:Міста подля алфавіту
Рутеньскый язык

**Рутеньскый язык** (так само знаный як **староруськый**, **канцелярьскый славяньскый** або **простый язык**) є історічный выходославяньскый язык, котрый ся хоснував од 15. до 18. столітя у Великым князівстві Литовскым, пізніше у Речі Посполитій і у Габсбурьскій монархії.

У 16. і 17. столітю рутеньскый язык підпав під вплив польского языка і церковнославяньского языка, што довело до поступного перепаду його хоснуваня у офіціалных сферох.

Рутеньскый язык мав дві головны функціональны формы:
* канцелярьскый язык — формальный, хоснованый в урядовых і правных документох.
* простый язык — народна форма, хоснована у літературі і освіті.

В пізнїйшых столітях рутеньскый язык поступні ся трансформував до сучасных выходославяньскых языків: 
* білоруського — на югу,
* україньского — на севері,
* русиньского — у реґіоні Карпат.

Днес рутеньскый язык ся поважує за історічного предшественика тых языків і є предметом досліджіня лінґвістів і істориків.

Язык быв в минулости даколи называный русиньшчіна, што є уж днесь новый термін, хоснованый на означіня модерного карпатського языка — русиньского. Подобно быв занеханый і термін малорускый язык, бо выходив з концепції надрядженности російского языка.

## Етімолоґія
Тот язык выник зос старославяньского языка і служыв як офіціалный язык адміністрації, судів, літературы і освіты. Писаный быв у кіріліцї, і у текстох ся хосновали терміны як:
* **руськый язык** (“*ру́скаꙗ мо́ва*” і “*ру́скїй ѧзы́къ*”),
* **простый язык** (“*проста(ѧ) мова”, “*простй ѧзыкъ*”, “*простый руский (язык)*”, “*простая молва*” і “*проста мова''”).

## Референції

Катеґорія:Рутеньскый язык
Катеґорія:Выходославяньскы языкы
Василь Басараб

**Басараб Василь Стефанович** (, Жуково, нынѣ Мукачовского району Закарпатской области — , Ужгород) — прозаик, поет, товмач. 

Походив з хлѣборобской родины. В року 1943 зачав ся учити в Мукачовской русской гимназии, де выходив два рочникы. По створеню Закарпатской области продовжив науку в Лоховской восьмирочцѣ и Мукачовской . Уже ту, в школѣ ся стрѣтив з Михайлом Томчанийом, якый похвалив його первы литературны пробы.

В роках 1950-1957 выштудовав русску филологию на новоствореной Ужгородской универзитѣ. Ещи в штудентскы рокы (1953) зачав новинарску роботу в многотиражцѣ "Колгоспна правда" Мукачовской МТС и районной новинцѣ "Прапор Перемоги", и быв учитель русского языка на курсах медсестер при Мукачовском педучилищу. Од року 1958 зачав литературну роботу в оддѣлѣ културы областной новинкы "Советское Закарпатье", а од року 1960 перейшов до новинкы "Молодь Закарпаття". В роках 1963-1966 быв кореспондентом в Закарпатю од львовской молодежной новинкы "Ленінська молодь". В роках 1966-1977 быв редактором и ведучым оддѣла красного писемства во выдавательствѣ "Карпати" (Ужгород) Уже в зачатку свого новинарства скоро порозумѣв, же мусить добрѣ мерьковати, што и як пише.

Од року 1977 оддав ся переважно литературной творчости. Член СЖУ, а з року 1970 член СПУ. Провадив литературный сполок  (1981-1987). Од року 1990 член редакции "Новин Закарпаття" и публиковав в новинцѣ лирично-филозофскы новелы. За серию есейох, опубликованых там, в року 1991 достав премию лавреата новинкы (межи працовниками новинкы).

