Paris under andre verdenskrig

Paris begynte å mobilisere for krig i september 1939, da Nazi-Tyskland og Sovjetunionen angrep Polen, men krigen virket fjern helt til 10. mai 1940, da tyskerne angrep Frankrike og raskt beseiret den franske hæren. Den franske regjeringen forlot Paris 10. juni, og tyskerne okkuperte byen 14. juni. Under okkupasjonen flyttet den franske regjeringen til Vichy, og Paris ble styrt av det tyske militæret og av franske embetsmenn godkjent av tyskerne. For pariserne var okkupasjonen en rekke frustrasjoner, mangler og ydmykelser. Det ble innført portforbud fra kl. 21.00 til 05.00; om natten lå byen i mørke. Rasjonering av mat, tobakk, kull og klær ble innført fra september 1940. For hvert år ble forsyningene knappere og prisene høyere. En million parisere forlot byen til fordel for provinsene, der det fantes mer mat og færre tyskere. Den franske pressen og radioen inneholdt kun tysk propaganda.

Jøder i Paris ble tvunget til å bære den gule Davidstjernen og ble utestengt fra visse yrker og offentlige steder. Den 16.–17. juli 1942 ble 13 152 jøder, inkludert 4 115 barn, samlet sammen av fransk politi etter ordre fra tyskerne og sendt til Auschwitz konsentrasjonsleir. Den første demonstrasjonen mot okkupasjonen, utført av parisiske studenter, fant sted 11. november 1940. Etter hvert som krigen fortsatte, ble det dannet anti-tyske undergrunnsgrupper og nettverk, noen lojale mot Frankrikes kommunistiske parti (PCF), andre mot general Charles de Gaulle i London. De skrev slagord på vegger, organiserte illegal presse og angrep av og til tyske offiserer. Tyskernes represalier var raske og brutale.

Etter de alliertes invasjon av Normandie 6. juni 1944, innledet Den franske motstandsbevegelsen i Paris et opprør 19. august og tok kontroll over politihovedkvarteret og andre regjeringsbygninger. Byen ble frigjort av franske og amerikanske styrker 25. august; dagen etter ledet general de Gaulle en triumferende parade ned Champs-Élysées og organiserte en ny regjering. I månedene som fulgte ble 10 000 parisere som hadde samarbeidet med tyskerne arrestert og stilt for retten, 8 000 dømt og 116 henrettet. Den 29. april og 13. mai 1945 ble de første kommunevalgene etter krigen avholdt, og for første gang fikk franske kvinner stemme.

## <span id="Occupation of Paris"></span>Erobringen

Fil:French troops barricades2 paris 1940.png|I 1940 bygde den franske hæren barrikader av sandsekker i enkelte gater i Paris, men de ble aldri tatt i bruk (Frank Capras film *Divide and Conquer*, USAs krigsdepartement)
Fil:Bundesarchiv Bild 183-L05487, Paris, Avenue Foch, Siegesparade.jpg|Tyske soldater fra 30. infanteridivisjon marsjerer på Avenue Foch 14. juni 1940 (Bundesarkiv)
Fil:Bundesarchiv N 1576 Bild-007, Paris, Parade deutscher Panzer.jpg|Tysk militærparade på Champs-Élysées i Paris, 1940 (Agfacolor)
Fil:Bundesarchiv Bild 146-1994-036-09A, Paris, Parade auf der Champs Elysée.jpg|Tyske soldater paraderer på Champs-Élysées 14. juni 1940 (Bundesarkiv)


### Forsvarsforberedelser
Våren 1939 virket krig med Tyskland allerede uunngåelig. I Paris ble den første forsvarsøvelsen gjennomført 2. februar 1939, og byarbeidere begynte å grave 20 kilometer med grøfter i byens plasser og parker for bruk som bomberom. Den 10. mars begynte byen å dele ut gassmasker til sivile, og 19. mars ble det satt opp skilt som viste pariserne veien til nærmeste tilfluktsrom. Den 23. august ble pariserne overrasket over å lese at Tysklands utenriksminister Joachim von Ribbentrop og den russiske ministeren Vjatsjeslav Molotov hadde undertegnet Hitler–Stalin-pakten om ikke-angrep. *[[L’Humanité]]*, dagsavisen til Frankrikes kommunistiske parti (PCF), ønsket pakten velkommen og skrev: «I det øyeblikk Sovjetunionen yter et nytt og betydelig bidrag til å sikre freden, som stadig trues av de fascistiske krigsanstifterne, retter Frankrikes kommunistiske parti sine varmeste hilsener til sosialismens land, til dets parti og til dets store leder Stalin.» I Paris ble eksemplarene av avisen og den andre kommunistiske avisen *Ce soir* beslaglagt av politiet, og utgivelsen ble stanset. Den 31. august begynte den franske regjeringen, i påvente av bombardement, å evakuere 30 000 barn fra byen til landsbygda. Samme natt ble gatebelysningen slått av som et tiltak mot tyske luftangrep. Den 1. september nådde nyheten Paris om at Tyskland hadde invadert Polen, og Frankrike erklærte som forventet straks krig mot Tyskland. Maginot-linjen fungerte ikke. Den ble overkjørt av Tyskland som del av Manstein-planen.

### Sikring av nasjonale skatter
Den 27. august, i påvente av luftangrep, begynte arbeidere å ta ned glassmaleriene i Sainte-Chapelle. Samme dag ble konservatorene ved Louvre, kalt tilbake fra sommerferie, og assistert av pakkere fra de nærliggende varehusene La Samaritaine og Bazar de l’Hôtel de Ville, satt i gang med å katalogisere og pakke de viktigste kunstverkene. Verkene ble lagt i kasser og kun merket med numre for å skjule innholdet. Statuen Den bevingede seiersgudinnen fra Samothrake ble forsiktig trillet ned den lange trappen på en trerampe og lastet på en lastebil for transport til Château de Valençay i departementet Indre. Lastebiler som vanligvis ble brukt til å frakte scenografi for Comédie-Française ble benyttet til å flytte de største maleriene, inkludert Géricaults *[[Medusas flåte]]*. Kunstverkene ble fraktet i langsomme kolonner av lastebiler, med frontlysene slått av for å overholde mørkleggingen, til slott i Loiredalen og andre forhåndsbestemte steder.

Byens arkitektoniske landemerker ble beskyttet med sandsekker. Den franske hæren ventet i befestningene langs Maginot-linjen, mens det i Paris ble utstedt rasjoneringskort for bensin, innført restriksjoner på salg av kjøtt og, i februar 1940, rasjoneringskort for mat. Kafeer og teatre forble imidlertid åpne.

