Lillian Moller Gilbreth

**Lillian Evelyn Moller Gilbreth** (født Moller; 1878–1972) var en amerikansk psykolog, industriingeniør, konsulent og pedagog, som var en pionér innen anvendelse av psykologi i tid-og-bevegelsesstudier. Hun ble på 1940-tallet beskrevet som «et geni i kunsten å leve».

Gilbreth, en av de første kvinnelige ingeniørene som tok doktorgrad, regnes som den første industri-/organisasjonspsykolog. Hun og mannen hennes, Frank Bunker Gilbreth, var rasjonaliserings- og effektivitetseksperter som bidro til studiet av industriell økonomi spesielt innen bevegelsesstudier og menneskelige faktorer, studier som ble forløpere for ergonomi.

Lillian Gilbreth står bak utviklingen av av søppelbøtten med fotpedal; hyller på innsiden av kjøleskapsdørene og andre oppfinnelser som gjorde hverdagslivet enklere. Hun søkte om en rekke patenter, inkludert et for å forbedre den elektriske boksåpneren og et annet for en avløpsslange for vaskemaskiner.

Bøkene *«Cheaper by the Dozen»* (1948) og *«Belles on Their Toes* » (1950), skrevet av to av barna deres ( Ernestine og Frank Jr. ), forteller historien om livet i familien Gilbreth. og beskriver hvordan tids- og bevegelsesstudier ble anvendt på organiseringen og de daglige aktivitetene til den store familien deres. Begge bøkene ble senere filmatisert.

## Tidlig liv og utdanning
Lillie Evelyn Moller ble født i Oakland, California, 24. mai 1878, som datter av Annie og William Moller. Faren var byggevarehandler. Hun var deres andre barn og den eldste av de ni søsknene som vokste opp. Deres første barn, en datter, døde i en alder av fire måneder. Hennes morfar, Frederick Delger, var en tysk immigrant som ble den rikeste mannen i Oakland.

Moller fikk hjemmeundervisning til hun var ni år gammel. Deretter begynte hun i første klasse på en offentlig barneskole, og ble raskt forfremmet gjennom klassetrinnene. Hun ble valgt til nestleder (vice president) for avgangsklassen ved Oakland High School og ble uteksaminert med svært gode karakterer i mai 1896.

Moller ønsket å gå på college, men faren hennes var imot slik akademisk utdanning for døtrene sine. Hun overtalte ham til å la henne prøve college i ett år og ble tatt opp ved University of California. Avslutningskarakterene hennes etter første klasse var blant de beste i klassen, og faren gikk med på å la henne fortsette studiene. Om kveldene hjalp hun moren med husholdningen og søsknene med leksene. Hun tok hovedfag i engelsk, i tillegg til studier i filosofi og psykologi, og hadde nok pedagogiske emner til å få undervisningskompetanse. Hun vant også en pris for poesi og spilte i studentteaterstykker.

Våren  1900 ble hun uteksaminert fra universitetet, og ble den første kvinnen som holdt tale ved en avslutningsseremoni ved University of California. Tittelen på talen hennes var «Life : A Means or an End» (Livet: Et middel eller et mål).

Moller vurderte en profesjonell karriere i stedet for å bli hjemme etter endt utdanning, og hun meldte seg på høyere utdanning ved Columbia University i New York City. Der studerte hun litteratur med George Edward Woodberry. Hun studerte også med psykologen Edward Thorndike, nylig ansatt ved Columbia, og han gjorde et varig inntrykk på henne. Selv om hun ble syk med pleuritt og måtte reise hjem, fortsatte hun å referere til ham i sitt senere arbeid. Hun returnerte til University of California i august 1901, for å jobbe mot en mastergrad i litteratur. Under veiledning av litteraturprofessor Charles Gayley skrev hun en avhandling om Ben Jonsons skuespill *Bartholomew Fair*, og fikk sin mastergrad våren 1902.

Etter mastergraden begynte Moller på doktorgradsstudier ved University of California, men tok fri for å reise gjennom Europa våren 1903. I 1904 giftet hun seg med ingeniøren Frank Bunker Gilbreth og de flyttet sammen til New York. Hun fullførte en doktorgradsavhandling ved University of California, Berkeley i 1911, men ble ikke tildelt graden på grunn av manglende oppfølging av bostedskravene for doktorgradskandidater. Avhandlingen ble publisert som *[[The Psychology of Management|The Psychology of Management: The Function of the Mind in Determining, Teaching and Installering Methods of Least Waste]]* i 1914.

Etter at Gilbreth-familien flyttet til Providence i Rhode Island, begynte Lillian å studere ved Brown University. Hun tok en doktorgrad i anvendt psykologi i 1915, noe som gjorde henne til den første av pionerene innen industriell ledelse som tok en doktorgrad. Temaet for avhandlingen hennes var effektive undervisningsmetoder og hadde tittelen *«Some Aspects of Eliminating Waste in Teaching»* Doktoravhandlingen hennes ble publisert i 2019 som en bok med tittelen *Eliminating Waste in Teaching*. ()

## Ekteskap og familie
Lillian Moller møtte Frank Bunker Gilbreth i juni 1903 i Boston, Massachusetts, da hun var på vei til Europa med sin ledsageren, som var Franks fetter. Frank hadde vært lærling i flere byggfag i og etablert et entreprenørfirma med kontorer i Boston, New York og London.

