Irans geografi

**Irans geografi** er en beskrivelse av landet Irans naturforhold, landskap og fordeling av menneskelig virksomhet i landet.

Landet grenser til Pakistan og Afghanistan i øst, Turkmenistan, Aserbajdsjan og Armenia i nord og Tyrkia og Irak i vest. Iran har kystlinje langs Persiagulfen og Omanbukta i sør og Det kaspiske hav i nord. Iran regnes vanligvis som del av Midtøsten, mens de nordlige delene av landet i noen sammenhenger regnes som del av Sentral-Asia.

Iran er et fjellrikt land som for en stor del består av en høyslette med ørkener og stepper, omgitt av høye fjell. Iran har tolv klimasoner. Mesteparten av Iran har et relativt tørt kontinentalt klima med til dels svært varme somrer og kjølige vintrer. I høyfjellene kan det falle mye snø. Deler av landet har subtropisk klima. Langs Det kaspiske hav er det mye nedbør. Lavland finnes stort sett bare som smale striper langs kystene. Lavlandet i sørvest har milde vintrer og varm, fuktige somrer. Store deler av landet er goldt. 

Betydelige deler av landet består av ørken og saltflater (*kavir*) og er tilnærmet ubebodd. Befolkningen er svært ujevnt fordelt. Mest folk bor i de fruktbare områdene i nord og nordvest, samt i noen fruktbare bekkener på platået. Landet er dominert av to fjellkjeder: Zagrosfjellene i nordvest og langs den persiske gulf og Elburzfjellene i nord langs det Kaspiske hav. Teheran er den suverent største byen. Mashhad er nest største by. Andre store byer er Isfahan, Karaj, Shiraz, Tabriz og Qom.

Tørrt klima og økende forbruk av ferskvann har ført til knapphet på vann, noe som på 2000-tallet er en av landets største utfordringer. 

Olje og naturgass er en av landets viktigste naturressurser og noen av verdens største kjente reserver finnes i Iran. Rundt år 2000 utgjorde oljeeksport 26&nbsp;% av landets BNP. Landets eksport består av 80–90&nbsp;% olje. Per 2013 ble det anslått at 40&nbsp;% av forekomstene var utviklet.

## Beliggenhet og grenser
Iran har et areal på  km2 og ligger mellom 25 og 40° nordlig bredde og mellom 44 og 64° østlig lengde. Iran grenser til Irak (Kurdistans regionale regjering), Armenia, Aserbajdsjan (Nakhitsjevan autonome republikk), Turkmenistan, Afghanistan, Pakistan og Tyrkia. Den lengste grensen er mot Irak og strekker seg over mer enn  km. I sør er kysten mot den persiske gulf og Omanbukta på over  kilometer, mens kysten mot Det kaspiske hav er over 600 km. I nord, vest og sør følger grensene i stor grad terrengformasjoner. Grensene i øst er trukket som rette streker med lite hensyn til terrenget. Iran regnes som del av Midtøsten/Det nære østen og Vest-Asia. Iran har til sammen  km grenser på land og  km grenser i sjøen.

I øst er det iranske platået adskilt fra Afghanistan og Pakistan av høydedragene Khorassan og Balutsjistan. Iran har hatt grensetvister med Afghanistan om jord- og vannressurser i Sistan-bekkenet og med Irak om Shatt-al-arab. Iran omfatter Kharg, Qeshem og andre øyer i gulfen og gjør derfor krav på halvparten kontinentalsokkelen.

### Administrativ inndeling

Iran består av 31 provinser (*ostānhā*, entall: *ostān*):

### Grensetvister
Iran-Irak-krigen handlet blant annet om omstridt grense ved Shatt al-Arab. For begge land er denne elven en strategisk viktig adkomst til sine havnebyer Basra og Muhammara. Grensetvisten var gammel med opphav i grensen mellom det osmanske og det persiske imperiet. De to partene ble enige om avgjøre grensesaken fredelig i henhold til Alger-avtalen fra 1975.

Helmand-elven flyter fra det sørvestlige Afghanistan inn det østlige Iran. Elven forsyner Hamoun-våtmarkene og er viktige kilde til drikkevann og den eneste kilden til jordbruksvanning i området. Elven forsyner omkring 7 millioner mennesker med vann. Forvaltningen av elven er regulert i en traktat fra 1973. Da Taliban i 2021 på nytt kom til makten i Afghanistan ble de anlagt dammer og vannet ble forsøkt ledet bort slik at den ikke nådde Iran.

I 1971 tok Iran kontroll over Abu Musa og Tunb-øyene i Gulfen strategisk nær Hormuz-stredet. De forente arabiske emirater gjør også krav på øyene. Øyene var okkupert av Storbritannia fra 1908 til 1971. Øyene er ubebodd bortsett fra iranske militære styrker.

Al-Fakkah er et oljefelt delt mellom Iran og Irak i et omstridt grenseområde i provinsene Khuzestan og Maysan. Iranske styrker tok seg i desember 2009 inn på en irakisk installasjon (oljebrønn nummer 4) og heiste iransk flagg; etter forhandlinger trakk de iranske styrken seg ut etter 4 dager.