Литературну творчость зачав з поезии. Первый раз быв напечатаный в року 1956. Печатав ся в областных и републиковых новинках, журналах "Жовтень", "Дукля", "Зелені Карпати", и многых колективных зборниках. 

Занимав ся тыж збераньом фолклора. В його литературном записѣ выданы книжкы закарпатского фолклору «Дванадцять братів» (1972) и «Казки одного села» (1979; обѣ в Ужгородѣ). Познатый и як товмач русской, осетинской, словацкой, мадярской и чешской литературы. В литературной и фолклористичной роботѣ мав непрестанны проблемы з партийныма контролуючыма органами, котры домогали ся од него одстранити русинскы диалектны формы и религийну тематику, на што мусѣв реаговати и робити коректуры.
 
Автор книг:
* "Ластівка над Тисою" (Ужгород, в-во "Карпати", 1963) 
* "Коли трембітають вітри" (Ужгород, в-во "Карпати", 1967) 
* "Скресінь" (Ужгород, в-во "Карпати", 1968) 
* "Задивляюсь у твої зіниці" (Ужгород, в-во "Карпати", 1972) 
* "Осідлані гори" (Ужгород, в-во "Карпати", 1978) 
* "Коронне село" (Ужгород, в-во "Карпати", 1981) 
* "Сиве літо" (Ужгород, в-во "Карпати", 1993)
* "Летіла частка сонця" (Ужгород, в-во "Карпати", 1985)
* "Тернова ніч"(Ужгород, в-во "Карпати", 2001)

Лавреат областной премии , новинарской премии , областной премии . Угонорованый медалиов "За трудову відзнаку" (1986).

## Жерела
* Верховна Рада  
* І. В. Хланта (2007). Басараб Василь Степанович // 
*  

## Референции
Таліяньска ренесанція

**Талія́ньска ренеса́нція** ( букв. „одроджіня“) была културна і інтелектуална епоха в історії Італії, котра зачала в 14.&nbsp;столітю і тырвала до 16.&nbsp;столітя. Єдна з найвызначнішых фаз европейской ренесанції, тота доба принесла великый розвиток у філозофії, уменю, літературі, науці і політіці.

Ренесанція в Італії черпала вдохніня з антічной (грецькой і римской) културы і класіцізму. Центрами ренесанції были міста як Флоренція, Рим, Мілано, Венеція і Неапол. Дінастія Медічі у Флоренції мала ключову роль у фінанцованю уменя і наукы.

Меджі найвызнамнїшых представителїв таліяньской ренесанції суть малярї як Леонардо да Вінчі, Мікеланджело, Рафаел, філозофы як Мірандола, і вченый Ґалілео Ґалілей (в пізнїйшій фазі).

Ренесанція мала глубокый вплив на цілый розвиток модерной Европы і дала основу гуманізму, реалістичному уменю і крітічному думаню.
## Вплив на Выходну Европу і русиньскый простор
Ідеї ренесанції зачали приходити до Выходнодной Европы в 15.–16. столітю, особливо через польску шляхту, угорьскы і трансільваньскы дворы і церьковны центры. Через контакты з університетами в Кракові, Празі, Відню або Падові ся ренесанчне думаня поступні шырило і до русиньского простору&nbsp;— звычайно в духовній і освітній сферах.

У русиньскых землях были елементы ренесанції (гуманізму) відображены наприклад в діяльности школ при монастырях, або в перекладах реліґійных і освітніх текстів, де ся появлюють впливы логіки, риторікы і новішого писаня. Хоць ренесанція не мала такой масовости як на Западї Европы, їй ідеы помогли основати основу для пізнїшых культурных і церковных реформ.