Paret giftet seg 19. oktober 1904 i Oakland, California, og slo seg ned i New York. De flyttet senere til Providence, Rhode Island, og flyttet til slutt familien til Montclair, New Jersey.

Lillian og Frank hadde ønsket å bli foreldre til en stor familie. Han ville helst ha fikk tolv barn. Dette ble etter hvert oppfylt. Ett av barna døde som liten,  i 1912; ett var dødfødt i 1915; og elleve av dem levde til voksen alder, inkludert Ernestine Gilbreth, Frank Bunker Gilbreth jr. og Robert Moller Gilbreth.

Frank Bunker Gilbreth døde av hjerteinfarkt 14. juni 1924, og Lillian giftet seg aldri på nytt.

## Karriere
I bortimot 50 år kombinerte Lillian Gilbreths fagene psykologi, vitenskapelig ledelse og ingeniørfag. Hun inkluderte også sine perspektiver som kone og mor i sin forskning, skriving og konsulentarbeid. Hun ble en pionér innen det som nå er kjent som organisasjonspsykologi. Hun hjalp teknologer og ingeniører med å erkjenne viktigheten av de psykologiske dimensjonene ved arbeid. I tillegg ble hun den første amerikanske ingeniøren noensinne som skapte en syntese av psykologi og vitenskapelig ledelse. (Gilbreth introduserte konseptet med å bruke psykologi for å studere ledelse på Dartmouth College Conference on Scientific Management i 1911).

Ekteparet Lillian og Frank drev firmaet Gilbreth, Incorporated, deres forretnings- og ingeniørkonsulentfirma, i fellesskap. De skrev en rekke publikasjoner hver for seg, og i tillegg var de medforfattere av flere bøker og mer enn femti artikler om en rekke vitenskapelige emner. Lillian ble imidlertid ikke alltid navngitt som medforfatter i deres felles publikasjoner, muligens på grunn av forlagenes bekymring for å navngi en kvinnelig forfatter. Selv om hennes kvalifikasjoner inkluderte en doktorgrad i psykologi, ble hun sjeldnere nevnt i deres felles publikasjoner enn mannen sin, som ikke gikk på universitetet.

Lillian og Frank Gilbreth var sikre på at de revolusjonerende ideene til Frederick Winslow Taylor verken ville være enkle å implementere eller tilstrekkelige; implementeringen av dem ville kreve hardt arbeid fra ingeniører og psykologer for å gjøre dem vellykkede. Gilbreth mente også at vitenskapelig ledelse, slik den ble formulert av Taylor, kom til kort når det gjaldt å håndtere det menneskelige elementet på fabrikkgulvet.  Lillian og Frank Gilbreth bidro til å formulere en konstruktiv kritikk av taylorismen ; denne kritikken hadde støtte fra andre vellykkede ledere.

I 1934 organiserte Gilbreth det energisparende kjøkkenet, sammen med barnerommet og klærne til demonstrasjonshuset «America's Little House». Dette prosjektet, designet av arkitekten Roger Bullard, var en modell fra «Better Homes in America» for et toetasjes hus i forstadsstil som skulle ligge i New York City på Park Avenue og 39th Street, blant alle skyskraperne.

Etter første verdenskrig utførte Gilbreth-paret banebrytende arbeid med rehabilitering av amputerte krigsveteraner. 

Etter Franks bortgang nektet tre av Gilbreths største klienter å fornye, eller de kansellerte, kontrakter. Nære kolleger tilbød henne ansettelse i sine  firmaer, men Lillian ønsket å drive hennes og Franks virksomhet videre.

### Studie av tid, bevegelse og utmattelse, en forløper for ergonomi
Gilbreth og mannen hennes var likeverdige partnere i ingeniør- og ledelseskonsulentfirmaet *Gilbreth, Incorporated*. Hun fortsatte å lede selskapet i flere tiår etter hans død i 1924. Gilbreth-paret, begge pionerer innen vitenskapelig ledelse, var spesielt dyktige til å utføre tid-og-bevegelsesstudier. De kalte metodikken sin Gilbreth-systemet og brukte slagordet «Den ene beste måten å gjøre arbeid på» for å promotere den. De utviklet også en ny teknikk for studiene sine ved å et filmkamera for å registrere arbeidsprosesser. Disse filmede observasjonene gjorde det mulig for dem å redesigne maskiner så de passet bedre med arbeidernes bevegelser, for å forbedre effektiviteten og redusere tretthet. Forskningen deres på tretthetsstudier var en forløper for ergonomi. Gilbreth-paret anvendte en menneskelig tilnærming på vitenskapelig ledelse, for å utvikle innovasjoner innen effektivitet på arbeidsplassen. De foreslo forbedret belysning og regelmessige pauser, og ideer for psykologisk velvære på arbeidsplassen, som forslagskasser og gratis bøker.