### Tysk invasjon
Den franske forsvarsplanen var rent passiv og gikk ut på å vente på det tyske angrepet. Etter åtte måneder med relativ ro (kjent som den «merkelige krigen» – *La drôle de guerre*) på Vestfronten, slo tyskerne til mot Frankrike 10. mai 1940, omgåtte Maginot-linjen og rykket frem gjennom Ardennene. Innen 15. mai var tyske panserdivisjoner bare 35 kilometer fra Laon, bak de franske og britiske hærene, på vei mot Den engelske kanal. Den 28. mai innså britene at slaget var tapt og begynte å trekke soldatene sine tilbake fra strendene ved Dunkerque. Paris ble snart oversvømt av flyktninger fra kampsonene. Den 3. juni bombet tyskerne Paris og forstedene for første gang under Operasjon Paula, med særlig fokus på Citroën-bilfabrikken. 254 mennesker ble drept, inkludert 195 sivile.

Frankrikes statsminister Paul Reynaud avsatte øverstkommanderende Maurice Gamelin og erstattet ham med den 73 år gamle Maxime Weygand. Han utnevnte også den 84 år gamle Philippe Pétain, en helt fra første verdenskrig, til visestatsminister. Verken Weygand eller Pétain mente at tyskerne kunne beseires, og de begynte å lete etter en vei ut av krigen.

### Evakuering

Den 8. juni kunne man høre lyden av fjernt artilleri i hovedstaden. Tog fulle av flyktninger forlot Gare d’Austerlitz uten kunngjort destinasjon. Den 10. juni flyktet den franske regjeringen fra Paris, først til Tours og deretter til Bordeaux. Tusenvis av parisere fulgte eksemplet, og fylte utfartsveiene med biler, turistbusser, lastebiler, vogner, kjerrer, sykler og fotgjengere. Den sakteflytende strømmen av flyktninger brukte ti timer på å tilbakelegge 30 kilometer. I løpet av få dager var de rikere arrondissementene nesten forlatt, og befolkningen i det arbeiderklassedominerte 14. arrondissement falt fra 178 000 til 49 000.

### Åpen by
Den britiske generalstaben oppfordret franskmennene til å forsvare Paris gate for gate, men Pétain avviste ideen: «Å gjøre Paris til en ruinby vil ikke påvirke utfallet.» Den 12. juni erklærte den franske regjeringen i Tours Paris for en åpen by, uten motstand. Klokken 05.30 den 14. juni rykket den første tyske fortroppen inn i byen ved *Porte de La Villette* og fulgte Rue de Flandres mot sentrum. De ble fulgt av flere tyske kolonner som, etter en forhåndsbestemt plan, tok kontroll over de viktigste veikryssene. Tyske militærkjøretøyer med høyttalere kjørte rundt og instruerte pariserne om å holde seg innendørs. Klokken 20.00 ankom delegasjoner av tyske offiserer Les Invalides, hovedkvarteret til Paris’ militærguvernør Henri Dentz, og politiprefekturet, der prefekten Roger Langeron ventet. Tyskerne inviterte høflig de franske embetsmennene til å stille seg til disposisjon for de tyske okkupantene. Innen ettermiddagens slutt hadde tyskerne heist hakekorsflagget på Triumfbuen og arrangert militærparader med musikkorps på Champs-Élysées og Avenue Foch, hovedsakelig til glede for tyske militærfotografer og filmjournalister.

### Kapitulasjon
Om kvelden 16. juni trakk statsminister Reynaud seg. Om morgenen 17. juni forlot general Charles de Gaulle Bordeaux med fly til London. Ved middagstid samlet pariserne seg rundt radioapparatene og hørte Pétain, den nye lederen for den franske regjeringen, kunngjøre: «Det er med tungt hjerte jeg i dag sier til dere at vi må innstille fiendtlighetene. Kampene må opphøre.» Selv om ingen våpenhvile ennå var undertegnet, stanset den franske hæren kampene.

Adolf Hitler ankom Paris 24. juni for en rask rundtur med bil, hans eneste besøk i byen. Han ble guidet av den tyske billedhuggeren Arno Breker og sin sjefsarkitekt Albert Speer, som begge hadde bodd i Paris. Han besøkte operaen, betraktet Eiffeltårnet fra terrassen på Palais de Chaillot, hedret Napoleons grav og besøkte kunstnerkvarteret Montmartre.

## Tysk okkupasjon

Fil:Bundesarchiv Bild 101I-247-0775-38, Paris, Straßenszene.jpg|Tyske *[[Luftwaffe]]*-soldater på en kafé i Paris, 1941 (Bundesarkiv)
Fil:Bundesarchiv Bild 183-1985-1216-524, Paris, Wachablösung.jpg|Tyske soldater går gåsemarsj under vaktskifte ved Hôtel Crillon på Place de la Concorde, oktober 1940 (Bundesarkiv)
Fil:Bundesarchiv Bild 146-1975-017-08, Paris, Straßenszene.jpg|Nye skilt viser vei til hovedkvarteret for Større Paris, 1940 (Bundesarkiv)
Fil:Bundesarchiv Bild 101I-129-0480-25, Paris, deutsche Soldaten vor dem Moulin Rouge.jpg|Tyske soldater i Montmartre ved Moulin Rouge (Bundesarkiv)


Under okkupasjonen flyttet den franske regjeringen til Vichy, og Nazi-Tysklands flagg vaiet over alle franske regjeringsbygninger. Tyske skilt ble satt opp langs hovedboulevardene, og klokkene i hele Frankrike ble stilt etter tysk tid. Den tyske militære overkommandoen flyttet inn på Hôtel Majestic på Avenue Kléber; *[[Abwehr]]* (tysk militær etterretning) tok over Hôtel Lutetia; *[[Luftwaffe]]* okkuperte Ritz; *[[Kriegsmarine]]* (den tyske marinen) tok Hôtel de la Marine på Place de la Concorde; *[[Carlingue]]*, den franske hjelpeorganisasjonen til Gestapo, okkuperte bygningen i 93 Rue Lauriston; og den tyske kommandanten i Paris og hans stab flyttet inn på Hôtel Meurice på Rue de Rivoli.

Paris ble hoveddestinasjonen for hvile og rekreasjon for tyske soldater. Under slagordet *«Jeder einmal in Paris»* («alle én gang i Paris») ble hver tyske soldat lovet ett besøk til byen. Én måned etter okkupasjonens begynnelse ble et halv-månedlig magasin og reiseguide for tyske soldater, *Der deutsche Wegleiter für Paris* (Den tyske guide til Paris), for første gang utgitt av Paris’ *Kommandantur*.

Enkelte hoteller og kinoer var forbeholdt utelukkende tyske soldater. En tyskspråklig avis, *Pariser Zeitung* (1941–1944), ble også utgitt for soldatene. Tyske offiserer frekventerte *Ritz*, *[[Maxim’s]]*, *La Coupole* og andre eksklusive restauranter, siden valutakursen var fastsatt til fordel for de tyske okkupantene. Mange bordeller eksisterte i Paris og begynte å betjene tyske kunder.