## Жерела и одказы
* The influence of Renaissance humanism on the legal ideas, ResearchGate, March 2024 https://www.researchgate.net/publication/379519980_The_influence_of_Renaissance_humanism_on_the_legal_ideas_of_towns-people_in_the_Ruthenian_lands_of_Crown_Poland_between_the_fifteenth_and_the_first_half_of_the_seventeenth_century.
* Brittanica, Rusyn people https://www.britannica.com/topic/Rusyn-people
* Upper country, Habsburg Ruthenian/Rusyn identities https://commons.nmu.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1078&context=upper_country

Катеґорія:Італія
Катеґорія:Култура
Катеґорія:Нововік
Жуково (Закарпатська область)

**Жуково**,  Zsukó,  Žukovo ( до року&nbsp;1995 — *Жукове*) — село в Мукачовском районѣ Закарпатской области Украины. Од року 2020 административно належить ку Ивановецкой громадѣ. Оддалене од Мукачова о 10&nbsp;км. 

## История
Перва упоминка в историчных документах датована роком 1417. 

В року 1880 в 77 хыжах жили 384 особы. 

В року 1910 село Zsukó належало ку Латоричанскому округу Бережской жупы и мало 511 обывательох русинской народности. По Трианонѣ одышло ку Чехословакии.

В року 1921 село Žukovo мало 556 жителѣ (262 мужы и 294 жены). Подля народности были 529 Русины, 2 Мадяре, 25 Евреи. Подля вѣры 521 греко-католикы, 35 израелиты. В селѣ были того року 116 хыж. Нотарськый уряд быв в Лоховѣ, жандарскый в Ракошинѣ, медична служба, пошта, телеграф, телефон, желѣзнична штация в Росвиговѣ, окружный суд — в Мукачовѣ.

В року 1931 село Žukovo мало 631 жителя, з них были 584 Русины, 37 Евреи, 1 Чех або Словак, 9 чужоземцѣ. Грекокатолицка громада мала 589 вѣрникох и муровану церкву Св.&nbsp;Иоанна . В селѣ была трикласна русинска школа.

24. октобра 1944 выслободжене од фашистичных окупантох. Од року 1945 належить ку УССР, од року 1991 — ку независимой Украинѣ.
 
## Сучасность
Село цивилизоване, мать водовод, школу, библиотекы, познате высокыма урожаями грозна и садовины, мясо-молочнов продукциов.

## Вызнамны родаци
* Василь Басараб (1932–2003), подкарпатскый поет, прозаик, перекладатель, новинарь.

## Жерела
* **A történelmi Magyarország** atlasza és adattára 1914 
* **Révai nagy lexikona**. Budapest: Révai Testvérek Irodalmi Intézet Részvénytársaság (1911–1935).
* **Sebestyén Zsolt**: Bereg megye helységneveinek etimológiai szótára.http://mek.oszk.hu/11600/11640/11640.pdf
* **Ярослав Достал**. Підкарпатська Русь (Закарпаття періоду Чехословацької республіки: 1919–1938). Ужгород, «Карпати», 2014.  Ярослав Достал. Підкарпатська Русь (Закарпаття періоду Чехословацької республіки: 1919–1938)
* **Тронько П.** и др. (ред.) Історія міст і сіл України. Закарпатська область. К. 1969.
* **Олексій Філіппов**. Історична символіка поселень Мукачівського району. Ужгород, поліграфцентр "Ліра". 2012. Стор. 36.https://www.google.com.ua/books/edition/%D0%86%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%87%D0%BD%D0%B0_%D1%81%D0%B8%D0%BC%D0%B2%D0%BE%D0%BB%D1%96%D0%BA%D0%B0_%D0%BF/8Qn_WJjPaQIC?hl=ru&gbpv=1&dq=Zsuk%C3%B3&pg=PA36&printsec=frontcover 

## Референции
Віденьскый конґрес

**Віденьскый конґрес** (1814–1815) была меджінародна політічна конференція, што проходила у Віднї по Наполеоновых войнах. Єй цїльом было одновлїня політічного порядку в Европі і стабілізація континенту.

