The Washington Times

***The Washington Times*** er en amerikansk dagsavis utgitt i Washington, D.C. Den dekker generelle nyheter med vekt på nasjonal politikk. Avisens fullformat-utgave distribueres i Washington, D.C. og det større Washington D.C.s storbyregion, inkludert forstedene i Maryland og Nord-Virginia. Den utgir også en abonnementbasert ukentlig tabloidutgave rettet mot et nasjonalt publikum.

Første utgave av *The Washington Times* ble publisert 17. mai 1982. Avisen ble grunnlagt av Unification Church-lederen Sun Myung Moon og var frem til 2010 eid av News World Communications, et internasjonalt mediekonsern grunnlagt av Moon. Den eies nå av Operations Holdings, som er en del av Unification Church-bevegelsen.

*The Washington Times* er kjent for sin konservative politiske profil og har ofte støttet politikken til republikanske presidenter som Ronald Reagan, George H. W. Bush, George W. Bush og Donald Trump.

## Historie
### 1980-tallet

*The Washington Times* ble grunnlagt 17. mai 1982 av News World Communications, et internasjonalt mediekonglomerat basert i New York City, tilknyttet Unification Church, som også eier United Press International (UPI) og aviser i Japan, Sør-Amerika og Sør-Korea.

Bo Hi Pak, sjefsrådgiver for Unification Church-grunnleggeren Sun Myung Moon, var den første presidenten og styrelederen. Moon ba Richard L. Rubenstein, en rabbi og professor, om å sitte i styret. Den første redaktøren og utgiveren var James R. Whelan.

*The Washington Times* ble etablert ett år etter at *[[The Washington Star]]*, en annen dagsavis i Washington, D.C., gikk konkurs, og etterlot byen med *[[The Washington Post]]* som eneste dagsavis. En stor andel av *Times*' journalister kom fra *Star*.

Avisen skilte seg ut ved å trykke forsider i fullfarge i alle seksjoner, noe som var uvanlig på den tiden. De brukte også blekk som de hevdet satte mindre avtrykk på lesernes hender enn *The Washington Post* sitt blekk. Avisen startet med 125 journalister, hvorav 25 prosent var medlemmer av Unification Church of the United States.

President Ronald Reagan leste *The Washington Times* daglig under sin presidentperiode. I 1997 sa han: «Det amerikanske folket kjenner sannheten. Dere, mine venner i *The Washington Times*, har fortalt dem det. Det var ikke alltid populært, men dere var en kraftig stemme. Vi kom til Washington i begynnelsen av århundrets mest avgjørende tiår. Sammen rullet vi opp ermene og begynte å jobbe. Og – ja, vi vant Den kalde krigen.»

Etter en kort periode med Smith Hempstone som redaktør, ble Arnaud de Borchgrave, en tidligere UPI- og *[[Newsweek]]*-reporter, utøvende redaktør og satt i stillingen fra 1985 til 1991. Borchgrave ble kreditert for å ha oppmuntret til energisk rapportering av staben, men var også kjent for å ta ukonvensjonelle journalistiske beslutninger. Under hans periode startet *The Washington Times* en innsamlingskampanje for Contra-opprørerne i Nicaragua og tilbød belønninger for informasjon som førte til pågripelsen av nazistiske krigsforbrytere.

Fra 1985 til 2008 publiserte News World et ukentlig nyhetsmagasin kalt *[[Insight on the News]]*, også kjent som *Insight*, som et supplement til *The Washington Times*. *Insight*s rapportering førte noen ganger til journalistisk kontrovers.

### 1990-årene

I 1991 uttalte Moon at han hadde brukt mellom 900 millioner og 1 milliard dollar på *The Washington Times*. Innen 2002 hadde Moon brukt mellom 1,7 milliarder og 2 milliarder dollar, ifølge ulike anslag.

Wesley Pruden, tidligere korrespondent og deretter administrerende redaktør i *The Washington Times*, ble utnevnt til sjefredaktør i 1991. Under hans ledelse inntok avisen en sterkt konservativ og nativistisk redaksjonell linje.

I 1992 ga Nord-Koreas leder Kim Il Sung sitt første og eneste intervju med vestlige medier til *The Washington Times*-reporter Josette Sheeran, som senere ble administrerende direktør for FNs matvareprogram. 