## Topografi og overflate

Iran er et fjellrikt land som for en stor del består av en høyslette med ørkener og stepper, omgitt av høye fjell. Den sentrale høysletta, Zagrosfjellene i sør og fjellene i nord utgjør Irans tre hoveddeler. Lavlandet er stort sett bare smale striper langs kystene. Irans laveste punkt er 28 meter under havnivå ved det kaspiske hav og høyeste punkt er  moh. Teheran ligger på sørskråningen av Elburzfjellene med en gjennomsnittshøyde over havet på rundt &nbsp;meter. Landarealet ligger gjennomsnittlig  moh med en sjettedel over  moh. Omkring 90 % av arealet ligger på det iranske platået. Omkring 25-50 % av arealet er ørken og 25 % er egnet til jordbruk, resten er fjell. Varamin, Qazvin og Khorasan er fruktbare bekken.

### Fjellrekker
Irans landskap er preget av røffe fjellrekker som deler forskjellige bekkener eller platåer fra hverandre. De folkerike vestlige delene er mest fjellrike med Zagrosfjellene og Alborzfjellene. Sistnevnte ligger på rundt  moh og har Irans og Vest-Asias høyeste punkt Damavand på  moh. Alborzfjellene danner et belte på omkring 100 km bredde gjennom hele det nordlige Iran og har flere aktive vulkaner. I nordøst mot grensen til Turkmenistan fortsetter disse som fjellene Kopet Dag. Elven Sefid Rud passerer gjennom en åpning i Alborzfjellene og danner et elvedelta i Kaspihavet nær byen Rasht. 

Zagrosfjellene er strekker seg rundt 1300 km i omkring 160 km bredde med Zard Kuh på 4547 moh som høyeste punkt. Zagrosfjellene er geologisk komplisert og sterkt erodert av elver med utløp i Gulfen. Zagrosfjellene ligger på rundt  moh med høyeste topp på nær  moh. 

De sentraliranske fjellene (også kjent som Sahand-Bazman vulkanbeltet) går omtrent parallelt med Zagrosfjellene i en lengde på 1900 km mellom Sahand i Øst-Aserbajdsjan og Bazman i Balutsjistan. Sahand-fjellet er 3700 moh, Lalehzar-fjellet i Kerman har en topp på 4351 moh og Karkas-fjellene når opp til 3800 moh.

Den østlige del av landet består hovedsakelig av ubebodd ørkenbassenger med en og annen saltsjø. Det iranske høylandet omfatter geologisk også Afghanistan.

File:سهند مراغه - panoramio.jpg|Sahand-fjellet i Øst-Aserbajdsjan. 
File:پرآبی در هامون پوزک.jpg|Den sumpaktige innsjøen Hamun-i-Helmand
File:تصاویر دریاچه نمک حوض سلطان در استان قم 36.jpg|Saltsjø i ørkenen Dasht-e Kavir.
File:Shoreline of Lake Ourimiyeh - Western Iran - 03 (7421861536).jpg|Urmiasjøen vest i landet


### Platå og sletter
Det sentral indre området av landet består av et platå på 900– moh, og dette platået er nesten helt innesluttet av fjell bortsett fra i øst der lavlandsområdet fortsetter inn i Pakistan og Afghanistan. Platået utgjør omtrent halvparten av Irans areal. En stor del av platået er ufruktbar ørken særlig den store saltørkenen og den store sandørkenen. Det finnes noen fruktbare daler og bekkener på platået; Varamin, Qazvin og Khorasan er relativt fruktbare bekkenomåder. Saltholdig og derfor udyrkbar jord er vanlig i det sentrale og østlige Iran. Langs Det kaspiske hav nord for fjellene er det en smal, fruktbare stripe land (til dels marskland og til dels under havnivå) som tilhører Iran. Det kaspiske hav er uten avløp og er saltholdig. Øst for det kaspiske hav inngår deler av den turkmenske steppe, de relativt fruktbare Gorgan-slettene, i Iran.

Sandørkenen Dasht-e Lut i sørøst er over  km² stor, og nord for denne saltørkenen Dasht-e Kavir som er rundt  km². Vannet som renner fra fjellene i vårsesongen tørker raskt opp. Dasht-e Lut er innført på UNESCOs verdensarvliste på grunn av særegen geologi og klima. Den sterkt saltholdige og grunne Urmiasjøen ligger helt i nordvest; den er største av flere innsjøer i området. Urmiabekkenet egner seg godt til dyrking av hvete, bygg og bomull. Sistan- og Hamun-e Jaz Murian-depresjonene danner en vesentlig del av landskapet i sørøst, Khuzestan er sletteland i sørvest, Moghan er en steppe i nordvest, og Turkman-Sahra danner en steppe i nordøst. Depresjoner eller bekken uten utløp til havet er utbredt i Sentral- og Vest-Asia; omtrent halvparten av Irans areal består av slike lukkede bekken. Kavir-bekkenet og omliggende mindre bekken blir av og til oversvømt ved flom. I bunnen av bekkener finnes flere grunne sesongpregede innsjøer eller våtmarker ofte med høyt saltinnhold. Sistanbekkenet er et endorheisk bekken som omfatter store deler av sørvestlige Afghanistan og sørøstlige Iran, og er et av de tørreste områdene i verden.

