Auschwitzprosessen i Frankfurt

**Auschwitzprosessen i Frankfurt**  var en serie rettssaker fra desember 1963 til august 1965 mot 22 tiltalte for medvirkning til holocaust i Auschwitz-Birkenau under andre verdenskrig. Dette var den viktigste rettssaken etter holocaust ført for domstoler i Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland). Prosessen ble gjennomført i Frankfurt am Main og varte i 183 dager. 

De tiltalte hadde tjenestegjort i Auschwitz. Til forskjell fra Auschwitzprosessen i Krakow var ikke Frankfurt-prosessen basert på tiltale for forbrytelser mot menneskeheten etter folkeretten, men på tysk strafferett. Hovedtiltalt var Robert Mulka som hadde vært Rudolf Höss' nestkommanderende («adjutant»). Blant de tiltalte var Gestapo-personell, leger og en tidligere fange som hadde tjenestegjort som *[[kapo]]*.

Saken ble innledet 20. desember 1963 for Landgericht Frankfurt am Main i Frankfurt am Main. Domstolen var sammensatt som en meddomsrett (*Schwurgericht*). Dokumentene fra prosessen utgjør 124 bind, og sluttprosedyren alene varte i 3 måneder. Det ble ført 359 vitner hvorav 248 Auschwitz-overlevende. Tiltaledokumentet var på 700 sider hvorav 200 sider historie om leiren skrevet av eksperter. Lydopptak av rettsforhandlingene til hjelp for dommerne ble bevart og ble ikke ødelagt som planlagt.

Domstolen konkluderte med seks livstidsdommer for mord, elleve dommer på tre til 14 år for medvirkning til mord, tre frifinnelser av mangel på bevis og to saker ble trukket av medisinske grunner. Statsadvokat Fritz Bauer hevdet at alle som forsto hva de var med på, burde dømmes for mord. Domstolen la til grunn at de bare kunne dømmes for medvirkning, så sant de ikke hadde opptrådt på eget initiativ og særlig ondskapsfullt.

I 1967–68 ble det i Frankfurt ført sak mot to tidligere fanger som hadde vært *[[kapo]]s* i Auschwitz.

## Bakgrunn
Utløsende for rettssaken var arbeidet journalisten Thomas Gnielka (1928-65) nedla som journalist i *[[Frankfurter Rundschau]]*. Gnielka ble som 15-åring utskrevet som *[[Flakhelfer]]* for å beskytte IG Farbens anlegg ved Auschwitz. Sammen med sine klassekamerater - fra en liberal skole i Berlin-Spandau - så han hva som foregikk i konsentrasjonsleiren på det tilgrensende området. Etter krigen forsøkte han glemme inntrykkene fra da han ankom Auschwitz i januar 1944, til han og de andre berlinerguttene flyktet vestover, en liten halvtime før den røde hær rykket inn i leiren 27. januar 1945. Etter Gnielkas tidlige død holdt Heinrich Böll gravtalen, og Hessens delstatsregjering deltok i hans begravelse. Thomas Gnielkas kamp for Hitlertidens ofre skildres i filmen *Labyrinth des Schweigens* («Taushetens labyrint») fra 2014. Teksten hans ble utgitt på samme tid, under tittelen *Die Geschichte einer Klasse* (meningsoversettelse: «En skoleklasses historie»).

## Forarbeid
Juristen Fritz Bauer ble i 1956 leder for statsadvokatembetet i delstaten Hessen, hentet dit av ministerpresident Georg August Zinn. Der tok han initiativ til Auschwitzprosessen i Frankfurt, som var rettet mot SS-personell i Auschwitz-Birkenau. Bakgrunn for initiativet var blant annet dokumenter om henrettelser i Auschwitz kom Bauer i hende 1958. Dokumentene angå navn både på ofre og gjerningsmenn. I 1959 ba Fritz tysk høyesterett om å få alle sakene overført til domstolen *Landgericht* i Frankfurt, i stedet for at sakene ble ført spredt rundt i Tyskland. Påtalemakten i Frankfurt fikk da jurisdiksjon for alle saker som gjaldt Auschwitz.

Til etterforskningen før Auschwitz-prosessen valgte Bauer tre jurister, Joachim Kügler, Georg Friedrich Vogel og Gerhard Wiese, som var for unge til å ha vært involvert i nazismen. Bauer førte ikke selv saken i Frankfurt, men som leder for statsadvokatembetet hadde han oppsyn med saken og støttet juristene som møtte i retten.

Bauers venn Thomas Harlan medvirket i Auschwitzprosessene med å fremskaffe skriftlige beviser mot de mistenkte. Thomas Harlan var sønn av propagandafilmskaperen Veit Harlan. Vaktene i Auschwitz var pålagt å se Veit Harlans propagandafilm *[[Blod og gull]]*.