I 1992 hadde *The Washington Times* en opplagstall på én åttendedel av *The Washington Post* (100 000 sammenlignet med 800 000), og to tredjedeler av abonnentene hadde abonnement på begge avisene. I 1994 introduserte avisen en ukentlig nasjonal utgave, publisert i tabloidformat og distribuert over hele landet. USAs president George H.W. Bush oppmuntret til den politiske innflytelsen til *The Washington Times* og annen aktivisme knyttet til Unification Church-bevegelsen til støtte for USAs utenrikspolitikk.   

I 1997 roste *[[Washington Report on Middle East Affairs]]*, som er kritisk til USAs og Israels politikk, *The Washington Times* og søsterpublikasjonen *[[News World Communications|The Middle East Times]]* for det de kalte objektiv og informativ dekning av islam og Midtøsten, samtidig som de kritiserte *The Washington Times* for dens generelt pro-israelske lederartikler. *Report* antydet at disse avisene, sammen med *[[The Christian Science Monitor]]*, alle eid av religiøse institusjoner, var mindre påvirket av pro-israelske pressgrupper enn aviser eid av kommersielle selskaper.

I 2012 trakk Douglas D. M. Joo seg som seniorleder, president og styreleder. *Times*-president Tom McDevitt overtok som styreleder, og Larry Beasley ble ansatt som selskapets nye president og administrerende direktør.

I mars 2013 inngikk *The Washington Times* et samarbeid med Herring Networks for å opprette en ny konservativ kabelnyhetskanal, One America News Network (OAN), som begynte sendingene i midten av 2013.

I juli 2013 ansatte *The Washington Times* David Keene, tidligere president for National Rifle Association og styreleder for American Conservative Union, som avisens meningsredaktør.

### 2000-årene

I 2002, under en begivenhet for å feire *The Washington Times* 20-årsjubileum, sa Moon: «*The Washington Times* har ansvaret for å la det amerikanske folket få vite om Gud" og "*The Washington Times* vil bli instrumentet for å spre sannheten om Gud til verden.»

I 2004 rapporterte David Ignatius, korrespondent for *[[The Washington Post]]*, at Chung Hwan Kwak, en leder i Unification Church, ønsket at *The Washington Times* skulle «støtte internasjonale organisasjoner som De forente nasjoner og føre kampanjer for verdensfred og forståelse mellom religioner.» Ifølge Ignatius skapte dette utfordringer for Pruden og noen av *The Washington Times* spaltister. Ignatius nevnte også Unification Church-bevegelsens forsonende holdning overfor Nord-Korea, som på den tiden inkluderte felles forretningsforetak, samt Kwaks engasjement for økt forståelse mellom USA og den islamske verden som omstridte temaer. Ignatius forutsa at konservative i Kongressen og i George W. Bushs presidentskap ville støtte Pruden fremfor Kwak.

I 2006 avskjediget Moons sønn, Hyun Jin Moon, president og administrerende direktør for News World Communications, administrerende redaktør Francis «Fran» Coombs etter anklager om rasistisk redaksjonell linje. Coombs hadde kommet med rasistiske og seksistiske kommentarer, noe han ble saksøkt for av andre ansatte i *The Washington Times*.

I januar 2008 gikk Pruden av med pensjon, og John F. Solomon, som hadde jobbet for Associated Press og nylig ledet undersøkende journalistikk og utvikling av blandede medier i *The Washington Post*, ble utnevnt til sjefredaktør.

En måned senere endret *The Washington Times* enkelte retningslinjer i sin stilmanual for å tilpasse seg mer til det som ble ansett som språknormer i hovedstrømsmediene. Avisen kunngjorde at den ikke lenger ville bruke ord som «illegale utlendinger» og «homoseksuell», men i stedet velge «mer nøytral terminologi» som «ulovlige innvandrere» og «homofil». Avisen bestemte seg også for å slutte å bruke «Hillary» når den refererte til daværende senator Hillary Clinton, og ordet «ekteskap» i uttrykket «homofilt ekteskap» skulle ikke lenger settes i anførselstegn. Disse endringene møtte kritikk fra enkelte konservative. *[[Prospect (magazine)|Prospect]]*-magasinet tilskrev *The Washington Times* tilsynelatende politiske moderasjon til uenigheter om FN og Nord-Korea, og skrev: «Det republikanske høyre kan være i ferd med å miste sin mest lojale medieallierte.»