De eneste store slettene finnes langs den fruktbare kysten mot Det kaspiske hav og ved den nordlige enden av Persiagulfen, hvor Irans grense følger utløpet til Arvand-elven (Shatt al-Arab). Mindre, usammenhengende sletter finnes langs den gjenværende kysten av Persiagulfen, Hormuz-stredet og Omansjøen. Khuzestan-sletten inngår i Mesopotamia-sletten. Det er lite fruktbart lavland, størst areal er Kārūn-elvens basseng i Khuzestan.

I det sentrale høylandsområdet av Iran, ikke langt fra de gamle handelsrutene som bandt sammen øst og vest, ligger det pittoreske tettstedet Zana Zandiye. Her er vintrene kalde og somrene varme, men de omkringliggende dalene gir gode forhold for dyrking av bygg og linser.

### Vassdrag og innsjøer
Karun er den største elven og har utspring i Zagrosfjellene og utløp ved Khorramshahr i gulfen. Karun er en av de viktigste kildene til jordbruk i Iran og elvens flomsletter er tett befolket. Storbyen Ahvaz ligger ved Karun. Elven Helmand løper ut Hāmun-e Helmand som er en sumppreget innsjø nær grensa til Afghanistan og danner våtmarksområder i Sistan i grenseområdene.

Urmiasjøen er en grunn saltsjø delt mellom provinsene Øst-Aserbajdsjan og Vest-Aserbajdsjan. Innsjøen fyller en tektonisk depresjon 1200 meter over havet, uten utløp til havet. Den var tidligere den største innsjøen i Midtøsten og er den nest største eller tredje største saltsjøen i verden.   

## Geologi
Den arabiske og den eurasiske kontintentalplate møtes i Iran som danner en separat del av den eurasiske platen, og landet rammes forholdsvis hyppig av jordskjelv særlig knyttet til Zagrosfjellene. Dette forårsaket omfattende skader og tap av menneskeliv i 1997 i Ardabil og Piranshahr, i 2003 i Bam, i 2012 i Øst-Aserbajdsjan, i 2013 i Sistan og Balutsjistan og i 2017 i Kermanshah, Kurdistan og Teheran.

Landet er utsatt for jordskjelv og dette har også i moderne tid ført til store ødeleggelser. Jordskjelvet i Khorasan i 1968 tok  liv. Over 5000 omkom i 1972 ved jordskjelvet i Fars. Over  omkom i jordskjelvet i Bam i 2003 (styrke 6,6 på Richters skala) og omtrent like mange ved jordskjelvet i Gilan-provinsen i 1990 (styrke 7,7). Enkelte av landets fjell er vulkaner hvorav noen er aktive.


File:Chahkooh canyon on Queshm island in Iran.jpg|Canyon på Qeshm-øya
File:Doroudzan - Dashtak ^ Hesar - panoramio.jpg|Dalføre med bosetning i Zagrosfjellene
File:منظره اطراف تخت سلیمان.jpg|Innsjøen Takht-e Soleyman i Den sentraliranske fjellkjeden
File:- panoramio - mehrdad68 (52).jpg|Karkas-fjellene i Isfahan-provinsen
File:Maranjab Desert, Isfahan province-IRAN- Sumsung Mobile Photography- Mustafa meraji 04.jpg|Maranjab-ørkenen sentralt på platået
File:Eagle mount. کوه عقاب - panoramio.jpg|"Ørnefjellet" i Yazd-provinsen


## Naturressurser

Landets eksport består av 80–90&nbsp;% olje målt i eksportinntekt. Khuzestan har størstedelen av oljefeltene og olje føres i rørledning til utskipingshavnene. Det er også oljeproduksjon offshore i Den persiske gulfen. Gassfelter finnes i Khuzestan og Khorasan. Iran er OPECs nest største oljeprodusent og besitter verdens fjerde største påviste petroleumsreserver (2018). I 2008 hadde Iran verdens nest største reserver av naturgass (omkring 15 % av verdens samlede reserver) og anslagsvis 12 % av verdens kjente oljereserver. Iran var det først landet i ved Gulfen som begynte oljeeksport. Oljen har vært en vesentlig faktor i landets økonomiske utvikling siden 1908 og over halvparten av statsbudsjettets inntekter kommer fra petrolumssektoren. Oljefeltene er for det meste på land og noen er offshore. Naturgassen finnes blant annet offshore i gulfen.

