Titina Silá

**Ernestina «Titina» Silá** (1943–1973) var en bissauguineansk revolusjonær. Hun ble rekruttert til Det afrikanske partiet for Guinea-Bissau og Kapp Verdes uavhengighet (PAIGC) mens hun var en ung kvinne, og ble med i Guinea-Bissaus uavhengighetskrig mot det portugisiske imperiet.

Som en av de første kvinnene i PAIGC ble Silá raskt en populær ledende skikkelse i den revolusjonære bevegelsen og ble ofte rost av dens leder, Amílcar Cabral. Etter å ha fått opplæring innen sykepleie i Sovjetunionen, tok hun en kommanderende rolle i krigens nordfront, steg opp i gradene til politisk kommissær og begynte i det øverste militærrådet i  (FARP).

Mens Silá var på vei for å delta i Cabrals begravelse, i januar 1973, ble hun overfalt og drept av portugiserne. Som en revolusjonær martyr har minnet hennes blitt minnet av minnededikasjoner og hennes eksempel brukt til å utdanne unge menn og kvinner om likestilling. Dagen for hennes død, 30. januar, feires som den nasjonale kvinnedagen i Guinea-Bissau.

## Biografi
Ernestina Silá ble født 1. april 1943 i landsbyen Cadique Betna, i Tombali-regionen i Portugisisk Guinea. På slutten av 1950-tallet, mens den antikoloniale bevegelsen først begynte å mobilisere, flyttet Silá og moren til Cacine. Der ble Silá rekruttert inn i bevegelsen av João Bernardo Vieira, som ga henne i oppgave å distribuere ulovlig litteratur og ha forbindelse mellom mobilisatorene og den lokale bondestanden. I 1962 sluttet hun seg til Det afrikanske partiet for Guinea-Bissau og Kapp Verdes uavhengighet (PAIGC) – og ble et av dets første kvinnelige medlemmer – kort tid før utbruddet av den bissauguineanske uavhengighetskrigen.

Selv om moren hennes prøvde å fraråde henne aktivismen, hadde Silá overbevist nesten alle hun kjente om å enten støtte PAIGC eller til og med slutte seg til den selv. Til tross for morens bønn, rømte hun hjemmefra og sluttet seg til geriljaen i Cubucaré, hvor hun ble trent som kriger og begynte på sine første kampoppdrag. Kjent for sitt «gledelige» sinn, ble Silá raskt «en av de mest elskede lederne av revolusjonen» og utviklet seg til en «ikonisk kvinnelig soldat». På forespørsel fra Luís Cabral, i 1964, designet Silá «elegantlignende»-uniformer for de nyrekrutterte PAIGC-militskvinnene. Samme år deltok Silá på den første partikongressen til PAIGC i Cassacá, hvor hun ble hyllet for sine aktiviteter i sør og tatt under vingene til partiets leder Amílcar Cabral.

Som en del av et program for å mobilisere unge kvinner inn i bevegelsen, ble Silá sendt til utlandet til Sovjetunionen, for å få utdanning innen sykepleie. I 1965 reiste Silá sammen med Carmen Pereira til Kiev, hovedstaden i den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikken. Der, ved Kyiv Pedagogical Institute, ble helseundervisningen overført til bissauguineanske sykepleierstudenter gjennom flere språk: først snakket læreren russisk; dette ble så oversatt til spansk av en tolk; som Pereira oversatte til portugisiske notater før hun holdt leksjonen på bissauguineansk kreolsk; til slutt oversatte Silá leksjonen til  for sykepleierstudentene. Der utviklet hun et nært vennskap med Francisca Pereira, som hun delte en lignende holdning med, samt en aversjon mot den kalde østeuropeiske vinteren.

Da de kom tilbake, ble Pereira og Silá ledende skikkelser i uavhengighetsbevegelsen. Silá ble tildelt nordfronten, den mest omstridte fronten i konflikten, hvor hun tok ansvar for regionens helsevesen. Hun steg raskt i gradene, og ble assistent for frontens sjef, som hun etablerte en treningsleir for militsen for. Hun ble senere utnevnt til politisk kommissær for den nordlige regionen, som satte henne til ansvar for sosial gjenoppbygging og politisk utdanning i området. Hun forlot sjelden fronten, og gjorde det bare for å delta på PAIGC-konferanser, offisielle besøk eller høyrådsmøter. Under et av disse møtene introduserte Cabral henne for Gérard Chaliand som: «Kamerat Titina Sila, som er overordnet ansvarlig for vårt folkehelseprogram i nord. Hun så kamp i sør med pistol i hånden.» I 1970 sluttet hun seg til det øverste militærrådet (portugisisk: Comité Superior de Luta; CSL), og sluttet seg til Carmen og Francisca Pereira som de eneste kvinnene i organet med 75 medlemmer. Hun møtte og giftet seg med komitémedlem Manuel N'Digna, en sjef for Folkets revolusjonære væpnede styrker (FARP), som hun hadde to barn med; den eldste døde i spedbarnsalderen i 1972. Silá var bekymret for å miste sin unge datter Eva på samme måte, og fikk henne plassert hos bestemoren, i den trygge sonen i Boké.

Etter å ha mottatt nyheten om PAIGC-lederen Amílcar Cabrals død, begynte Silá å ta seg mot Guinea-Conakry, for å delta i begravelsen hans. På slutten av januar 1973, mens hun krysset Farim-elven, ble Silás avdeling overfalt av en patrulje fra den portugisiske marinen; og Silá selv ble skutt. En cubansk lege forsøkte å redde Silá,[23] men hun falt i elven og druknet, da hun ikke var i stand til å svømme. Resten av avdelingen hennes klarte å rømme, men de hadde mistet sin politiske kommissær.

Året etter erklærte Guinea-Bissau sin uavhengighet, noe som ble formelt anerkjent i kjølvannet av nellikerevolusjonen i Portugal. Silás levninger ble bragt til Bissau og gravlagt i Fortaleza de São José da Amura, nær mausoleet til Amílcar Cabral.

## Ettermæle

Sammen med Amílcar Cabral og Domingos Ramos har Titina Silá blitt anerkjent av det politiske samfunnet i Guinea-Bissau som en martyr av uavhengighetskrigen. For å minnes hennes minne ble et torg i hovedstaden Bissau oppkalt etter henne. I mars 1977 ble en statseid fruktjuicefabrikk oppkalt etter Silá åpnet i byen Bolama, men den ble nedlagt på midten av 1980-tallet. 

Silá var en av få kvinner som ble anerkjent i ledelsen av den antikoloniale bevegelsen. Selv om betydelig mer oppmerksomhet rettes mot hennes mannlige kolleger, blir Silá i det 21. århundre fortsatt feiret i Guinea-Bissau som en krigshelt. Eksemplet hennes har også blitt brukt i politisk utdanning, for å utdanne unge menn om likestilling og inspirere unge kvinner til å ta på seg ansvar som ledere. I en lovtale til Silá minnet Francisca Pereira at:

Hver 30. januar, som markerer årsdagen for Silás død, feirer Guinea-Bissau «nasjonaldagen for guineanske kvinner» for å minnes kvinnene som døde for landets uavhengighet.

## Referanser


## Litteratur
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*

## Videre lesning
*
*

## Eksterne lenker

* Documentos Amílcar Cabral/ Fundação Mário Soares: Lucette Cabral, Titina Silá, Osvaldo Lopes da Silva og Maria da Luz Boal fotografert under et krigsfangebytte under uavhenigighetskrigen, Dakar, Senegal.