Конґресу ся зучастнили головны европейскы великодержавы — Австрійска імперія, Прусія, Російска імперія, Брітьска імперія і Франція. Найвызначнішым дїячом быв австрійскый канцеларь князь Клеменс Меттерніх.

Резултатом конґресу было вызначіня новых гранїц, одновлїня монархій і заснованя *Сятого союзу*, што мав охраняти нову сістему. Конґрес мав великый вплыв на 19. стороча і основав прінціпы так званой „конґресовой системы“.

## Референції


Катеґорія:Історія
Вылтава

**Вы́лтава** вадь **Влтава** ( ;  ) є майдовга ріка у Чеськуй републіці, ліва приток Лабы (Елбы). Она тече попри Шумаву тай пак на сівер через Богемію, через Чеськый Крумлов, Чеські Будейовіці тай Прагу. Вылтаву знавут кликати „націоналнов чеськов ріков“.

## Етимолоґія
И чеська назывка , и німецька , держит ся, походят уд староґерманського словоспоєня **' „дика вода“ (пор.&nbsp;из ). У Annales Fuldenses (872&nbsp;н.&nbsp;е.) ріку называвут **'; уд 1113&nbsp;н.&nbsp;е. ся фіксує форма **'. У Chronica Boemorum (1125&nbsp;н.&nbsp;е.) першый раз ся трафлят чеська форма **'.

## Тук

Вылтава ся зачинат излитьом двох рік, май довгої Теплої Вылтавы () тай Студеної Вылтавы (), котре тече из Баварії. Из перспективы управліня водныма ресурсами, Вылтава тай Тепла Вылтава тото єдна ріка из єдным нарахованьом річных кіломийтрув. Тепла Вылтава зачинат ся у муніціпалітеті Квілда, у Шумаві, на схылі Чорної горы 1174&nbsp;м над морьом. Уєдно из Теплов Вылтавов Вылтава ся тягне 431.3&nbsp;км; без Теплої Вылтавы&nbsp;— 377.0&nbsp;км. Ріка тече на сівер через Богемію, через Чеськый Крумлов, Чеські Будейовіці тай Прагу. Она ся зливат из Лабов (Елбов) у Мнєлнікови на высоті 156&nbsp;м. Розлука у высоті межи жерелом и устьом 1018&nbsp;м.

Басен Вылтавы має 28,089.9&nbsp;км², т.&nbsp;є.&nbsp;булше половины Богемії тай дас третину вшыткої території Чеської републікы.

Идучи через Прагу, Вылтава ся переходит 18&nbsp;мостами (у тому числі Карловым мостом). Вода из рікы ся хосновала на питя до 1912.&nbsp;рока, коли Віноградська водна турня перестала помповати воду. Айбо ріка є жерелом питьової воды, кідь жерела Желівка тай Каране переставут робити авадь идут на ремонт. Водообробна штація Подоля готова на такі трафункы; про вто ся хоснувут май строгі реґулації против засміченя довгої части рікы над штаційов.

Майдовгыма притоками Вылтавы сут:

Из строго гідролоґічного позора, тото Лаба над Мнєлніком є притоков Вылтавы, а не навборот&nbsp;— позад того, ож Вылтава май довга (434&nbsp;км против 294&nbsp;км Лабы), має май читавый розлив тай май великый басен; айбо позад того, ож у точці злитя Лаба тече крузі головну долину прямов линійов, удносно котрої Вылтава затікат пуд прямым кутом, тук рікы долув ся вызначат ги Лаба.

## Референції
Мілан Іванка

**Мілан Мікулаш Іванка**  (*25. октобра 1876, Мартин – †26. авґуста 1950, Братіслава) быв словеньскый політик, правник і публіціста.

Народив ся у шляхтічнїй родині Іванковців зос Дражківців і Йордана. Штудовав на евангеліцькым колеґію у Пряшові, але через участь у словеньскым штудентскім русі мусив матурувати у Рімавскій Соботі. Право закінчив у Будапешту у році 1899. Працював як адвокат у Турчанскыm Святыm Мартині і пізніше у Трнаві.