Arrestasjonen av Richard Baer i 1960 var en stor seier for påtalemakten i Frankfurt: Etter at to Auschwitz-kommandanter var henrettet i Polen, var Baer den høyest rangerte i live. Baer var blant de 24 opprinnelig tiltalte i Frankfurt, men døde i varetekt sommeren 1963, to måneder etter at tiltalen var klar. Baers død innebar at påtalemaktene ikke kunne stille hele hierarkiet i Auschwitz for retten som planlagt. Baers død gjorde det også lettere for forsvarerne å trekke i tvil at underordnete stod fritt til å ta egne avgjørelser.

## Juridisk grunnlag

Vesttyske domstoler la til grunn at det var grunnlovsstridig å dømme etter nye lover ifølge paragraf 103. Domstolene insisterte på å følge den tyske straffeloven av 1871 som fortsatt gjaldt under Det tredje riket da holocaust pågikk. Tiltaler for mindre forhold enn mord var foreldet i 1960 og det ble dermed betraktelig vanskeligere å tiltale og dømme noen for deltakelse i holocaust etter 1960: Det var ikke nok å bevise at personen hadde drept en person eller flere tusen. Domfellelse for mord (tysk: *Mord*) krevde i motsetning til *Totschlag* både at selve drapet må bevises, og at gjerningspersonen utviste en «blodtørstig» sinnstilstand ved at motivet var seksuelt, grådighet, spesielt grusomt (*grausam*) eller gjort for å skjule en annen kriminell handling. Tysk høyesterett hadde definert «blodtørst» som «unaturlig glede ved å drepe». «Grusomt drap» ble også definert subjektivt ved at gjerningsmannen på «en kaldblodig og nådeløs måte påførte særlig smerte». Dersom «blodtørst» ikke kunne bevises (selv om gjerningspersonen forsto at handlingen var ulovlig), ble dommen relativt mild.

Vesttyske domstoler gjenvant sin juridiske autonomi fra okkupasjonsmaktene 1950-55. De sluttet da å dømme for forbrytelser mot menneskeheten slik de tidligere var forpliktet til ifølge Det allierte kontrollrådets lov nummer 10, og gikk over til å behandle sakene som vanlige mord etter tysk straffelov (tysk: *Strafgesetzbuch*) av 1871. Ved Auschwitzprosessene i Frankfurt definerte domstolen de tiltalte som medvirkende gjerningspersoner og ikke som hovedpersoner, noe som ga relativt milde dommer.

Tysk lov skjelnet mellom gjerningsperson (*Täterschaft*) og medvirkning (*Gehilfe*), og medvirkende kunne straffes mildere, avhengig av omstendighetene. Domstolen tok utgangspunkt i at medvirkende burde straffes mildere enn hovedgjerningspersoner. Den tyske høyesteretts «Staschinski-kjennelse» innebar at medvirkning forekommer når personen samarbeider eller hjelper til som et verktøy for en utenforstående vilje. Den tiltaltes subjektive tilstand i gjerningsøyeblikket ville dermed være avgjørende. En konsekvens av «Staschinski-kjennelsen» var at tjenestemenn på lavere nivå ofte bare ble dømt for medvirkning. Den ukrainske, tidligere KGB-agenten Bogdan Staschinski hadde brukt blåsyre til å ta livet av to ukrainske nasjonalistledere i München i 1959.

Tysk lov krevde at både drapshandling og intensjon («blodtørst») må bevises før noen kan dømmes for mord. Tyske myndigheter la vekt på at nazister og deres medhjelpere skulle dømmes etter lover som gjaldt da forbrytelsene ble begått, i Tysklands tilfelle etter straffeloven av 1871. Mord måtte inngå i tiltalen, fordi mindre alvorlige forbrytelser hadde en foreldelse på 10 år. Fordi personell i Auschwitz handlet i henhold til regler og ordrer som i seg selv var onde, måtte «blodtørst» bevises utover SS-standard. Uten slikt motiv ville de ikke være skyldige i «mord», bare i «medvirkning». Det var flere og mer pålitelige vitnemål i sakene mot lavere funksjonærer som beveget seg blant fangene i Auschwitz.

## Rettssak
I de første og største sakene tok Bauer ut 22 tiltaler mot mistenkte gjerningspersoner. De fleste sakene endte med relativt lave straffer, for medvirkning til drap fordi retten mente de tiltalte stort sett fulgte ordre og ikke myrdet på eget initiativ. Bauer var skuffet over de milde dommene. Rettens argumentasjon la ansvaret på øverste ledere (som var døde) eller et fåtall sadister på laveste nivå, mens mange andre gikk fri eller fikk milde straffer. Bauer argumenterte for at det for straffansvar ikke var nødvendig å konstatere en direkte medvirkning til drapene, da det dreide seg om en industrialisert drapsprosess. Først langt senere ble dette synspunktet tatt opp i tysk rett. På tross av de relativt milde straffene, bidro disse prosessene vesentlig til å få i gang det offentlige og sosial oppgjøret med holocaust i Tyskland (Vest-Tyskland).