Hovedkvarteret til *[[Sicherheitsdienst]]* (SD), SS’ kontraterror- og etterretningsgren, lå i 84 Avenue Foch. Franske hjelpestyrker som arbeidet for Gestapo, *Sicherheitsdienst* og ''Geheime Feldpolizei'', var basert i 93 Rue Lauriston i 16. arrondissement i Paris. De var kjent som *Carlingue* (eller den franske Gestapo) og var aktive mellom 1941 og 1944. Gruppen ble grunnlagt av Pierre Bonny, en korrupt tidligere politimann, og ble senere ledet av Henri Lafont og Pierre Loutrel, to profesjonelle kriminelle som hadde vært aktive i det franske undergrunnsmiljøet før krigen.

## Livet i det okkuperte Paris
### Sivilbefolkningen
Da tyskerne ankom Paris, hadde to tredjedeler av byens innbyggere – særlig i de rikere strøkene – flyktet til landsbygda og Sør-Frankrike, i det som er kjent som Eksoden, den massive flukten av millioner av mennesker fra Nederland, Belgia, Luxembourg og det nordlige og østlige Frankrike etter den tyske seieren i slaget ved Sedan (12.–15. mai 1940). Etter at okkupasjonen var etablert, begynte de å vende tilbake. Innen 7. juli anslo bystyret at befolkningen igjen hadde steget til 1,5&nbsp;millioner; den økte til 2&nbsp;millioner innen 22. oktober og til 2,5&nbsp;millioner innen 1. januar 1941. Tidlig i 1943 sank tallet igjen, på grunn av allierte bombeangrep, arrestasjoner og deportasjoner av jøder og utlendinger, samt tvangsutskrivning av mange unge franskmenn til fabrikker i Tyskland som del av *[[Service du travail obligatoire]]* (STO), «obligatorisk arbeidstjeneste».

Pariseres holdning til okkupantene var svært varierende. Noen så tyskerne som en lett inntektskilde; andre, som prefekten for Seinen, Roger Langeron (arrestert 23. juni 1940), bemerket at de «så på dem som om de var usynlige eller gjennomsiktige». Holdningen innen Det franske kommunistpartiet var mer komplisert. Partiet hadde lenge fordømt nazismen og fascismen, men etter undertegnelsen av Molotov–Ribbentrop-pakten 23. august 1939 måtte det snu kurs. Redaksjonen i *[[L'Humanité]]*, som var blitt stengt av den franske regjeringen, ba tyskerne om tillatelse til å gjenoppta utgivelsen – og fikk den. Partiet ba også om at arbeiderne skulle gjenoppta arbeidet i våpenfabrikkene, som nå produserte for tyskerne. Mange individuelle kommunister motsatte seg nazistene, men partiets offisielle tvetydige holdning varte frem til Operasjon Barbarossa, det tyske angrepet på Sovjetunionen 22. juni 1941.

Den ukrainsk-jødiske marxistiske historikeren Maximilien Rubel, som levde halvveis i skjul i Paris, ble forbauset over kunnskapsnivået blant marxistiske motstandsfolk han møtte. Som følge av dette introduserte han begrepet «marxologi» for å betegne en systematisk vitenskapelig tilnærming til forståelsen av Marx og marxismen, som han mente var nødvendig.

For pariserne var okkupasjonen en serie frustrasjoner, mangler og ydmykelser. Portforbud gjaldt fra kl. 21.00 til 05.00; om natten lå byen i mørke. Rasjonering av mat, tobakk, kull og klær ble innført i september 1940. For hvert år ble forsyningene knappere og prisene høyere. Den franske pressen og radioen sendte kun tysk propaganda.

Innføringen av STO-programmet, som påla store mengder unge franskmenn å arbeide i fabrikker for den tyske krigsindustrien i bytte mot hjemsendelse av eldre og syke franske krigsfanger, økte befolkningens harme mot tyskerne betydelig. De fleste pariserne uttrykte imidlertid sin vrede kun privat, mens Paris-politiet – under tysk kontroll – hver dag mottok hundrevis av anonyme angiverbrev fra pariserne mot andre parisere.

### Rasjonering og svartemarked

Å skaffe mat ble raskt pariseres viktigste bekymring. De tyske okkupasjonsmyndighetene omgjorde fransk industri og landbruk til en maskin for å betjene Tyskland. Forsendelser til Tyskland hadde førsteprioritet; det som ble igjen gikk til Paris og resten av Frankrike. Alle lastebiler produsert ved Citroën-fabrikken ble sendt direkte til Tyskland. (Senere ble mange av disse lastebilene listig sabotert av franske arbeidere, som justerte peilepinnene slik at motorene gikk tomme for olje uten forvarsel.) De fleste leveranser av kjøtt, hvete, melk og andre landbruksprodukter gikk også til Tyskland. Det som ble igjen for pariserne ble strengt rasjonert, etter opprettelsen 16. juni 1940 av *Ministère de l'agriculture et du ravitaillement* (Landbruks- og forsyningsdepartementet), som begynte å innføre rasjonering allerede 2. august 1940, i henhold til *Décret du 30 juillet 1940*: brød, fett, melprodukter, ris, sukker; deretter, 23. oktober 1940: smør, ost, kjøtt, kaffe, *charcuterie*, egg, olje; i juli 1941 – og etter hvert som krigen fortsatte – også sjokolade, fisk, tørkede grønnsaker (som erter og bønner), poteter, ferske grønnsaker, vin og tobakk. Produkter kunne kun kjøpes mot fremvisning av kuponger knyttet til bestemte varer og til den uken de kunne brukes.

Pariserne (og hele Frankrikes befolkning) ble delt inn i sju kategorier etter alder, og tildelt bestemte mengder av hver vare per måned. Et nytt byråkrati, med mer enn 9&nbsp;000 kommunalt ansatte, og kontorer ved alle skoler og rådhus i hvert arrondissement, ble etablert for å administrere systemet. Ordningen førte til lange køer og knuste forventninger, siden lovede varer ofte aldri dukket opp. Tusenvis av parisere foretok jevnlig lange sykkelturer til landsbygda, i håp om å komme tilbake med grønnsaker, frukt, egg og andre gårdsprodukter.

Rasjoneringssystemet gjaldt også klær: lær var reservert utelukkende for tyske militærstøvler og forsvant fullstendig fra markedet. Lærsko ble erstattet av sko av gummi eller lerret (raffia) med tresåler. En rekke *[[Ersatz good|ersatz]]*- eller erstatningsprodukter dukket opp, som ikke helt var det de utga seg for å være: *ersatz*-vin, kaffe (laget av sikori), tobakk og såpe.

Å skaffe kull til oppvarming om vinteren var en annen stor bekymring. Tyskerne hadde overført kontrollen over kullgruvene i Nord-Frankrike fra Paris til sitt militære hovedkvarter i Brussel. Prioriteten for det kullet som faktisk nådde Paris var industribruk. Selv med rasjoneringskort var det nesten umulig å skaffe nok kull til oppvarming. Forsyningene for normale oppvarmingsbehov ble ikke gjenopprettet før i 1949.