I november 2009 rapporterte *[[The New York Times]]* at *The Washington Times* ikke lenger ville motta midler fra Unifikasjonskirken og kanskje måtte legge ned eller bli en ren nettavis. Senere samme år avskjediget avisen 40 prosent av sine 370 ansatte og avsluttet sitt abonnementsystem. I stedet begynte den å distribuere avisen gratis i enkelte områder av Washingtons storbyområde, inkludert departementer og byråer i USAs føderale regjering. Imidlertid fortsatte både et abonnementsnettsted eid av avisen, theconservatives.com, og *Times* tre timer lange radioprogram, *America's Morning News*. Avisen kunngjorde også at den ville slutte å publisere sin søndagsutgave, sammen med andre endringer, delvis for å redusere sin avhengighet av subsidier fra Unifikasjonskirken.

Den 31. desember 2009 kunngjorde *The Washington Times* at den ikke lenger ville være en fullverdig avis, og fjernet sine lokalnyheter og sportsseksjoner.

### 2010-årene

I juli 2010 sendte Unifikasjonskirken et brev der de protesterte mot retningen *The Washington Times* tok og oppfordret til tettere bånd med avisen. I august 2010 ble det inngått en avtale om å selge avisen til en gruppe med tettere tilknytning til bevegelsen. Sjefredaktør Sam Dealey uttalte at dette var en velkommen utvikling blant *Times* ansatte.

I november 2010 kjøpte Moon og en gruppe tidligere redaktører *The Washington Times* fra News World Communications for 1 dollar. Dette avsluttet en konflikt innad i Moon-familien som hadde truet med å legge ned avisen helt. I juni 2011 ble Ed Kelley, tidligere fra *[[The Oklahoman]]*, ansatt som redaktør med ansvar for både nyhets- og meningsinnhold.

I mars 2011 kunngjorde *The Washington Times* at noen tidligere ansatte ville bli ansatt igjen, og at avisen ville gjeninnføre sine sports-, metro- og livsstilsseksjoner.

I september 2013 kom Solomon tilbake som redaktør og visepresident for innhold og forretningsutvikling. Solomons periode var preget av et fokus på lønnsomhet.

I september 2015 hadde avisen sin første lønnsomme måned, noe som avsluttet en rekke med månedlige økonomiske tap over avisens første 33 år. I desember 2015 forlot Solomon avisen for å begynne i *[[Circa News]]*.

*The Washington Times*´ meningsredaktør Charles Hurt var en av Trumps tidligste støttespillere i Washington, D.C. Under presidentvalget i 2016 støttet ikke *The Washington Times* en presidentkandidat, men avisen støttet Trump for gjenvalg i presidentvalget i 2020.

### 2020-årene
I 2020, under koronaviruspandemien, mottok *The Washington Times* mellom 1 million og 2 millioner dollar i føderalt støttede småbedriftslån fra Citibank som en del av Paycheck Protection Program. *The Washington Times* uttalte at dette bidrog til å beholde de 91 ansatte. 

Under presidentvalget i 2024 støttet *The Washington Times* Trump som kandidat.

## Reaksjoner
På 1980-tallet besøkte reportere fra *The Washington Times* den fengslede sørafrikanske aktivisten Nelson Mandela, som skrev om avisen i sin selvbiografi, «Veien til frihet». Han sa: «De virket mindre opptatt av å finne ut mine synspunkter enn av å bevise at jeg var kommunist og terrorist. Alle deres spørsmål var vinklet i den retningen, og da jeg gjentok at jeg verken var kommunist eller terrorist, forsøkte de å vise at jeg heller ikke var kristen ved å hevde at pastor Martin Luther King jr. aldri tyr til vold.»"

*The Washington Times* har en konservativ politisk profil. 

