Glassvamper

* Se tekst

**Glasssvamper** er svamper med et skjelett laget av fire- og/eller sekstakkede kiselholdige spikler. De blir vanligvis klassifisert sammen med andre svamper i rekke Porifera, men noen forskere anser dem som såpass forskjellige fra andre svamper til at de bør ha en egen rekke: Symplasma. Glasssvamper er muligens de lengstlevende dyrene på jorda. Maksimal alder blir anslått til å være 15 000 år.

## Biologi
Glasssvamper er ikke en spesielt vanlig dyregruppe, og gror for det meste på dyp fra 450 til 900 meter under havflaten. Selv om arten *[[Oopsacas minuta]]* er funnet på grunt vann, lever de andre artene mye dypere. De finnes i alle verdenshav, selv om de er spesielt vanlige i Antarktis og nordlige Stillehavsvann.

Glassvamper er mer eller mindre formet som et beger, og varierer fra 10 til 30 centimeter. I motsetning til hornsvamper som kan være ganske myke, er glassvampene harde med fast form, siden de glasslignende silikaspiklene er smeltet sammen for å danne et gitter.[ Spiklene er bygget av silisiumdioksid og vannmolekyler og er kjemisk sett en form for amorf opal med formelen SiO2·nH2O. Hos noen glasssvamper, som medlemmer av slekten *[[Euplectela]]*, blir disse strukturene hjulpet av et protein kalt glassin. Dette proteinet bidrar til produksjonen av silika fra kiselsyren svampen absorberer fra det sjøvannet rundt seg.

Kroppen hos glassvamper er relativt symmetrisk, med et stort sentralt hulrom. Hos mange arter står det sentrale hulrommet i kontakt med vannmassene rundt gjennom en serie åpninger som fungerer som en sil, dannet av skjelettet. Det stive skjelettet gjør at glassvamper, i motsettning til andre svamper, ikke kan trekke seg sammen. Noen arter av glasssvamp er i stand til å vokse sammen og danner rev eller biohermer slik som koraller. De er vanligvis bleke i fargen, fra hvit til oransje.

Glassvamper har en ekstremt kort fosterutvikling. Egget klekker til en enkel larve som består av en hul ball av celler, med et enkelt flimmerhår på hver celle allerede på 32-cellers stadiet

## Elektriske signaler
Som alle svamper mangler glasssvamper nerveceller, men de har et system for raskt å lede elektriske impulser over kroppen som i noen grad gjør samme nytten. Dette systemet er særegent for glassvampene. Det gjør det mulig for dem å reagere raskt på ytre stimuli. Hos arten *Rhabdocalyptus dawsoni* blir de elektriske signalene brukt til å oppdage miljøendringer, slik som sedimentering, og sender signal gjennom kroppssystemet for å varsle organismen om ikke lenger å pumpe vann gjennom porene aktivt. En annen glasssvampart i det samme eksperimentet til viste at det elektriske ledningssystemet for disse svampene har en terskelverdi for hvor mye ytre stimuli, de kan tåle før det stopper stopper å spise. Arter som venusbeger har en dusk av fibre som strekker seg utover som en omvendt krone ved bunnen av skjelettet. Disse fibrene er 50 til 175 millimeter lange og omtrent like tykke som et menneskehår, og ser ut til å primært ha som fukjson å oppdage miljøforandringer.

Glasssvampene avviker fra andre dyr i cellestrukturen. Det meste av cytoplasmaet ikke delt inn i celler av membraner, men danner et syncytium eller en kontinuerlig masse av cytoplasma med mange kjerner. Dette er et fenomen man ofte finner hos sopp, men ikke hos dyr. De gjenværende cellene er koblet til cellemassen av cytoplasmatiske broer. Denne fysiologien er det som gjør at en større strøm av ioner og elektriske signaler kan bevege seg gjennom hele organismen, med rundt 75% av svampvevet smeltet sammen på denne måten. En art, *Vazella pourtalesii*, har en overflod av symbiotiske mikrober som hjelper til med nitrifikasjon og denitrifisering av samfunnene de er til stede i. Disse interaksjonene hjelper svampene til å overleve under de oksygenfattige forholdene i dypet, og gjør at denne arten spiller en helt spesiell rolle i økosystemet i dyphavet.