Paris’ restauranter holdt åpent, men måtte forholde seg til strenge regler og alvorlige mangler. Kjøtt kunne bare serveres på bestemte dager, og enkelte produkter, som fløte, kaffe og ferske råvarer, var ekstremt sjeldne. Likevel fant restaurantene måter å servere sine faste kunder på. Historikeren , som bodde i Paris gjennom hele krigen, beskrev erfaringen slik: «De store restaurantene fikk kun servere, under det strenge blikket til hyppige kontroller, nudler i vann, neper og rødbeter, i bytte mot et visst antall billetter, men jakten på et godt måltid fortsatte for mange matelskere. For 500&nbsp;franc kunne man sikre seg en god svinekotelett, skjult under kål og servert uten de nødvendige kupongene, sammen med en liter Beaujolais og ekte kaffe; noen ganger var det i første etasje i rue Dauphine, der man kunne høre på BBC mens man satt ved siden av Picasso.»

Restriksjonene og vareknappheten førte til fremveksten av et omfattende svartemarked. Produsenter og distributører av mat og andre knapphetsvarer satte av en del av varene til svart omsetning og brukte mellommenn til å selge dem til kundene. Barene langs Champs-Élysées og andre steder i Paris ble vanlige møtesteder mellom mellommenn og kjøpere. Pariserne kjøpte sigaretter, kjøtt, kaffe, vin og andre produkter som ofte verken mellommannen eller kunden noen gang hadde sett før.

### Transport

File:Parisian Traffic, Spring 1945- Everyday Life in Paris, France, 1945 D24162.jpg|En bil ombygget til å gå på kullgass i stedet for bensin (1945) (Imperial War Museums, Storbritannia)
File:Bundesarchiv Bild 146-1978-053-33, Paris, deutsche Soldaten in der Metro.jpg|*Luftwaffe*-offiserer i metroen (Bundesarchiv)
File:Bundesarchiv Bild 183-2004-0216-500, Paris, deutsche Parole am Bourbon-Palast.jpg|Hestetrukne vogner foran Nasjonalforsamlingen, dekorert med slagordet: «Tyskland vinner på alle fronter» (Bundesarchiv)
File:Parisian Traffic, Spring 1945- Everyday Life in Paris, France, 1945 D24176.jpg|Sykkeltaxi (pedikab) var fortsatt i bruk våren 1945 (Imperial War Museums, Storbritannia)


På grunn av drivstoffmangelen sank antallet biler i Paris’ gater fra 350&nbsp;000 før krigen til like under 4&nbsp;500. En kunde som satt på terrassen til en kafé på Place de la Bourse telte antallet biler som passerte mellom klokken 12.00 og 12.30: bare tre. Eldre transportmidler, som den hestetrukne *fiacre*, kom tilbake i bruk. Lastebiler og biler som faktisk sirkulerte brukte ofte gazogène, et drivstoff av dårlig kvalitet lagret i en tank på taket, eller kullgass eller metan, utvunnet fra Paris’ kloakksystem.

Metrotrafikken fortsatte, men tjenesten ble ofte avbrutt og vognene var overfylte. Omtrent 3&nbsp;500 busser hadde trafikkert Paris’ gater i 1939, men bare 500 var fortsatt i drift høsten 1940. Sykkeltaxier ble populære, og sjåførene tok høye priser. Sykkelen ble det viktigste transportmiddelet for mange parisere, og prisene skjøt i været; en brukt sykkel kostet en månedslønn.

Transportproblemene tok ikke slutt med frigjøringen av Paris; mangelen på bensin og transportmidler fortsatte langt etter krigens slutt.

### Kultur og kunst

File:Bundesarchiv Bild 183-L15196, Paris, Besuch Gerd v. Rundstedt im Louvre.jpg|Den tyske feltmarskalken Gerd von Rundstedt får omvisning i Louvre 10. oktober 1940 (Bundesarchiv)
File:Bundesarchiv Bild 183-1985-1216-509, Paris, Oper.jpg|Paris-operaen dekorert med hakekors for en festival med tysk musikk, 1941 (Bundesarchiv)
File:Bundesarchiv Bild 183-R1213-0502, Gastspiel des Berliner Schiller-Theaters im besetzten Frankreich.jpg|Etter en forestilling av Schillers *Intrige og kjærlighet* ved Théâtre des Champs-Élysées i 1941, fra venstre mot høyre: Robert Ley, riksorganisasjonsleder; Heinrich George, teatersjef ved Schiller-teatret; og den tyske skuespilleren Gisela Uhlen (Bundesarchiv)
File:Galerie nationale du Jeu de Paume.jpg|Galerie nationale du Jeu de Paume ble lager for kunst stjålet fra jødiske familier (TCY, 2007)
File:Johannes Vermeer - The Astronomer - 1668.jpg|Vermeers maleri fra 1668 *[[Astronomen (Vermeer)|Astronomen]]* ble stjålet fra Rothschild-familien av nazistene og gitt til Adolf Hitler


Et av de største kunsttyveriene i historien fant sted i Paris under okkupasjonen, da nazistene i stor skala plyndret kunst fra jødiske samlere. De store mesterverkene i Louvre var allerede blitt evakuert til slottene i Loire-dalen og den uokkuperte sonen, og var dermed i sikkerhet. Den tyske hæren respekterte Haag-konvensjonene av 1899 og 1907 og nektet å flytte kunstverkene i franske museer ut av landet, men de nazistiske lederne var ikke like samvittighetsfulle.  

Den 30. juni 1940 beordret Hitler at alle kunstverk i Frankrike, både offentlige og private, skulle «sikres». Mange velstående franske jødiske familier hadde sendt sine kunstsamlinger ut av landet før de selv forlot Frankrike, men andre hadde latt samlingene bli igjen. En ny lov fastslo at personer som hadde forlatt Frankrike rett før krigen ikke lenger var franske borgere, og at deres eiendom kunne beslaglegges. Gestapo begynte å besøke bankhvelv og tomme boliger og samle inn kunstverk. Også verkene som var etterlatt i de femten største jødisk-eide kunstgalleriene i Paris ble samlet inn og transportert i franske politivarebiler.

I september ble en ny organisasjon opprettet: ''Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg'', for å katalogisere og lagre kunsten. Den ble plassert i Galerie nationale du Jeu de Paume, en bygning i Tuileries-hagen brukt av Louvre til midlertidige utstillinger. Mer enn 400 kasser med kunstverk ble fraktet dit av *Luftwaffe*-personell, pakket ut og registrert.  

Hermann Göring, sjef for *Luftwaffe*, besøkte Jeu de Paume 3. november og kom tilbake to dager senere, hvor han tilbrakte hele dagen med å velge ut kunst til sin private samling. Han valgte 27 malerier, blant annet verk av Rembrandt og Van Dyck eid av Édouard de Rothschild, samt glassmalerier og møbler ment for Carinhall, den luksuriøse jakthytta han hadde bygget i Schorfheide-Chorin biosfærereservat i Tyskland. Et annet Rothschild-eid maleri, *[[Astronomen (Vermeer)|Astronomen]]* av Vermeer, ble reservert for Hitler personlig. Femten godsvogner fulle av kunstverk ble sendt til Tyskland med Görings private tog. Göring besøkte Jeu de Paume ytterligere 12 ganger i 1941 og fem ganger i 1942, og utvidet samlingen sin ytterligere.