### Andre naturressurser
Iran har forekomster av kobber (blant annet av Ahar nordøst for Tabriz og i Zagrosfjellene), bly-sink, baritt, arsen, krom, nikkel og gull. Ved Kerman er det forekomster av jernmalm og kull som har gitt grunnlag for anlegg av stålverk. Av landets areal brukes 8&nbsp;% til jordbruk og omkring 40&nbsp;% av dette har kunstig vanning til dels ved vann fra underjordiske kanaler, kalt *[[qanat]]* eller *kārīz* på persisk, ved at vann ledes fra elvene. Moderne vanning er til dels basert på store dammer i elvene Dez og Karaj. Hvete, bygg og ris er de viktigste landbruksproduktene. Produksjonen av bomull, ris, oljefrø, nøtter og tørket frukt har til dels vært så stor at en del av har gått til eksport. Nomadiske stammefolk står tradisjonelt for en stor del av landets sauehold. Omtrent ¼ av landarealet brukes til beiting. Fiske har kommersiell verdi og omfanget er stort nok til eksport.

## Klima

Det er store forskjeller i vær og klima innad i landet. Mesteparten av Iran har et tørt kontinentalt klima med varme somre, til dels svært varme, og kjølige eller kalde vintrer. Deler av landet har subtropisk klima. Lavlandet i sørvest har milde vintrer og varm, fuktige somrer. Bortsett fra de vestlige områdene og kysten i nord er landet tørt. Mest nedbøren faller i de høye fjellene. Omtrent 88 % av landets areal er tørre eller halvtørre områder. Årsnedbør i gjennomsnitt for hele landet ligger på rundt 250 mm, noe som er en tredjedel av det globale gjennomsnittet. Zagrosfjellene hindrer fuktig luft (som stort sett kommer fra vest) å nå de sentrale, østlige og sørlige delene av landet. Lut-ørkenen er et av de varmeste stedene på jorden. Om sommeren kan temperaturen komme opp i +50 ⁰C i deler av landet. I fjellene kan vintrene være kalde med betydelig snøfall. Fjellene nord for Teheran er ofte snødekte og har skianlegg. Omtrent 14 % av landets areal er kjølig høyfjellsklima.

Varmere klima har i Iran gitt seg utslag blant annet i mer alvorlig tørke, og innskrumping av elver og innsjøer. Urmia-sjøen, den største innsjøen i Midtøsten, har som følge av tørke og vannforbruk skrumpet betraktelig inn etter 2000 og kan forsvinne rundt år 2030. Overutnyttelse av vann og tørke kan føre til at Zayandeh Rud (en elv sentralt i landet) og Hamunsjøen (øst i landet) forsvinner. Mesteparten av nedbøren kommer om vinteren og ikke i landbrukets vekstsesong.

#### Nedbør
Det iranske klimaet er hovedsakelig tørt eller halvtørt, men subtropisk langs kysten av Det kaspiske hav. Mesteparten av Iran har et tørt klima med stepper og ørken. Store deler av Iran får 100 mm eller mindre årlig (ned mot 50 mm i noen sentrale og østlige ørkenområder) og gjennomsnitt for hele landet er 250 mm. Det sentrale platået er tørt med svært varme somrer og kalde vintre med snø i høyfjellet. I de sørlig lavlandsområdene er det varmt hele året og med bare få og tilfeldige regnbyger. 30 % av nedbøren faller som snø. Omtrent 70 % av nedbøren fordamper igjen.

Nedbøren faller hovedsakelig mellom oktober og mai, med desember som den mest nedbørsrike og juli som den tørreste. Ørkenene Dasht-e Kavir og Dasht-e Lut får 50 mm nedbør årlig mens kysten av Det kaspiske hav har et fuktig klima med  mm årlig i gjennomsnitt. I noen nordlige kyststrøk faller det opp 2000 mm. Klimaet i kystområdene ved det kaspiske hav er svært ulikt resten av landet. Abadan får årsnedbør på 200&nbsp;millimeter.

Det kan ligge dyp snø i fjellene omkring platået. Smeltevann fra høyfjellet forsyner platået med vann i våronna og fornyer grunnvannet som gjør det mulig med kunstig vanning resten av året. Uttaket av vann til kunstig vanning og til byene utgjør en stor del av den årlige tilførselen fra nedbør noe som gjør Iran til et av landene i verden der ferskvannsressursene er mest utnyttet.

#### Temperatur
I det østlige Iran har det vært målt opp mot 50&nbsp;°C, noe som er blant de høyeste i verden. Lut-ørkenen er et av de varmeste stedene på jorden.  Langs gulfkysten kan det forekomme temperaturer opp mot 50&nbsp;°C, mens Teheran kan ha temperaturer over 40&nbsp;°C om sommeren. I januar er Teheran kaldere enn London.

Klimaet i Teheran er varmt (årsmiddel 17&nbsp;°C) og tørt (230&nbsp;mm nedbør årlig i gjennomsnitt), og fjellene hindrer fuktighet fra Det kaspiske hav å nå byen. I juli ligger temperaturen i Teheran normalt mellom 26&nbsp;°C og 37&nbsp;°C (gjennomsnittlig maksimum), mens i januar er gjennomsnittlig minimum −1&nbsp;°C. Abadan har middeltemperatur i januar på 12&nbsp;°C og 36&nbsp;°C i juli. Lavlandet i sør er svært varmt om sommeren, som regel med høy luftfuktighet og uten regn.