Быв членом Словеньской народной партії і Кошутовской націоналной демократії. Посланець в Чеськословеньскым парламенті. Автор політічных і історічных творів, як наприклад „Slováci a Maďari“ (1923).

## Жерела и одказы
* **Politická elita meziválečného Československa 1918–1938. Kdo byl kdo.* (edit. F. Kolář a kol.) (Praha, Pražská edice, 1998) ISBN 8090150985

## Референції

Катеґорія:Чеськословеньскы політіци
Вино Вино Червененьке

**Вино Вино Червененьке** — русинська-українська народна воєнна (жовнїрська) пісня, що была вытворина на Лемковині.

## Текст


Вино вино червененьке,
Хто ж тя буде пити?
Вино вино червоненькє, 
Хто ж тя буде пити? 
Як я піду на ту войну 
З вояками бити.
Як я піду на ту войну,
Може ся не верну,

Як я піду на ту войну, 
Може ся не верну, 
Стрелит куля із канона, 
Лем ся переверну. 

Як ся дознаш, моя мила,
Же ня куля вбила,
Як ся дознаш, моя мила, 
Же ня куля вбила, 
Жебы-с мі білом хусточком
Голову закрила. 

Жебы-с за мнов, моя мила,
Барз не банувала,
Жебы-с за мнов, моя мила, 
Барз не банувала, 
Бо ты мене з войни домів
І так не чекала.



## Заспіваня
* Троїста музика з с. Бітля
* MolodLem
* Театр Абсурда
* Етноформація
* гурт Голоси Боржави

## Одкликаня
* Калина, І. С. Закарпатські народні пісні з нотами та текстами. — Ужгород, 2005.
* Головін, Ю. М. Русинська народна пісня на Пряшівщині. — Пряшів, 1998.
* Вино, вино червеноє - мілітариська пісня Карпатськых Русинів. (Carpatho-Rusyn military song) — Карпаторусинська Нація.
* Вино Вино Червененьке 🍷  — Ярослав Штефко.

## Зазначкы
Катеґорія:Пісні
Катеґорія:Фолклор
Катеґорія:Лемкы
Джордж Орвелл

**Е́рік А́ртур Блер** (, 25.&nbsp;юнія 1903&nbsp;– 21.&nbsp;януара 1950) быв британськый романописець, поет, есеїшта, журналішта тай критик, котрый писав пуд псевдонімом **Джордж О́рвелл** (). Його праці ся характеризувут простым розумливым языком, соціалнов критиков, опором тоталітарізму (як авторитарному комунізму, так и фашізму) тай пудпоров демократичного соціалізма.

Орвелла майфайно знавут за його алеґоричну новелу „Звіряча ферма“ (*Animal Farm*; 1945) тай антіутопічный роман „1984“ (*Nineteen Eighty-Four*; 1949), хоть його літературна дідузнина обсягує ай літературну критику, поезію тай полемічну журналістику. Його нонфікшенові роботы, у тум числі „Путь на моло у Віґані“ (*The Road to Wigan Pier*; 1937), котрый описує його жывут у роли робочого класа у індустрії сіверної Анґлії тай „Честь Каталонії“ (*Homage to Catalonia*; 1938) за катунськый час у Републіканськуй фракції у Іспанськуй громадянськуй войні (1936–1939) мавут такоє ипен критичноє узнаня, як и його есеї за політику, літературу, язык и културу.

Орвеллові праці мали тай дотеперь мавут читавый влив на популарну тай політичну културу; тоталітарні тай авторитарні соціалні практикы называвут на його честь „орвелувські“, а многі из його неолоґізмув, такі ги „Великый Брат“ (*Big Brother*), „думкозлочин“ (*thoughtcrime*), „Комната 101“ (*Room 101*), „новояз“ (*Newspeak*), „двоймысленя“ (*doublethink*) яли ся шыроко хосновати у анґліцькуй и другых бесідах. „Таймс“ назвав Орвелла другым майвеликым британськым писательом уд 1945.&nbsp;року.