Beslagleggelsene fortsatte i banker, lagre og private boliger, med malerier, møbler, statuer, klokker og smykker som hopet seg opp i Jeu de Paume og fylte hele første etasje. Personalet der katalogiserte 218 større samlinger. Mellom april 1941 og juli 1944 ble 4&nbsp;174 kasser med kunstverk, lastet i 138 jernbanevogner, sendt fra Paris til Tyskland. Mye av kunsten, men ikke alt, ble gjenfunnet etter krigen.

### Kunstnere
Mens noen malere forlot Paris, ble mange værende og fortsatte arbeidet sitt. Georges Braque vendte tilbake til Paris høsten 1940 og arbeidet videre i stillhet. Pablo Picasso hadde tilbrakt mesteparten av 1939 i en villa i Royan, nord for Bordeaux, men returnerte til Paris og gjenopptok arbeidet i atelieret sitt i Rue des Grands-Augustins. Han tok ofte imot besøkende, inkludert tyskere – noen beundrende, andre mistenksomme. Han lot trykke postkort av sitt berømte antifascistiske verk *[[Guernica (maleri)|Guernica]]* for å dele ut som suvenirer, og førte alvorlige samtaler om kunst og politikk med tyske besøkende, blant dem forfatteren Ernst Jünger.  

Selv om arbeidet hans offisielt ble stemplet som «degenerert kunst», ble maleriene hans fortsatt solgt ved auksjonshuset Hôtel Drouot og i Galerie Louise Leiris, tidligere eid av Daniel-Henry Kahnweiler. Tyske embetsmenn åpnet Picassos bankhvelv, hvor han oppbevarte sin private kunstsamling, på jakt etter jødisk-eid kunst de kunne beslaglegge. Picasso forvirret dem fullstendig med sine forklaringer om eierskap, slik at de dro uten å ta noe. Han overbeviste dem også om at maleriene i det tilstøtende hvelvet, som tilhørte Braque, faktisk var hans egne.  

Andre «degenererte» kunstnere, blant dem Wassily Kandinsky og Henri Matisse – som sendte tegninger til Paris fra sitt hjem i Nice – ble offisielt fordømt, men fortsatte å selge verkene sine i bakrommene på parisiske gallerier.

## Antisemittisme

File:Bundesarchiv Bild 183-S59096, Plakat im Fenster eines französischen Restaurants.jpg|Et tysk skilt utenfor en parisisk restaurant kunngjør at jøder ikke har adgang (Bundesarchiv, 1. september 1940)
File:Bundesarchiv Bild 183-N0619-506, Paris, Jüdische Frauen mit Stern.jpg|Jødiske kvinner ble pålagt å bære gul Davidsstjerne (Bundesarchiv, 1. juni 1942)
File:Bundesarchiv Bild 183-S69265, Frankreich, Paris, zerstörte Synagoge.jpg|Synagogen i Montmartre og flere andre ble angrepet og vandalisert i 1941 (Bundesarchiv)
File:Bundesarchiv Bild 183-2008-0710-500, Paris, Geschäft mit antijüdischer Kennzeichnung.jpg|En jødisk-eid butikk i Marais, ødelagt i mai 1941 (Bundesarchiv)


Allerede fra begynnelsen av okkupasjonen ble jødene i Paris behandlet med særlig hardhet. Den 18. oktober 1940 vedtok de tyske okkupasjonsmyndighetene det som ble kjent som *Ordonnance d’aryanisation*, som fastsatte at jøder skulle få en særskilt status og utestenges fra liberale yrker som handel og industri. Dette rammet blant annet advokater, leger, professorer og butikkinnehavere. De ble også nektet adgang til enkelte restauranter og offentlige steder, og eiendommen deres ble beslaglagt.

Den 23. mai 1942 ga sjefen for Gestapos antijødiske avdeling, Adolf Eichmann, hemmelige ordre om deportasjon av franske jøder til konsentrasjonsleiren Auschwitz. Den 29. mai ble alle jøder i den okkuperte sonen over seks år pålagt å bære den gule Davidsstjernen. I juli ble jøder utestengt fra alle hovedgater, kinoer, biblioteker, parker, hager, restauranter, kafeer og andre offentlige steder, og de ble pålagt å bruke den siste vognen i metrotogene.

Den 16.–17. juli 1942, på ordre fra tyskerne, ble 13&nbsp;152 jøder (4&nbsp;115 barn, 5&nbsp;919 kvinner og 3&nbsp;118 menn) arrestert av det franske politiet. Ugifte personer og par uten barn ble sendt til Drancy, omkring 20 kilometer nord for Paris, mens 8&nbsp;160 menn, kvinner og barn fra familier ble sendt til Vélodrome d’Hiver («Vel’ d’Hiv») i Rue Nelaton i 15. arrondissement. Der ble de stuet sammen i sommervarmen, nesten uten mat og vann og uten sanitære forhold, i fem dager før de ble sendt videre til interneringsleirene Drancy, Compiègne, Pithiviers og Beaune-la-Rolande, som forstadier til utryddelsesleiren Auschwitz.

Razziaen ble av tyskerne betraktet som en fiasko, ettersom de hadde klargjort tog for 32&nbsp;000 personer. Arrestasjonene fortsatte i 1943 og 1944. Ved frigjøringen ble det anslått at 43&nbsp;000 jøder fra Paris-regionen, omtrent halvparten av hele det jødiske samfunnet, var blitt sendt til konsentrasjonsleirer, og at 34&nbsp;000 var blitt drept der.

## Kollaborasjon

File:Pierre Laval and Carl Oberg in Paris.png|Frankrikes statsminister Pierre Laval og general Carl Oberg, tysk politisjef i Paris med ansvar for Gestapo og SS, 1. mai 1943 (Bundesarchiv)
File:Bundesarchiv Bild 146-1978-053-30, Paris, vor dem Truimphbogen.jpg|En parisisk politimann hilser en tysk offiser (Bundesarchiv, 1941)
File:Milice révolutionnaire nationale.jpg|11. april 1943: Møte i Vel’ d’Hiv i Paris for *Front révolutionnaire national*, en fransk fascistisk paramilitær organisasjon opprettet 28. februar 1943 for å bekjempe den franske motstandsbevegelsen. Organisasjonens aktive kollaborasjonspoliti ble kalt *[[Milice]]*. Medlemmene ovenfor avlegger troskapsed til organisasjonen. (Foto: avisen *Le Matin*, 12. april 1943)


Mange parisere samarbeidet med regjeringen til marskalk Pétain og med tyskerne, og bistod dem i byadministrasjonen, politiet og andre statlige funksjoner. Franske embetsmenn fikk valget mellom å samarbeide eller å miste jobben. Den 2. september 1941 ble alle dommere i Paris bedt om å avlegge troskapsed til marskalk Pétain. Bare én, Paul Didier, nektet.