## Planter og dyr

### Vegetasjon
Langs kysten av Kaspihavet og i Alborzfjellenes nordskråning er det frodig vegetasjon, det er også tett skog i fjellene i vest, ellers har landet lite vegetasjon. Rundt det kaspiske hav og langs Elburzfjellenes nordside faller det  til  mm nedbør årlig der nordskråningene er dekket av løvskog som eik, alm, ask og lønn samt *[[Albizia julibrissin]]* som bare finnes der. Fjellenes tørre sørskråninger har buskvekster. I det kaspiske lavlandsområdet er det nesten tropisk vegetasjon. På den fuktige nordskråningen av Alborzfjellene vokser løvtrær, men ikke barskog. På saltsteppene vokser halofytter. Ved gulfen er det dadler og andre frukttrær. Steppene og halvørkenen har spredt plantevekst med kurvplanter som malurt og erteplanter.

Rundt 10&nbsp;% av landet er dekket av skog. Den økonomisk drivverdige skogen er særlig i Zagros-fjellene og ved Det kaspiske hav.

### Dyreliv
De fleste store dyr er palearktiske blant annet bjørn, gaupe, villsvin og hjort. Kaspitiger holdt tidligere til i skogene i nord, men er helt utdødd trolig på 1950-tallet. Det finnes dyr typisk for indisk og afrikansk fauna. Tidligere fantes løver og disse ble trolig utryddet på 1930-årene. Vestasiatisk muflon, urial og besoargeit finnes i fjellene. På stepper og i halvørken finnes blant annet ulv, gullsjakal, stripehyene og flere revearter. Baktriakamel og dromedar holdes som husdyr. Landet har rikt fugleliv. Villgeit, villsau og mange fugler lever beskyttet i fjellene i sør. Det finnes rundt 100 arter krypdyr. Den persiske eller anatoliske leoparden (*Panthera pardus tulliana)* finnes i begrenset antall i fjellområdene, historisk var leoparden vanlig særlig omkring Zagrosfjellene og Elburzfjellene. Leopard, tiger og løve har vært viktige innslag i iransk kultur og symboler blant annet på styrke, intelligens og mot. Rostam skal ha brukt en drakt laget av leopardskinn. Løve inngikk i flagget til 1979 og er et hyppig brukt bilde i Persepolis.

### Fisk
Laks og stør i det kaspiske hav regnes som delikatesser, særlig kaviaren som er en verdifull eksportvare. Mulle, havabbor, sardiner og reker i Gulfen har vært lite utnyttet økonomisk.


File:Animals of Iran - Kavir National Park - Qom Province - Deir-e Gachin Caravansarai 17.jpg|Kameler i Qom-provinsen
File:Hara Jungle 3366261.jpg|Qeshm-øya
File:Amirabad Port 20150106 19.jpg|Fiske ved Amirabad havn
File:Ghaleye Rud Khan (40) 4.jpg|Regnskog i Gilan-provinsen
File:Mohammad Goudarzi.jpg|Luristan


## Demografi og regioner

Omkring halvparten av landets befolkning bor nord og nordvest i tilknytning til de to store fjellkjedene, Elburz og Zagros. Resten av befolkningen er spredd over et stort område i øst og sørøst med flere av landets historisk og kulturelt viktige byer i utkanten av ørkener. Iran har 8 byer med over 1 million innbyggere og 76 byer med over  innbyggere (per 2014). Viktige etniske regioner er Azarbaijan (Azar-badegan), Kurdistan (Kordestan) i vest (Kermanshah er overveiende kurdisk) og nordvest, Balutsjistan og Sistan i øst, Lorestan & Bakhtiari (Zagros), Khuzistan (Arabistan), Golestan (Torkaman-Sahra), Mazandaran (Tabarestan) og Gilan (Deylamestan).

Eksempler på etniske bosetninger i landet er Sabzevar og Neyshabur (persere), Tabriz & Maragheh (aserbajdsjanere), Khorramabad og Borujerd (lorere),  Shahre Kord & Lordegan (bakhtiari), Piranshahr & Mahabad (kurdere), Zahedan og Khash (balutsjere) , Ahvaz og Abadan (arabere) , Gorgan og Gonbad (torkmenere), Amol & Babol (mazéni), Semnan & Damghan (Semnanere) og Lahijan og Rasht (gilekere).

Majoriteten av etniske persere, vanligvis kalt «fars» eller «kavir-neshinaan», bor i Sentral-Iran inkludert Persia fylke. Majoriteten av lorere, kalt «lår», «gharb-neshinaan» eller «zagros-neshinaane sofla»  bor i nedre-vest Iran i Luristan fylke, majoriteten av kurdere, vanligvis kalt «kård», «gharb-neshinaan» eller «zagros-neshinaane olya» bor i øvre-vest Iran i Kurdistan fylke. Majoriteten av Aserbajdsjanere, kalt «tårk» eller «marz-neshinaan» bor nær grensen til Iran i Azarbayejan. Arabere kalt «taazi» eller «haashiyeh-neshinaan» bor i Khuzestan fylke i grensetraktene mellom Irak-Iran. Balutsjere, kalt «baloch» eller «zaviyeh-neshinaane baeed», bor i det sørøstlige hjørnet av landet i Baluchistan. Bakhtiari, kalt «aasemaan-neshinaan» bor i Chaharmahal. Torkmenere, kalt «sarhadd-neshinaan», bor i Golestan fylke i nordøst. Gilekere, kalt «sjåmali» eller «jangal-neshinaane khazar» bor i Gilan. Mazandaranere, kalt «tabari»  eller «alborz-neshinaan» bor i Mazandaran. Tehranesere, egentlig en iransk støpepotte, vanligvis kalt «tehrooni», «paayetakht-neshinaan» eller «qaanoon-gozaaraane khosh-neshin» bor ved fjellfoten til Damaavand og Tåchaal i Nord-Iran.