## Товмачіня по русинськы
У 2017.&nbsp;рокови выдавательство „Лемко Тавер“ удало у Польщи лемкувськоє товмачіня Орвеллової новелы *„Звіряча фарма“* авторства Петра Криницького у рамках *„Ґолем сериі“*.

## Референції
Ардовець

**Ардове́ць** (исторична назва) або **Подвиногра́дов** (сучасна официйна назва), ( *Ардǘв*;  *Підвиноградів*,  *Szőlősvégardó*) — село в бывшом Виноградовском, од року 2020 Береговском районѣ Закарпатской области Украины.

## История
Село первый раз споминать една давна мадярска грамота з року 1295, тогды ся называло *Ordov*. Закладателями села были лѣсовы пограничны охранцѣ, котры были повинны охраняти кральовскы лѣсы и застачати кральовску кухню дичинов. Така служба ся зачала од XIII.&nbsp;стороча, коли в Мадярском кральовствѣ взникла панщина. Первы обывателе были римокатолици, але в XV.&nbsp;сторочу перешли до реформатской вѣры и поставили церкву, котра выстояла до року 1912, была подремонтована, але в року 1950 была демонтована через зветешнѣлость. Грекокатолицкы обывателе спомянуты первый раз в року 1693 в церковных хрониках, тогды их священиком быв отець Андрѣй, и мали деревяну церьков, а од конця XIX.&nbsp;стороча уже мали муровану.
По первой свѣтовой войнѣ Мадярске кральовство утратило Подкарпатску Русь на хосен Чехословакии подля Трианонского мирного договора, але в року 1938 наслѣдком Первой вѣденьской арбитражи достало ю назад. В чехословацкой добѣ село мало назву Ардовець. и входило до Севлюшского округу. На вшиткы уряды (нотарьскый, поштовый, даньовый, жандарьскый, судовый) требало ити до Севлюша. В списованю року 1930 заевидованы 1430 обывателе, з того: Русины — 1231, Мадяре — 88, Евреи — 81, Нѣмцѣ — 7, Чехы и Словаци — 5, чужоземцѣ — 18. Грекокатолицка громада была найвекша и мала 1196 вѣрникох и муровану церкву Св. Юря з 1912.&nbsp;року. В селѣ были русинска школа (5 клас). По другой свѣтовой войнѣ з цѣлов Подкарпатсков Русьов вошло до УССР. В року 1946 найвысша рада УССР село *Ардовець* переименовала на *Подвиноградов*, под претекстом "збереженя историчных назв".

## Жерела и одказы
*  **Ярослав Достал**. Підкарпатська Русь (Закарпаття періоду Чехословацької республіки: 1919–1938). Ужгород, «Карпати», 2014.  Ярослав Достал. Підкарпатська Русь (Закарпаття періоду Чехословацької республіки: 1919–1938)
* 

## Референции

Катеґорія:Села Закарпатьской области
Катеґорія:Населены пункты Закарпатской области
Катеґорія:Населены пункты Украины
Занґіланьскый район

**Занґіла́ньскый райо́н** авадь **Занґіла́н** () (арм. Զանգելանի շրջան) (рус. Зангеланский район) — адміністративно-територіална єдениця у юго-западнӯв части Републікы Азербайджан, де-факто район быв узятый пуд контроль армяньскыми силами осінёв 1993 року у ходови Карабаського конфлікту и до адде контроловав ся непризнаныв Нагорно-Карабаськыв Републіков. Согласно до адміністративно-територіалного діленя НКР, територія Занґіланьского района уключена у состав Кашатазького района. Факт окупації Занґіланьского района признано и осужденл резолуціями Рады Безопасности ОЗН №884 уд 12 новембра 1993 року  и Ґенералной Асамблеї ОЗН №62/243 уд 25 апріля 2008 року , у якых, изокреме, пудтверждено територіалну цілоту Азербайджана и суть трібованя уведеня армяньскых сил.