I motsetning til territoriet i Vichy-Frankrike, som ble styrt av marskalk Pétain og hans ministre, ble Paris i kapitulasjonsdokumentet plassert i den okkuperte sonen, direkte under tysk myndighet, *Militärbefehlshaber in Frankreich* (MBF). Dokumentet fastslo: «Den franske regjeringen skal umiddelbart oppfordre alle franske myndigheter og administrative tjenester i de okkuperte territoriene til å rette seg etter de tyske militærmyndighetenes bestemmelser og samarbeide korrekt med dem.» Politiprefekten og prefekten for Seinen rapporterte til MBF, og bare sekundært til regjeringen i Vichy.

Det Rikets sikkerhetshovedkontor (*Reichssicherheitshauptamt*, RSHA), som hadde overoppsyn med SS, SD og Gestapo, samarbeidet tett med det franske politiet og dets hjelpeorganer. Det opprettet *Carlingue* (eller fransk Gestapo), som ble brukt til opprørsbekjempelse mot motstandsbevegelsen. Kadrer, hovedsakelig rekruttert fra den franske underverdenen, opererte fra 93 Rue Lauriston. Mange av medlemmene ble pågrepet ved krigens slutt og henrettet.

De nazistiske sikkerhetsorganene opprettet også spesialbrigader underlagt politiprefekturet i Paris. Disse enhetene opererte i samsvar med RSHA og SS, arresterte motstandskjempere og allierte agenter, og deltok i arrestasjonen av jøder for deportasjon. Fangene ble rutinemessig torturert av spesialbrigadene.

Tyskerne støttet opprettelsen av en fascistisk paramilitær organisasjon av Vichy-regimet den 28. februar 1943, *Front révolutionnaire national*, hvis aktive politigren ble kalt *[[Milice]]*. Dens hovedoppgave var å bistå tyskerne i kampen mot motstandsbevegelsen, som de karakteriserte som en «terroristorganisasjon». Organisasjonen etablerte hovedkvarter i den tidligere kommunistpartibygningen i 44 Rue Le Peletier og i 61 Rue de Monceau. Lycée Louis-le-Grand ble okkupert og brukt som kaserne, og det ble opprettet en offisersskole i synagogen i Auteuil. *Front révolutionnaire national* holdt et stort massemøte 11. april 1943 i Vel’ d’Hiv.

Ved frigjøringen av Paris i august 1944 valgte de fleste av organisasjonens medlemmer å kjempe sammen med tyskerne, og mange flyktet til Tyskland (Sigmaringen) da Paris falt til de allierte. De som ble igjen, ble mål for utrenskningen (*épuration*) som fulgte.

## Kriminalitet

Den mest beryktede kriminelle i perioden var doktor Marcel Petiot. Petiot kjøpte et hus i 21 Rue Le Sueur i 16. arrondissement i Paris, og under navnet *Docteur Eugène* utga han seg for å være leder for et motstandsnettverk som smuglet jøder ut av Frankrike til Argentina. Han krevde et stort forskudd fra sine «klienter» og ba dem deretter komme til huset hans med gull, sølv og andre verdigjenstander.

Når de ankom, førte han dem inn på sitt kontor og overbeviste dem om at det var nødvendig med vaksinasjon for å kunne reise inn i Argentina. Han ga dem deretter en dødelig intravenøs injeksjon, og observerte deres langsomme død gjennom et kikkhull i døren til et tilstøtende rom. Etterpå parterte han likene, kastet kroppsdelene i brønnen og løste dem opp med brent kalk.

Hans aktiviteter tiltrakk seg Gestapos oppmerksomhet, og han ble arrestert i 1943. Dette gjorde det mulig for ham senere å hevde at han faktisk hadde vært medlem av motstandsbevegelsen. Forbrytelsene hans ble først avdekket etter frigjøringen i 1944. Han ble tiltalt for drapene på 27 personer, stilt for retten i 1946 og dømt til døden. Han ble henrettet ved giljotin den 25. mai 1946.

Gull, sølv og andre verdigjenstander ble aldri funnet da han ble arrestert. I et forsøk på å finne skatten ble huset grundig revet i 1966, men det ble aldri funnet spor etter verdiene.

## Motstandsbevegelsen

File:Resistance_15_December_1940.jpg|Første nummer av den illegale avisen *Résistance*, 15. desember 1940
File:Affiche 21 08 1941.jpg|Plakat som varsler at tyskerne vil ta gisler som represalier for angrep på tyske soldater, 21. august 1941
File:French resistance during Paris Uprising 1944.jpg|Motstandskjempere i Paris under oppstanden i august 1944


Den 18. juni 1940 hørte parisere som lyttet til BBC en lite kjent fransk brigadegeneral i London, Charles de Gaulle, komme med en appell (*Appel du 18 juin*) om å fortsette motstanden mot tyskerne. Få hørte sendingen direkte, men den ble senere trykt, kopiert og sirkulert i stor skala.

Den 23. juni beordret de tyske okkupasjonsmyndighetene at alle franske borgere skulle levere inn skytevåpen og kortbølgemottakere, ellers ville de møte strenge straffetiltak. I Paris var motstanden i begynnelsen isolert og langsom i utviklingen. Den 2. august ble de Gaulle dømt til døden for landsforræderi *in absentia* av marskalk Pétains nye regjering.

Den første ulovlige demonstrasjonen mot okkupasjonen i Paris fant sted 11. november 1940, årsdagen for våpenhvilen i 1918. Tyske myndigheter hadde forbudt enhver markering og erklært dagen som vanlig skole- og arbeidsdag. Likevel spredte elever fra parisiske lycéer løpesedler og oppfordret til boikott av undervisningen og samling ved Den ukjente soldats grav under Triumfbuen.

Om morgenen la rundt 20&nbsp;000 studenter ned kranser og blomster ved graven og ved statuen av Georges Clemenceau på Place Clemenceau. Dette ble tolerert. Midt på dagen ble demonstrasjonen mer provoserende; noen bar Lorraine-korset, symbolet på De Gaulles Frie Frankrike. Politiet jaget dem bort. Ved kvelden samlet rundt 3&nbsp;000 studenter seg, ropte «*Vive la France!*» og «*Vive l’Angleterre!*», og sammenstøt oppstod med politi og fascistiske ungdomsgrupper. Tyske soldater rykket inn med bajonetter. Regjeringen meldte om 123 arrestasjoner og én såret student.

De arresterte ble sendt til fengslene La Santé, Cherche-Midi og Fresnes, hvor de ble slått, ydmyket og tvunget til å stå ute i regnet hele natten. Som følge av demonstrasjonen ble Sorbonne stengt, studentene måtte melde seg jevnlig for politiet, og Latinerkvarteret ble satt under streng overvåking.

En annen hendelse fant sted 10. november 1940. Den 28 år gamle ingeniøren Jacques Bonsergent havnet i slagsmål med tyske soldater under mørkleggingen. En tysker ble slått. Bonsergent nektet å angi vennene sine og ble etter 19 dager i fengsel dømt til døden. Han ble henrettet 23. desember 1940, den første sivile i Frankrike som ble henrettet for motstand. I 1946 fikk metrostasjonen Jacques Bonsergent hans navn.