## Livslengde
Disse skapningene har lang levetid, men den nøyaktige alderen er vanskelig å måle. En studie basert på dataodellering av vekst ga en estimert alder for et stort eksemplar av *Scolymastra joubini* på 23 000 år (fra 13 000 til 40 000 år). På grunn av endringer i havnivået siden det siste istid antas dens maksimale alder å ikke være mer enn 15 000 år, siden området den gang ville være grunt vann. Denne arten står derfor bare oppgitt til å være ca. 15 000 år i AnAge-databasen, selv om alderen kan være mye høyere. Glassvamper forekommer sjeldent på grunt vann. I Antarktis er to arter funnet så grunt som 33 meter under isen. I Middelhavet er en art funnet i en undersjøisk hule som bare er 18 meter under havflaten. i en hule med oppvelling fra en dypvannsoppstrøm.

## Svamprev
Glassvamper kan i enkelte tilfelle danne rev (kalt svamprev). Utenfor kysten av British Columbia eksisterer det svamprer på rellativt grunt vann. The Sponge Reef Project er opprettet for å studere dette spesielle fenomenet. Arten *Sarostegia oculata* fungerer i slike rev nesten alltid som vert for symbiotiske zoanthider (en type korall som vanligvis opptrer som enkeltpolypper). Dette samlivet gir *S. oculata* en bygning og utseende som imiterer strukturen i korallrev. I 2017 ble et smaprev oppdaget i Sør-Atlanteren på et undersjøisk fjellplato på 600 – 900 meters dyp, dominert av store, forgreindede *S.oculata*, overvokst med zoanthid-polypper.[14] Et svamprev som ble oppdaget i Hecate-stredet, British Columbia, er 7 kilometer langet og 20 meter høyt. Før disse oppdagelsene ble svamprev antatt å ha dødd ut i jura.

Rapporter om glasssvamper er også registrert på vrakene av *«HCMS Saskatchewan»* og *«HCMS Cape Breton»* utenfor kysten av Vancouver Island. Arter av zoantharinider som er avhengige av glassvamper er også funnet utenfor kysten av den japanske øya Minami-Torishima. Uidentifiserte arter av zoanthinider har også blitt funnet i australske farvann. Om det viser seg at disse artene er de samme som de som finnes i Minami-Torishima, kan dette potensielt være bevis på at glassvamper og svamrev eksisterer i hele Stillehavet.[

## Bevaring
De fleste glassvamper lever på dyp som i minimal grad er påvirket av menneskelige aktiviteter. Den kanadiske regjeringen utpekte 2140 km² av Hecate-stredet og Queen Charlotte-sundet som et marint beskyttet område på grunn av de gruntlevende svampene som finnes der. Dette området inneholder fire glasssvamprev. De nye forskriftene forbyr bunnkontaktfiske innenfor 200 meter fra svamprevene. Selv om menneskelige aktiviteter bare påvirker noe får områder der det finnes glasssvamper, er de fortsatt utsatt for trusselen om klimaendringer. Eksperimenter med arten *Aphrocallistes vastus* har vist at økning i temperatur og forsuring kan føre til svekket skjelettstyrke og -stivhet. I 1995 kollapset en isbre i Antarktis på grunn av klimaendringer. Siden den gang har studier av området vist at glassvamprevene har økt i størrelse til tross for klimaendringene.

## Klassifisering
De tidligste kjente glassvampene er fra de tidligste kambriske eller sen prekambrium. Fossiler av dem er ganske vanlige i forhold til andre fossile svamper, men dette antas å delvis være et resultat av at spiklene deres er kraftigere og derved lettere fossiliseres enn bærestrukturer hos andre svamper.

Glassvampene utgjør en egen klasse, som er delt inn i to underklasser og flere ordner:

Klasse **Hexactinellida**
*Underklasse Amphidiscophora
**Orden Amphidiscosida
**Orden †Hemidiscosa
**Orden †Reticulosa
*Underklasse Hexasterophora
***Incertae sedis*
***Dactylocalycidae Gray, 1867
**Orden Lychniscosida
**Order Lyssacinosida
**Orden Sceptrulophora

## Referanser