### Dom

Robert Mulka (Höß' adjutant og del av toppledelsen for Auschwitz) ble dømt for medvirkning til  drap og fikk 14 års fengsel, mens *[[Unterscharführer]]* (korporal) Josef Klehr som moret seg med å drepe pasienter med fenol ble dømt for 475 mord og satt i fengsel resten av livet. Klehr fremsto som et monster som tyskere flest kunne distansere seg fra. Johan Vogt bemerket at mange av funksjonærene fra Auschwitz som stod tiltalt i Frankfurt, fremsto som skikkelige og «brave» borgere som var overrasket over at de ble trukket for retten: «Vi alle gjorde intet annet enn vår plikt, selv om det ofte falt oss tungt og gjorde oss fortvilt.»

Oswald Kaduk, Josef Klehr, Wilhelm Boger og Stefan Baretzk ble dømt for mord, blant annet fordi de ikke bare gjennomførte drap etter ordre, men gjorde det ivrig, til overmål og på eget initiativ. Baretzki, Boger og Klehr ble dessuten dømt for medvirkning til massemord. Baretzki ble dømt for medvirkning til mord på minst  mennesker i forbindelse med «seleksjon» på ankomstrampen. Klehr viste ivrig og villig initiativ ved å drepe jøder med fenolinnsprøytning i hjertet og ved ivrig tjeneste ved gasskammeret. I rettssalen innrømte Baretzki at propagandafilmen *[[Blod og gull]]* (av Veit Harlan) ble vist for SS-mannskapet for å oppildne dem før aksjoner mot jødene.

Domstolen la til grunn at tiltalte bare kunne dømmes for medvirkning så sant de ikke hadde opptrådt særlig ondskapsfullt og med eget initiativ. Der enkelttilfeller av mord, utover det som var vanlig for medarbeidere i Auschwitz, ikke kunne bevises, ble tiltalte frifunnet eller dømt bare for medvirkning (som i Mulkas tilfelle). Dommen ble stadfestet av Forbundsrepublikkens høyesterett. I 1951 ble Josef Hitreiter dømt i en vesttysk domstol for massemordet i Treblinka, basert på at Hitreiter rutinemessig deltok i leirens drift når massemord pågikk. Den tyske statsviteren Kerstin Freudiger mener at det hadde skjedd en endring av rettspraksis.

## Pressedekning
Prosessene var gjenstand for stor oppmerksomhet i Vest-Tyskland, og ble uvanlig bredt og detaljert dekket av ledende tyske aviser. Den detaljerte gjengivelsen av grusomhetene i avisene gjorde det mulig for allmenheten å distansere seg fra gjerningsmennene. Martin Walser mente at det viktigste ikke var prosessenes strafferettslige resultat, men opplysningen (tysk: *Aufklärung*) av en befolkning som ellers ikke ville erkjent det som var skjedd. Fordi folk som Heydrich, Himmler eller direktørene i IG Farben ikke satt på tiltalebenken, ville historien vært glemt straks avisen fokuserte på andre hendelser. 

I 1965 uttrykte 57 % at de var motstandere av ytterligere rettsprosesser mot nazister (spørsmålet i undersøkelsen gjaldt ikke Auschwitz konkret), i 1958 var tallet 34 %. Motstand mot flere rettssaker var begrunnet i at det skadet Tysklands omdømme internasjonalt, at det var sløsing med ressurser, eller at det var bedre å slutte med det. Motstand mot prosessene kan også skyldes ubehaget når den jevne tysker følte seg moralsk medskyldig. Samtidig pågikk det i Tyskland en bred debatt om foreldelsesfrist for forbrytelser begått i nazitiden. 

Devin Pendas skriver at Frankfurt-prosessen til en viss grad tjente en pedagogisk hensikt overfor vesttyskere når de ble gjort kjent med holocaust. Ifølge Pendas var tysk lovs fokus på overgrep og tortur utført av enkeltpersoner til hinder for en bred offentlig erkjennelse av det systematiske folkemordet.

## Noter

## Referanser




## Litteratur
* ''Vier Millionen Toten klagen an...!'' av Emil de Martini, tidligere fange og en av aktoratets vitner.
* 
* Pendas, D. O. (2006). *The Frankfurt Auschwitz Trial, 1963–1965: Genocide, History, and the Limits of the Law.* Cambridge University Press. ISBN 9780521844062
*