Den første betydelige motstandsorganisasjonen i Paris ble dannet i september 1940 av intellektuelle knyttet til Musée de l’Homme. Den 15. desember publiserte de avisen *Résistance*, som ga navn til bevegelsen. Gruppen ble ledet av antropologen Boris Vildé. De hjalp krigsfanger å flykte, men ble avslørt i januar 1941. Vildé og seks andre ledere ble henrettet ved skyting på Fort Mont-Valérien 22. februar 1942.

Motstanden blant vanlige parisere var ofte symbolsk: bokstaven V for *Victory* ble malt på vegger, biler og tavler. Tyskerne forsøkte å overta kampanjen, men uten effekt.

Frem til juni 1941 spilte kommunistene liten rolle i motstanden på grunn av Molotov–Ribbentrop-pakten. Etter Tysklands angrep på Sovjetunionen ble de blant de mest aktive. Den 21. august 1941 skjøt den unge kommunisten Pierre Georges (alias «Fabien») en tysk marineoffiser i metroen ved Barbès–Rochechouart. Tyskerne svarte med massehenrettelser av gisler.

I takt med krigens utvikling ble motstanden stadig mer koordinert. Under ledelse av Jean Moulin ble Conseil National de la Résistance opprettet. I 1944 ble kommunistenes styrker samlet i Forces françaises de l’intérieur (FFI), som forberedte oppstanden som skulle føre til frigjøringen av Paris.

## Frigjøringen


File:Battle for paris FFI1.png|Oppstanden mot tyskerne i Paris begynte 19. august 1944 med overtakelsen av politihovedkvarteret og andre offentlige bygninger
File:Crowds of French patriots line the Champs Elysees-edit2.jpg|Den franske 2. panserdivisjon under general Philippe Leclerc de Hauteclocque paraderer på Champs-Élysées 26. august 1944
File:The Liberation of Paris, 25 - 26 August 1944 HU66477.jpg|26. august 1944 leder general Charles de Gaulle seiersparaden som feirer frigjøringen av Paris dagen før


De allierte gikk i land i Normandie 6. juni 1944, og to måneder senere brøt de gjennom de tyske linjene og begynte å rykke frem mot og rundt Paris. Tysk kontroll over byen var allerede i ferd med å bryte sammen. Omtrent 100&nbsp;000 parisere hadde 14. juli trosset forbudet og deltatt i feiringen av Bastilledagen. Tyske soldater skjøt i luften, men det franske politiet grep ikke inn. Den 10. august gikk halvparten av de 80&nbsp;000 jernbanearbeiderne i Paris-regionen ut i streik, noe som stanset all togtrafikk. Den 15. august beordret den nye tyske kommandanten i Paris, general Dietrich von Choltitz, at 3&nbsp;000 motstandsfolk som satt fengslet i Paris, skulle overføres ut av byen. De ble stuet inn i godsvogner, 170 personer i hver, og sendt til konsentrasjonsleirene Buchenwald og Ravensbrück. Bare 27 kom tilbake. Samme dag fikk Paris-politiet vite at politifolk i forstedene ble avvæpnet av tyskerne; de gikk umiddelbart ut i streik. I Paris ble det meste av strøm- og gasstilførselen kuttet, det var lite mat tilgjengelig, og metroen sluttet å gå.

Den 19. august, mot protestene fra de Gaulles representant i Paris, Jacques Chaban-Delmas, oppfordret Det nasjonale motstandsrådet og den parisiske frigjøringskomiteen til øyeblikkelig oppstand. Den ble ledet av den kommunistiske FFI-sjefen oberst Henri Rol-Tanguy. Chaban-Delmas gikk motvillig med på å delta. Frigjøringskomiteer i hvert nabolag okkuperte offentlige bygninger og lokalene til samarbeidende aviser, og reiste barrikader i de nordlige og østlige bydelene, der motstanden sto sterkest. Til Rol-Tanguys overraskelse sluttet også Paris-politiet seg til oppstanden; rundt tusen politifolk okkuperte politiprefekturet på Île de la Cité.

På tidspunktet for oppstanden hadde de fleste eliteenhetene i den tyske hæren forlatt byen, men rundt 20&nbsp;000 tyske soldater var fortsatt igjen, bevæpnet med omtrent 80 stridsvogner og 60 artilleristykker. Motstanden stilte med rundt 20&nbsp;000 stridende, men hadde bare 60 håndvåpen, noen få maskingevær og ingen tunge våpen. Likevel gikk en liten gruppe motstandsfolk, ledet av Marcel Flouret, om morgenen 20. august inn i rådhuset i Paris og krevde overtakelse av driften. Bygningen ble deretter okkupert av motstanden. Rol-Tanguy ledet oppstanden fra en bunker 26 meter under statuen av Løven av Belfort på Place Denfert-Rochereau, som hadde forbindelse med katakombene. Parisere felte trær og rev opp brostein for å bygge barrikader. Spredte snikskytterangrep og gatekamper brøt ut mellom tyskerne, Milice og motstanden; fanger ble henrettet på begge sider. Motstanden tok våpen fra falne tyskere og erobret til og med lastebiler og stridsvogner, men ingen av partene hadde nok militær styrke til å avgjøre slaget.


File:Memorial to those killed during the libration of Paris in WW II, along the Rue de Rivoli.jpg|Minnesmerke over falne under frigjøringen av Paris


De allierte hadde opprinnelig planlagt å gå utenom Paris for å unngå gatekamper og ansvaret for å forsyne en enorm befolkning. Da nyheten om oppstanden nådde dem, ble generalene Dwight D. Eisenhower og Omar Bradley enige om å sende general Leclercs 2. panserdivisjon til Paris, støttet av den amerikanske 4. panserdivisjon. Den 2. panserdivisjon rykket ut tidlig om morgenen 23. august med 16&nbsp;000 mann, 4&nbsp;200 kjøretøy og 200 stridsvogner. Innen ettermiddagen dagen etter var de i de vestlige og sørlige forstedene. Allerede 23. august hadde Leclerc sendt en liten kolonne på tre stridsvogner og elleve halvbelter, under kommando av kaptein Raymond Dronne, inn i sentrum. Klokken 21 nådde Dronne rådhuset, hvor han ble mottatt av Georges Bidault, leder for Conseil national de la Résistance, og André Tollet, leder for den parisiske frigjøringskomiteen. Deretter dro han til politiprefekturet for møte med Chaban-Delmas.

Hovedstyrken av Leclercs 2. panserdivisjon og den amerikanske 4. infanteridivisjon rykket inn i byen om morgenen 25. august. Det ble harde kamper ved Les Invalides og École Militaire, der flere franske soldater ble drept og stridsvogner ødelagt. Innen formiddagen var tyskerne overvunnet, og et stort fransk trikolorflagg ble heist på Eiffeltårnet.