Адміністративный центр – варош Занґілан.

## Ґеоґрафія
**Занґіланьскый район** находить ся на юго-западови републікы, на север уд рікы Аракс, граничить из Арменіёв тай Ираном.

На території района у основному представлено мезозойськый рельєф, шырены ґрийдяні, вулканічні и осадочны породы. Обстанкы Юрьского и Ґрийдяного періодӯв, шырені на горных територіях, принадлежать до періода 150-200 тыс. рокӯв тому. На території є вершины Барбар и Салафір (2270 м), ися горна гряда переходить у Аракську ущілину поблизь Аґбенда, Веґналі. Як ити на села Собу-Топ-Даллаклі – друга гряда, што начинать ся из Шукуратазькой высочины и пускать ся ближе до Аракса.

Територія района богата на хосенні копалины: молібден, золото, мурничі матеріалы, вапняк и т.д.

## Історія

У Середнёвічёви провінція Ковсакан была відомішою пуд назвою коіпости Грхаму, што была там. 

Пуд час опреділеня границь советьскых републік у состав Капаньского району Аомяньской ССР войшла леш волость Ачанан, и леш западна часть была уключена у состав Арменії, а выходні, майсприятливы території войшли у состав Азербайджаньской ССР. Туй у 1930 році было сотворено Занґіланьскый адміністративный район.

29 окто̄вбра 1993 року район перейшов пуд контроль армяньскшх вооруженых сил.

На території района находять ся історичні памняткы, што охранявуть ся державов: у селі Хаджіаллы — кругова вышка, у селі Мамедбейлі — восьмиуголна гробниця Яхъї ибн Мухаммада аль-Хаджа (1304—1305) .

## Удкликованя

* На сайтови Azerbaijan
Катеґорія:Районы Азербайджана
Катеґорія:Азербайджан
Катеґорія:Основаны 1930
Уклин

**Укли́н** (мад. Aklos) (укр. Уклин) (рум. Uklîn) (чис. Uklyn, Uklina) — село у Мукачовському районови (бывшый Свалявськый район), Закарпатьской области, Украйины.

## Історія
Село первый раз ся споминать у 1649 році.

## Реліґія
Деривляна цирьков ст. ап. Петра и Павла, кӯнця XVIII&nbsp;стороча. У 1700 році споминать ся пӯп Павло Куцкірь. У 1733 році кой у селі быв священик Яков Веселович у селі была деривляна цирьков ст. Миколая из єдным дзвоном. Типирішня малинька цирькӯвця – рідкый архітектурный скарб. У кӯнцёви XIX стороча нив поражав ся Тывдар Легоцькый. Подобні малі стройкы колись были шырені у многых уддаленых селах, де не было возмогы постройити велику цирьков. Доныні дойшли три – у Костриньскӯв Розтоці, Тарасовці и у Уклинови, но леш уклиньска не зазнала переробок, хыба што ї закрыли бляхов.  

За многыми критеріями и за конштруктивными ознаками такі церкви мож зъеденити у уддільну ґрупу, условно кажучи, “малых” цирьков. Розказувуть, ож цирьков учинено из дерева старої церкви, а до того туй были дві церкви, які занепали ци згоріли. Товды село было по другый бӯк долины, но епідемія холеры спустошила го. Доныні бытує приказка: “Так мало (людий), ге хыж на Уклині”. Того и цирьков учинили малу. Довгі рокы цирьков опіковав ся Мигаль Юрканич. Усокотили ся даякі старі церковні пожиткы, а два дзвоны перенесено до нової церкви, учиненой у 1992 році. Цирьков ст. Петра и Павла. 1992. Муровану базилічну цирьков из невеликыв на южному фасадови миже арковыми вызорами, дзвӯнницёв над западным входом споружено товды же, дзвоны перенесли из старої деривляної 1990 до 1992 рокӯв. Другі двирі учинено на каплиці. У 2002 проведено реконштрукцію за меценатьской пудпоры уходця из села Володимира Панасенко. 