I 1995 skrev *[[Columbia Journalism Review]]* at «*The Washington Times* skiller seg ut blant storbyavisene i USA ved å bære sitt politiske hjerte på ermet. Ingen større avis i USA ville våge å være så partisk.» I 2002 rapporterte *[[The Washington Post]]* at avisen «ble grunnlagt av Moon for å bekjempe kommunisme og være et konservativt alternativ til det Moon oppfattet som de liberale tilbøyelighetene til *The Washington Post*. Siden den gang har avisen kjempet for å bevise sin redaksjonelle uavhengighet, og forsøkt å vise at den verken er en 'Moonie-avis' eller en forkjemper for høyresiden, men snarere en rettferdig og balansert nyhetsformidler.»

I oktober 2002 roste veteranredaktøren Ben Bradlee fra *Washington Post* *The Washington Times* og sa: «Jeg ser at de får tak i noen lokale saker som jeg mener *Post* burde hatt.» 

I 2007 rapporterte *[[Mother Jones (magasin)|Mother Jones]]* at *The Washington Times* hadde blitt «essensiell lesning for politiske nyhetsjunkier» kort tid etter sin oppstart, og beskrev den som en «konservativ avis med nære bånd til hver republikanske administrasjon siden Reagan.» 

I august 2008 skrev den amerikanske historikeren Thomas Frank i *[[Harper's Magazine]]* at «Det finnes til og med en dagsavis – *The Washington Times* – publisert utelukkende for den konservative bevegelsens fordel, et propagandablad med så åpenbare og fremmede forvrengninger at det minner om de offisielle partiorganene man møter på reiser i autoritære land.»  

I januar 2011 uttalte den konservative kommentatoren Paul Weyrich at «*The Washington Post* ble veldig arrogant og bestemte seg for å diktere hva som var nyheter og hva som ikke var det, og de unnlot å dekke mange ting. *The Washington Times* har tvunget *Post* til å dekke mye de ellers ikke ville ha dekket.»

I desember 2012 skrev *[[The New York Times]]* at *The Washington Times* hadde blitt «en avgjørende treningsarena for mange fremadstormende konservative journalister og obligatorisk lesning for dem i bevegelsen. En sann who's who av konservative—Tony Blankley, Frank J. Gaffney Jr., Larry Kudlow, John Podhoretz og Tony Snow—har levert innhold til sidene deres.» 

*Columbia Journalism Review* bemerket at reportere fra *The Washington Times* hadde brukt avisen som et springbrett til andre etablerte nyhetsmedier.

## Utmerkelser
* I 2013 vant *The Washington Times* to Sigma Delta Chi-priser fra Society of Professional Journalists for fremragende journalistikk, inkludert «Professional Journalists for Deadline Reporting (Daglig opplag på 1–50 000)» og «Investigative Reporting (Daglig opplag 1–50 000)».
* I 2014 vant Thom Loverro, hovedsportsjournalist for *The Washington Times*, en Sigma Delta Chi-pris for sportskommentarer.
* I 2018 vant Guy Taylor og Dan Boylan, journalister for *The Washington Times*, hederlig omtale ved den 31. årlige Gerald R. Ford Journalism Prize for Distinguished Reporting on the Presidency.
* I 2019 vant reklameavdelingen i *The Washington Times* første- og tredjeplass i VPA News and Advertising-konkurransen i kategorien Special Sections (standalone-seksjon uten glanset omslag). Fremragende design og kreativt kunstverk for Qatar og Rolling Thunder Special Section-covers sikret avdelingen prisen.
* I 2020 vant Alexander Hunter, designer og redaksjonell illustratør for *The Washington Times*, Sigma Delta Chi-prisen for fremragende journalistikk.

## Kontroverser
### Generelle kontroverser
Noen tidligere ansatte, inkludert Whelan, har insistert på at *The Washington Times* alltid var under Moons kontroll. Whelan, hvis kontrakt garanterte redaksjonell autonomi, forlot avisen i 1984 da eierne nektet å fornye kontrakten hans. Tre år senere trakk redaksjonsside-redaktør William P. Cheshire og fire av hans medarbeidere seg, og anklaget avisen for å ha undertrykt redaksjonell kritikk av politisk undertrykkelse i Sør-Korea under president Chun Doo-hwan, etter eksplisitte direktiver fra Sang Kook Han, en toppleder i Unification Church.