General von Choltitz, en overbevist nazist, hadde fått ordre av Hitler om å etterlate byen som «en haug med brennende ruiner», men innså at slaget var tapt og ønsket ikke å bli tatt til fange av motstanden. Via den svenske generalkonsulen Raoul Nordling ignorerte han Hitlers ordre og forhandlet frem en våpenhvile. Om ettermiddagen 25. august reiste han fra hovedkvarteret i Hôtel Meurice til Gare Montparnasse, der general Leclerc hadde sitt hovedkvarter. Rundt klokken 15 signerte de kapitulasjonen i biljardrommet på stasjonen. Chaban-Delmas og Rol-Tanguy var også til stede, og Leclerc insisterte på at FFI-lederen skulle signere sammen med ham. Okkupasjonen av Paris var dermed formelt over.

De Gaulle ankom Paris to timer senere. Han møtte først Leclerc og klaget over at Rol-Tanguy hadde signert kapitulasjonen. Deretter dro han til krigsdepartementet, før han gikk til rådhuset og holdt en berømt tale for en enorm folkemengde, som han avsluttet:


«Paris! Paris ydmyket! Paris knust! Paris martyrisert! Men nå Paris frigjort! Frigjort av seg selv, av sitt eget folk, med hjelp av Frankrikes armeer, med støtte fra hele Frankrike, fra det kjempende Frankrike, fra det eneste Frankrike, det sanne Frankrike, det evige Frankrike.»


Dagen etter ledet de Gaulle, til fots og ragende over mengden, en triumfmarsj fra Triumfbuen ned Champs-Élysées til Place de la Concorde og videre til Notre-Dame de Paris, hvor han deltok i et Te Deum.

Omtrent 2&nbsp;000 parisere ble drept under frigjøringen av hovedstaden, sammen med rundt 800 motstandskjempere fra FFI og politiet, samt over 100 soldater fra Frie Frankrike og de amerikanske styrkene.

## Matkrisen

Frigjøringen av Paris betydde ikke en umiddelbar slutt på matmangelen. Tvert imot forverret situasjonen seg i månedene som fulgte. Transportnettverket var ødelagt, jordbruksproduksjonen i store deler av Frankrike var sterkt redusert, og forsyningslinjene var fortsatt ustabile. Byen måtte forsørge en befolkning på rundt 2,5&nbsp;millioner mennesker, samtidig som lagrene var nesten tomme.

Rasjoneringen som var blitt innført under okkupasjonen, fortsatte å gjelde. Brødrasjonene var lave, kjøtt var sjeldent, og melk, fett og sukker var strengt begrenset. Mange parisere overlevde på et minimumskosthold basert på brød, poteter og sesongens grønnsaker. Køene foran bakerier og matbutikker var lange, og svartebørsen fortsatte å blomstre, ofte med priser som var uoppnåelige for vanlige arbeidere.

Vinteren 1944–1945 var spesielt hard. Mangelen på kull og ved gjorde oppvarming vanskelig, og mange leiligheter var kalde og fuktige. Underernæring ble et alvorlig problem, særlig blant eldre, barn og syke. Sykehusene rapporterte økning i sykdommer knyttet til feilernæring.

De allierte forsøkte å forbedre situasjonen ved å sende nødhjelp og forsyninger, særlig fra USA, men behovene var enorme. Først i løpet av 1946 begynte matforsyningen gradvis å normalisere seg, og det var ikke før flere år etter krigens slutt at rasjoneringen i Frankrike ble fullstendig opphevet.

## Hevn og fornyelse


File:German officer POWs in Paris HD-SN-99-02952.JPG|Tyske offiserer og stab, krigsfanger ved Hôtel Majestic, det tidligere tyske militære hovedkvarteret, kort tid etter frigjøringen. (National Archives and Records Administration, USA)
File:Bundesarchiv Bild 146-1971-041-10, Paris, der Kollaboration beschuldigte Französinnen.jpg|Kvinner anklaget for å ha hatt forhold til tyske soldater fikk hodene barbert som offentlig ydmykelse (Bundesarkiv, 21. juni 1944)
File:Paris, Spring 1945- Everyday Life in Liberated Paris, France, 1945 D24166.jpg|Musikere opptrer i gatene i Paris våren 1945. I mengden ses flere allierte soldater. (Imperial War Museums, Storbritannia)


Umiddelbart etter frigjøringen av byen ble parisere som hadde samarbeidet med tyskerne straffet. Kvinner som ble anklaget for å ha hatt intime forhold til tyske soldater, fikk hodene barbert og ble offentlig ydmyket. Mange av anklagerne var menn, og i flere tilfeller fungerte dette som hevnaksjoner eller som en måte for faktiske kollaboratører å avlede oppmerksomheten bort fra seg selv.

Noen kjente personer, blant dem Coco Chanel, som hadde bodd sammen med en tysk offiser, forlot stille landet og vendte ikke tilbake på mange år. Totalt ble 9&nbsp;969 personer arrestert. Det ble opprettet en militærdomstol for dem som hadde samarbeidet med den tyske hæren og politiet, og en egen rettsinstans for økonomiske og politiske kollaboratører.

Av de arresterte ble 1&nbsp;616 frikjent, mens 8&nbsp;335 ble dømt. I Seine-departementet avsa de to domstolene dødsdom over 598 kollaboratører, hvorav 116 ble henrettet; resten, som hadde flyktet fra Frankrike, ble dømt *[[In absentia|in absentia]]*.

Frigjøringen brakte ikke umiddelbart fred til Paris. Tusen mennesker ble drept eller såret i et tysk bombeangrep 26. august, og byen og regionen ble utsatt for angrep med tyske V-1-raketter fra 3. september. Matrasjonering og andre restriksjoner fortsatte til krigens slutt, men fryktklimaet hadde forsvunnet.

Det politiske livet i byen ble gradvis gjenopptatt under nøye oppsyn av general Charles de Gaulle. Den 27. august holdt Ministerrådet sitt første møte ved Hôtel Matignon siden 1940. I oktober ble et provisorisk kommunestyre opprettet, men det trådte ikke formelt sammen før i mars og april 1945.

Den første utgaven av den nye avisen *[[Le Monde]]* ble utgitt 18. desember 1944. Den 13. april 1945, like før krigens slutt i Europa, fastsatte en ny forordning datoen for de første kommunale valgene siden krigen startet. Valgene ble holdt 29. april, og for første gang fikk franske kvinner stemmerett.

## Se også

* Frankrikes fall
* Dietrich von Choltitz – «Pariss redningsmann»
* Tysk militæradministrasjon i det okkuperte Frankrike under andre verdenskrig
* Frigjøringen av Paris
* ''Épuration légale''
* Frigjøringen av Frankrike

## Referanser


### Bibliografi

#### Engelsk
* 

* Drake, David. *Paris at War: 1939–1944* (2015), undersøker livene til vanlige parisere, så vel som kollaboratører og motstandsbevegelsen.

* 

* 

* 

#### Fransk
* 

* 

* 

* 

* 

* 

## Eksterne lenker
* Dokumentaropptak fra frigjøringen av Paris i 1944
* «Paris Underground: Subterranean Resistance and the Nazi Occupation»