### Provinser etter innbyggertall og etnisiteter

### Etniske grupper etter religion

### Folkegrupper

Iran er multietnisk der språk og religion er viktigste etniske kjennetegn. Persisk-talende, tyrkisk-talende, kurdere og arabere (hvorav noen snakker persisk) er betydelige grupper. Persisk-talende er i klart flertall, men danner ikke en enhetlig etnisk gruppe. Persere som etnisk gruppe utgjør rundt 65&nbsp;% av befolkningen (noen kilder oppgir 50&nbsp;% og nevner blant annet mazandaraniene med 8&nbsp;% som en egen gruppe), kurdere rundt 6–7&nbsp;% og tyrkere/aserbajdsjanere utgjør rundt 16&nbsp;% (noen kilder oppgir 24&nbsp;%), og arabere 2&nbsp;%. Omkring  iranere lever en nomadisk livsstil. I 1920- og 1930-årene presset sentralregjeringen på for at nomadene skulle ha fast bosted. Nomader finnes i flere av de store folkegruppene. 

Lurere bor hovedsakelig i vest i Iran og utgjør rundt 6&nbsp;% av befolkningen. Balutsjerne utgjør omkring 2&nbsp;% av den samlede befolkningen og de bor særlig i det tørre sørøstlig området mot grensen til Pakistan. Balutsjerne har dels opphav i nomadiske stammer som flyktet sørøstover fra Kerman på 1100-tallet. De etniske mazandaraniene holder særlig til i Mazandaran-provinsen og er etnisk nært relatert til naboprovinsen Gilan og språket gileki. Turkmenske folkegrupper er tradisjonelt nomadiske eller gårdbrukere og holder særlig til å slettene ved grensen til Turkmenistan. Den kristne armenske minoriteten bor spredt og har opprettholdt sin identitet gjennom språk og institusjoner.


File:North Khorasan ethnicities, Turkmen man, Raz and Jargalan District 04.jpg|Mann i turkmensk antrekk, Khorasan
File:HajMohammadAmini.jpg|Kurdisk mann med to koner og barn, 1910
File:Fplorestan1.jpg|Farah Diba med luriske kvinner
File:Kashkuli Kashkai Nomads.jpg|Kvinner i nomadisk qashqai
File:Eid al-Adha 2018, Asaluyeh 13.jpg|Arabiske iranere under eid
File:Education in Iran 0003 Urmia cropped.jpg|Skolebarn i Urmia
File:مدارس کپری در جنوب استان کرمان و سیستان و بلوچستان - ایران - (عکاس مصطفی معراجی) 14.jpg|Balutsjere er tradisjonelt nomader
File:Women of all nations; a record of their characteristics, habits, manners, customs and influence (1908) (14596223628).jpg|Persiske kvinner, 1908


### Bosetting
Bosettingen er svært ujevnt fordelt. Ørkenene og de massive fjellene er svært tynt befolket og til dels ubebodd. Størst folketett har Teheran med omland, i det nordvestlige hjørnet, lans grensen mot Irak og i Shiraz med omland. I det indre og nær grensen mot Pakistan og Afghanistan er det tynt befolket og del ubebodd. Langs Zagros-fjellene ligger en rekke gamle byer, særlig Isfahan, Hamadan og Shiraz. Tradisjonelt hadde iranske byer et befestet citadell, en basar og et herberge for karavaner. Personer av ulikt etnisk bakgrunn har bodd i forskjellige bydeler. De større byene er til dels anlagt etter vestlig mønster. Tidlig på 1800-tallet var omtrent halvparten av befolkningen nomader. Rundt år 1900 var 20–30&nbsp;% nomadiske og ved folketellingen i 1976 var 6&nbsp;% (2 millioner) klassifisert som ikke-bofaste.

Fra 1930 økte byenes andel av befolkningen fra 20&nbsp;% til nær 50&nbsp;% i 1976. Teheran er den suverent største byen med nær fem ganger så stor befolkning i byområdet som den nest største byen. Mashhad er nest største by. Andre store byer er Isfahan, Karaj, Shiraz, Tabriz og Qom. Iranske storbyer har tradisjonelt et befestet ''citadell'', en basar og herberger for karavaner; boligområdene er ofte oppdelt etter etnisitet og religion. Mange byer har bydeler utviklet etter moderne vestlig mønster.