I 1982 nektet *The Washington Times* å publisere filmkritiker Scott Subletts negative anmeldelse av filmen *[[Inchon (film)|Inchon]]*, som også var sponset av Unification Church.

I 1988 publiserte *The Washington Times* en villedende historie som antydet at den demokratiske presidentkandidaten Michael Dukakis hadde søkt psykiatrisk hjelp, og inkluderte et sitat fra Dukakis' svigerinne som sa at «det er mulig» at han besøkte en psykiater. Imidlertid klippet *The Washington Times* villedende bort den fullstendige uttalelsen fra svigerinnen, som var: «Det er mulig, men jeg tviler på det.»

Reporter Peggy Weyrich sluttet i 1991 etter at en av hennes artikler om Anita Hills vitnemål i høringen om Clarence Thomas' høyesterettsnominasjon ble omskrevet for å fremstille Hill som en «fantast».

Under presidentskapet til Bill Clinton ble *The Washington Times*´ dekning av hans påståtte sexskandaler ofte plukket opp av andre, mer anerkjente nyhetsmedier, noe som bidro til økt offentlig bevissthet om emnet og til slutt til Clintons riksrettssak. I 1999 stemte Senatet for å frikjenne Clinton, slik at han kunne fullføre sin andre presidentperiode.

I en spalte i *The Washington Times* i 1997 påsto Frank Gaffney feilaktig at en seismisk hendelse i Russland var en kjernefysisk detonasjon på nasjonens Novaja Semlja-testområde, noe som ville bety at Russland hadde brutt den omfattende prøvestansavtalen (CTB). Senere vitenskapelige analyser av hendelsen viste at det dreide seg om et vanlig jordskjelv. *[[Bulletin of the Atomic Scientists]]* bemerket at etter publiseringen av påstanden «spydde telefaksmaskiner rundt Washington, D.C. og over hele landet ut sider med detaljer om russisk svik. De kom fra Frank Gaffney.»

I 2002 publiserte *The Washington Times* en artikkel der de anklaget National Education Association (NEA), USAs største lærerfagforening, for å undervise elever i at USAs myndigheters politikk delvis var ansvarlig for terrorangrepene i 2001 på World Trade Center. NEA avviste anklagene. Brendan Nyhan, senere statsvitenskapelig professor ved University of Michigan, skrev at *The Washington Times*-artikkelen var en løgn og en myte.

I 2018 publiserte *The Washington Times* en kommentarartikkel av den pensjonerte U.S. Navy-admiralen James A. Lyons som fremmet konspirasjonsteorier om drapet på Seth Rich. Lyons skrev at det var «velkjent i etterretningskretser at Seth Rich og hans bror, Aaron Rich, lastet ned e-postene fra DNC og ble betalt av WikiLeaks for denne informasjonen». Artikkelen oppgav ingen bevis for påstanden. Aaron Rich saksøkte *The Washington Times* og hevdet at avisen handlet med «hensynsløs likegyldighet til sannheten» og at den ikke trakk tilbake eller fjernet artikkelen etter «å ha mottatt beskjed om at uttalelsene om Aaron var usanne etter publisering». Rich og *The Washington Times* inngikk forlik, og avisen publiserte en uvanlig omfattende tilbaketrekning.

Den 6. januar 2021, etter at pro-Trump-opptøyer angrep den amerikanske Kongressen, publiserte *The Washington Times* en falsk historie der en ikke navngitt pensjonert militæroffiser hevdet at ansiktsgjenkjenningssystemet fra XRVision hadde identifisert to medlemmer av Antifa blant protestantene. XRVision avviste dette umiddelbart og sendte en cease and desist-ordre til *The Washington Times*, samtidig som de uttalte at deres teknologi faktisk hadde identifisert to ny-nazister og en tilhenger av QAnon-konspirasjonsteorien, og at de ikke hadde utført noen identifisering på vegne av en pensjonert militæroffiser. Den 7. januar ble artikkelen fjernet fra nettstedet og erstattet med en korrigert versjon. Før korrigeringen ble publisert, brukte representant Matt Gaetz den opprinnelige artikkelen som bevis på at Antifa delvis var ansvarlig for angrepet, under debatten om godkjenningen av valgmannsstemmene, og artikkelen ble bredt delt på sosiale medier.