## Ґеоґрафія
Через село тече ріка Мала Пиня, ліва притока Пині. 

## Туристичны міста

* пиля села є Ждимирьскый заказник.

* деривляна цирьков ст. ап. Петра и Павла, кӯниць XVIII&nbsp;стороча.

* на север уд села є перевал Уклин.

## Обывательство
У селі на 2001 рӯк живе 393 людий, из них подля языка:

## Удкликованя

* Погода в селі 
* М.Сирохман. Пятьдесят пять деривляных храмӯв Закарпатя. К.: Грані-Т, 2008
* Церква в селі Уклин на сайті «Дерев'яні храми України» 
Катеґорія:Села Закарпатьской области
Катеґорія:Села подля краины
Катеґорія:Села
Катеґорія:Села Україны
Катеґорія:Населены пункты подля алфавіту
Катеґорія:Населены пункты
Катеґорія:Населены пункты подля країны
Катеґорія:Населены пункты Украины
Катеґорія:Населены пункты Закарпатской области
Катеґорія:Основаны 1649
Быстриця (Мукачовскый район)

**Быстриця**, до року 1946 Ряпидь,  *Repede*  *Rjapity*,  *Бистриця* — село в Чинадьовской териториалной громадѣ Мукачовского района Закарпатской области Украины.

Обывательство подля перепису 2001 чинило 1086 особ. В року 2020 в селѣ зарегистрированы 1052 особы.. Поштовый индекс — 89645. Телефонный код — 3131. Плоха 0,827 км². Код КОАТУУ — 2122781001.

## История
Осада *Repede* "на восток од Мукачова" упомянута первый раз в року 1387 в листинѣ краля Жигмонда.
В року 1910 село Ряпидь мало 976 обывательох русинской и нѣмецкой народности.
В року 1930 Ряпидь мала 1223 обывательох, з них Русины – 1024, Евреи – 151, Нѣмцѣ – 26, Чехы и Словакы – 22; русинску школу (4 класы), филиалку чинадьовской чешской школы. Религийна громада грекокатоликох числила 1020 особ и мала муровану церьков Св.&nbsp;Николая од року 1907.
25. октобра 1944 село выслободжене од фашистох совѣтскым войском.
В року 1946 году указом Найвысшой рады УССР село *Ряпидь* переименоване на *Быстрицю*.
При тому, очевидно, взяли до увагы, же назва походить од румынского гидронима *repede*, што значить "скорый, быстрого току, звинный", днешня назва *Бистрий потік*, циже украинска назва *Бистриця* з року 1946 створена зеркалным перекладом з румынской.

## Вызнамны родаци
* Иван Туряниця (1901–1955) — комунистичный дѣяч.

## Жерела и одказы
* '''A történelmi Magyarország''' atlasza és adattára 1914 
* **Révai nagy lexikona**. Révai Testvérek Irodalmi Intézet Részvénytársaság, Budapest, 1924. 16.&nbsp;köt. 173.&nbsp;old.
* **Sebestyén Zsolt**: Bereg megye helységneveinek etimológiai szótára. — Nyíregyháza: Bessenyei Könyvkiadó, 2010  <small>''Доступно онлайн''</small>
* **Достал, Ярослав**. Підкарпатська Русь (Закарпаття періоду Чехословацької республіки: 1919–1938). Ужгород, «Карпати», 2014. 

## Референции

Катеґорія:Населены пункты Украины
Катеґорія:Населены пункты Закарпатской области