Teheran med omland har 18&nbsp;% av landets befolkning, 30&nbsp;% av industrisysselsettingen, 30&nbsp;% av engros- og detaljhandelen, 44&nbsp;% av finansbransjen og 50&nbsp;% av alle statstjenestemenn. Befolkningstettheten i Teheran-provinsen er på over 500 innbyggere/km2. Teheran med omland har vokst fra rundt 1,5 millioner innbyggere i 1959 til over 12 millioner.


File:Amlash Gilan Iran (216105407).jpeg|Bosetning i Gilan-provinsen.
Fil:Tabriz_bazaar_012008.jpg|Basaren i Tabriz, hovedbyen i aserbajdsjansk område, på UNESCOs verdensarvliste.
File:Skyline of Tehran on a hot summer day in 2015 - 02.jpg|Teheran med fjell i klarvær
File:Darvaze Ghoran11.jpg|Shiraz
File:Ghale sakve.jpg|Landsbyen Seh Kuheh i Sistan og Balujistan


## Samferdsel

Landets størrelse og topografi gjør transport mellom landsdelene utfordrende. Sentralt innenlands er hovedeiene Abadan–Teheran–Bazargan. 

Byene ligger spredt og store deler av landet er svært tynt befolket. Jernbanen har stått for en stor del av passasjertrafikken på lange strekninger, mens lokaltrafikk og godstransport går på vei. Landets lengste elv, Karun, er den eneste som er seilbar. På Urmiasjøen og Kaspihavet er det båttrafikk. Den grunne Urmiasjøen krysses av bro åpnet i 2008.

### Historisk bakgrunn
Historisk førte naturlige samferdselshindringer til at mesteparten av handelen var lokal eller regional. På 1800-tallet kunne havnebyene ved gulfen lettere handle med hele verden enn med det nordlige Iran. Reisende fra gulfen til Teheran reiste til tider med båt gjennom Suezkanalen til Russland, med jernbane til det kaspiske hav, videre med båt og til slutt landeveien til Teheran. I 1920-årene gikk fortsatt en stor del av varetransporten over land med muldyr eller kamel. Standarden på veiene var vesentlig hinder for biltransport, særlig langs hovedruten mellom gulfen og innlandsplatået. Den transiranske jernbane ble anlagt fra 1927 til 1938 hvor godskapasiteten ble økt da de allierte tok kontroll i 1941. I 1937 ble ⅓ av statsbudsjettet brukt på jernbane. Ved utgangen av andre verdenskrig hadde landet rundt  km veier med grus- eller jorddekke som var farbare deler av året.

### Veier
Det var i 1989 totalt  km offentlig vei hvorav 34 % hadde fast dekke. Den viktigste hovedveien er den transiranske veien mellom Abadan og Teheran, veien Bazaragan–Teheran–Afghanistan.

File:Hezar Peak.jpg|Landevei i Kerman-provinsen
File:بندان.jpeg|Hovedvei nr 95, Sistan og Balutsjistan
File:Iran IMG 8322 (16777755208).jpg|Teheran med hovedveier, sett fra Milad-tårnet
File:On the road to Yazd, Iran.jpg|Firefeltsvei i Yazd-provinsen
File:Road 32 Iran West Azerbaijan Province landscape (2).jpg|Hovedvei 32, Vest-Aserbadsjan
File:Kani savaran 2.jpg|Landsby i Kurdistan


### Jernbane
Den transiranske jernbane er 1394 km og forbinder Persiabukten og Det kaspiske hav gjennom hovedstaden Teheran samt Ahvaz og Qom Den transiranske reduserte åpnet i 1938 og reisetiden mellom Persiabukten og Teheran ble redusert fra flere uker til 30 timer. Før 1921 var det ikke jernbane av betydning i Iran: det var anlagt kortere strekninger med smalsporet bane og en bredsporet russisk bane forbandt fra 1916 Tabriz med det russiske jernbanenettet helt til Europa. Til 1921 hadde landet 300 km usammenhengde jernbanestrekninger med varierende sporvidde.

Den transiranske jernbane er preget av store stigninger og villt landskap og ble i 2021 oppført på UNESCOs verdensarvliste. Den transiranske jernbane forbandt tidligere utilgjengelige provinser med hovedstaden Teheran i det vidstrakte landet som tidligere ikke hadde jernbane av betydning. Tidligere var landtransport i Iran stort sett begrenset til langsom og ukomfortabel frakt med hest og vogn. Jernbanen stimulerte til å utvikle byer, telefonnettet, vannforsyning og veier langs anlegget. Blant annet byene Ahvaz, Arak, Andimeshk og Sari langs linjen ble stimulert. Anleggsarbeidet involverte etablering av sykehus, utvidelse av telefonnettet, vannforsyning og veier knyttet til anlegget.

Jernbane forbinder Teheran med havnebyene i nord og sør. En jernbanelinje til Tyrkia ble åpnet i 1971. I 2014 åpnet en jernbanelinje mellom Kasakhstan og Iran gjennom Turkmenistan, slik at Iran for første gang fikk sammenhengende jernbaneforbindelse med Kina. Etter at linjen fra Kerman via Bam til Zahedan ble fullført i 2008 er Irans jernbanenett forbundet med Pakistans ved Zahedan i Sistan og Balutsjistan og det er sammenhengende jernbane fra Bangladesh til Istanbul via Teheran. Iran anlegger (per 2018) jernbanelinje over grensen til Afghanistan.