*The Washington Times* har to ganger publisert artikler – en skrevet av ambassadøren til Tyrkia i USA og en av en advokat og lobbyist for den tyrkiske regjeringen – som fremmet benektelse av det armenske folkemordet.

## Ansatte
### Sjefredaktører
*James R. Whelan (1982–1984)
*Smith Hempstone (1984–1986)
*Arnaud de Borchgrave (1986–1992)
*Wesley Pruden (1992–2008)
*John F. Solomon (2008–2009) (2013–2015)
*Sam Dealey (2010)
*Ed Kelley (2011–2012)
*David S. Jackson (2012–2013)
*Christopher Dolan (nåværende per 2024)

### Administrerende redaktører
*Josette Shiner (1992–1997)
*Francis Coombs (?–2008)
*Cathy Gaynor (nåværende per 2024)

### Opinionsredaktører
*Ann Crutcher (1984–1985)
*William P. Cheshire (1985–1987)
*Tony Snow (1987–1990)
*Tod Lindberg (1991–1998)
*Tony Blankley (2002–2007)
*Richard Miniter (2009)
*Brett Decker (2009–2013)
*Wesley Pruden (2013)
*David Keene (2014–2016)
*Charles Hurt (2016–nåværende)

### Nåværende kommentatorer
*Jennifer Harper («Inside the Beltway»-spaltist)
*Charles Hurt (opinionsredaktør og spaltist)
*Mark Kellner (tro- og familieskribent)
*Robert H. Knight (opinionsspaltist)
*Stephen Moore (opinionsspaltist)
*Everett Piper (opinionsspaltist)
*Cal Thomas (opinionsspaltist)

### Tidligere bidragsytere
*George Archibald (kongress-, politisk, FN- og utdanningsreporter)
*Bruce Bartlett (opinionsspaltist)
*David Brooks (lederskribent, filmkritiker)
*Amanda Carpenter (spaltist)
*Ben Carson (opinionsspaltist)
*Monica Crowley (nettredaktør for opinion og spaltist)
*Dave Fay (redaktør og journalist, avdød)
*Bruce Fein (opinionsspaltist)
*Sam Francis (redaktør og spaltist, avdød)
*Frank Gaffney (spaltist)
*Madison Gesiotto Gilbert (opinionsspaltist)
*Michael Hayden (opinionsspaltist)
*Nat Hentoff (opinionsspaltist)
*Shirley A. Husar (opinionsspaltist)
*Ernest Istook (opinionsspaltist)
*Drew Johnson (spaltist)
*Tom Knott (sportsspaltist)
*Larry Kudlow (økonomisk spaltist)
*Jeff Kuhner (opinionsspaltist)
*Willie Lawson (opinionsspaltist)
*Tod Lindberg (opinionsspaltist)
*Herbert London (opinionsspaltist, avdød)
*Michelle Malkin (spaltist)
*John McCaslin («Inside the Beltway»-spaltist)
*Oliver North (opinionsspaltist)
*Ted Nugent (opinionsspaltist)
*Rand Paul (opinionsspaltist)
*Jeremiah O'Leary 
*John Podhoretz (spaltist)
*Wesley Pruden (redaktør emeritus og opinionsspaltist)
*Fred Reed (journalist)
*Rob Redding (journalist og programleder)
*James S. Robbins (opinionsspaltist)
*Bill Sammon (korrespondent for Det hvite hus)
*Mercedes Schlapp (opinionsspaltist)
*Thomas Sowell (spaltist)
*Mark Steyn (opinionsspaltist)
*Janine Turner (opinionsspaltist)
*Harlan K. Ullman (opinionsspaltist)
*Diana West (opinionsspaltist)

### Andre
* Julia Duin: Redaktør for religion
* Daniel Wattenberg: Redaktør for kunst og underholdning

## Se også

* *[[The Washington Post]]* (1877–nåværende)
* *[[The Washington Star]]* (1852–1981)
* *[[Washington Times-Herald]]*, en tidligere dagsavis i Washington, D.C. grunnlagt av William Randolph Hearst som *The Evening Times*
* Fox News

## Referanser


## Eksterne lenker
*