I 1989 var jernbanenettet på  km hvorav 150&nbsp;km med elektrisk drift. 

Iranske myndigheter fortsatte utbygging av jernbane i landet etter fullføring av den transiranske jernbane, først med linjer Teheran-Tabriz og Garmsar-Mashhad. Senere ble Teheran forbundet med landets hovedbyer og industrisentra. Til 1990-tallet hadde nye linjer utgangspunkt i den transiranske jernbanen. Den har fått betydning for godstransport blant annet etter at en oljerørledning ble lagt gjennom landet på 1960-tallet og Bandar Abbas fikk jernbaneforbindelse på 1990-tallet. Strekningen Garmsar-Teheran-Qom er en av de mest trafikkerte i landet. 

Fil:RAI_60-878_Veresk_(cropped)_1.jpg|Veresk-broen (1937) Savadkuh (fylke) på den transiranske jernbanen.
File:Mazandaran Sevatcow Dowab.jpg|Jernbanebro i Mazandaran, Gorgan—Bandar Torkaman-linjen.
File:IRIR ER24PC Sejzi - Espidan 1.jpg|Tog mot Teheran ved Sejzi, Ifsahan-provinsen
File:Bridge under Construction - En Route from Qazvin to Rudbar - Northwestern Iran (7418470128).jpg|Jernbanebro under oppføring, Qazvin-Rudbar
File:RAI 60-980 Babak - Khorasanak.jpg|Teheran-Tabriz-linjen, i Gharanghu-canyon


### Havner
Viktige havnbyer er Khorramshahr, Bandar Abbas, Bushire og Bandar-e Shapur. Kharg er den viktigste oljeterminalen. Oljen føres i rørledninger fra oljefeltene litt inne i landet til terminalene ved Gulfen.

## Miljø
I 2013 var fire av verdens ti mest forurensede byer i Iran, ifølge FN. Ahvaz var på den tiden den byen i verden med dårligst luft. Krympende saltsjøer som Urmiasjøen kan forurense jordbruksland og bosetninger i området. I Iran utnyttes ferskvann maksimalt til landbruk og byer, opp til 92&nbsp;% landets naturlige ferskvann brukes i landbruket. Anlegg som broen over Urmiasjøen har trolig forsterket tendensen til uttørking. 

Landet har på 2000-tallet opplevd tørke og tiltagende vannmangel og knapphet på ferskvann er en av Irans største utfordringer. Omkring 55 % av hentes fra grunnvann og 45 % er overflatevann. Knappheten har ført til bruk av saltvann, tiltagende saltholdig jord og synkende kvalitet på ferskvannet. Landet har knapt 1700 m3 fornybart ferskvann tilgjengelig per innbygger per år, omtrent som Midtøsten og Nord-Afrika, mot globalt gjennomsnitt på 7000 m3. Behandlet ferskvann i byene har generelt god kvalitet og bedre enn det som er vanlig i nabolandene. Hver innbygger bruker i gjennomsnitt 250 liter daglig, i Teheran opp til 400 liter, noe som er omtrent dobbelt så som gjennomsnitt i verden. Sterk folkevekst særlig i byer med lite tilgang på ferskvann er en viktig bakgrunn for problemene; Teheran storbyområde har 14 millioner innbyggere (per 2014) og lite naturlig tilgang på ferskvann.

Hamunsjøen på grensen til Afghanistan har for en stor del forsvunnet blant annet som resultat av konflikt om Helmand-elven; vannmangel og støvstomer har ført til at mange innbyggere har forlatt området og ødeleggelser av landsbyer. Zayandeh Rud, en viktig elv sentralt i Iran, tørker helt inn i perioder noe som skaper vansker for landbruk og befolkning.

I 2025 var det i flere store byer demonstrasjoner på grunn av vannmangelen. Myndighetene har for en stor del forsøkt å løse problemet med dypere brønner samt nye reservoarer. Ifølge ''Foreign Policy'' er en del av problemet korrupsjon og vanstyre. Grunnen i Teheran har sunket opp til 20 cm årlig på grunn av synkende grunnvann. Vannmangelen er et vesentlig problem i Isfahan og Teheran og mange mindre byer. Vannforbruket i Iran ansees (per 2018) ikke for å være bærekraftig. 

Historisk har Iran lenge hatt et godt fungerende system for vannforvaltning. Minst 1000 år f.Kr. utviklet perserne et system for å forvalte grunnvannet, inkludert *[[Qanat|qanatsystemet]]*. I byen Gonabad er en qanat laget 700 år f.Kr. fortsatt i bruk; den er med opp til 360 meter dyp og lengde på 45 km en av de største. Mange qanater har tørket ut. Kebar-dammen nær Qom ble oppført på 1300-tallet, er 26 meter høy og krummet som en modern dam. Landets elver har ujevn vannføring og noen elver renner ut i det indre av landet uten å nå havet.

## Referanser