### Husholdningsøkonomi og rasjonalisering av husarbeid
Etter ektemannen død fortsatte Lillian Gilbreth å forske, skrive og undervise, i tillegg til å være rådgiver for bedrifter og produsenter. Hun deltok også i profesjonelle organisasjoner som American Society of Mechanical Engineers frem til sin egen død, nesten femti år senere i 1972. I tillegg vendte hun  oppmerksomheten mot hjemmet, til tross for sin aversjon mot husarbeid og det faktum at hun lenge hadde ansatt hushjelp på heltid. Barna hennes beskrev en gang kjøkkenet hennes som en «modell for ineffektivitet».

På grunn av diskriminering innen ingeniørmiljøet, rettet Gilbreth sin innsats mot forskningsprosjekter innen det tradisjonelt kvinnestyrte området innen husholdsledelse og -økonomi. Hun anvendte prinsippene for vitenskapelig arbeidsledelse på huslige oppgaver og «forsøkte å gi kvinner kortere, enklere og lettere måter å gjøre husarbeid på, slik at de kunne søke betalt arbeid utenfor hjemmet.» Gilbreth-barna deltok ofte i eksperimentene.

Gilbreth var sentral i utviklingen av det moderne kjøkkenet, og skapte «arbeidstrekanten» og lineære kjøkkenoppsett som ofte brukes i dag. På slutten av 1920-tallet samarbeidet hun med Mary E. Dillon, president i Brooklyn Borough Gas Company. De designet et effektivt kjøkken utstyrt med gassdrevne apparater, kalt *Kitchen Practical*. De utviklet konseptet om en sirkulær arbeidsstasjon og en sirkulær arbeidsflyt i kjøkkenet. Målet var å minimere unødvendige bevegelser ved å plassere utstyr og arbeidsstasjoner i en logisk rekkefølge, i en bue rundt husmoren, slik at hun kunne utføre oppgavene mest mulig effektivt og med minst mulig fysisk belastning. Alt ble nøye analysert for å redusere tiden og innsatsen som kreves for å tilberede måltider. Kitchen Practical ble vist offentlig på en utstilling i 1929. Da Gilbreth en tid var industriingeniør hos General Electric, «intervjuet hun over 4000 kvinner for å designe riktig høyde for komfyrer, vasker og annet kjøkkeninnredning mens hun jobbet med å forbedre kjøkkendesign».

Gilbreth står bak utviklingen av av søppelbøtten med fotpedal; hyller på innsiden av kjøleskapsdørene (inkludert smørbrettet og eggeholderen) – og veggbrytere for lys, som nå er standard. Hun søkte om en rekke patenter, inkludert ett for å forbedre den elektriske boksåpneren og et annet for en avløpsslange for vaskemaskiner. 

Lillian fortsatte å rådgi bedrifter og produsenter etter Franks død. Blant klientene hennes var Johnson & Johnson og Macy's, blant andre. [ 16 ] Lillian tilbrakte tre år hos Macy's for å finne løsninger på salgs- og personalproblemer. Løsningene inkluderte å bytte ut lysarmaturer for å redusere øyetretthet og eliminere dupliserte opptak av salgssjekker. 

I 1926, da Johnson & Johnson ansatte henne som konsulent for å gjøre markedsundersøkelser for sanitetsbind, dro Gilbreth og firmaet nytte av dette på tre måter. For det første kunne Johnson & Johnson bruke hennes utdanning som psykolog til å måle og analysere holdninger og meninger. For det andre kunne det gi henne erfaring som ingeniør som spesialiserer seg på samspillet mellom kropper og materielle gjenstander. For det tredje kunne hennes offentlige image som mor og en moderne karrierekvinne hjelpe firmaet med å bygge forbrukernes tillit til produktene sine. I tillegg til arbeidet for Johnson & Johnson, var Gilbreth sentral i utformingen av et skrivebord i samarbeid med IBM, for utstilling på verdensutstillingen i Chicago i 1933.

### Frivillig arbeid og offentlig tjeneste
Gilbreth fortsatte sin private konsulentpraksis mens hun arbeidet som frivillig og som rådgiver for flere offentlige etater og ideelle organisasjoner. I 1927 ble hun et av grunnleggerne av Altrusa Club i New York City, en organisasjon for profesjonelle kvinner og forretningskvinner. Foreningen ble startet i 1917 med det formål å yte samfunnstjeneste. Gilbreths arbeid i regjeringen startet som et resultat av hennes mangeårige vennskap med Herbert Hoover og hans kone Lou Henry Hoover, som hun begge hadde kjent i California. Gilbreth hadde ledet kvinneavdelingen i «Engineers' Hoover for President»-kampanje.

I 1929 oppfordret Lou Hoover Gilbreth til å bli med som konsulent for jentespeiderne (Girl Scouts of the USA). Hun forble aktiv i organisasjonen i over tjue år og ble medlem av styret. 

Under Den store depresjonen utnevnte president Hoover Lillian Gilbreth til Organisasjonen for arbeidsledighetshjelp som leder for programmet «Del arbeidet» («Share the Work»). 

I 1930, under Hoover-administrasjonen, ledet hun kvinneseksjonen i presidentens krisekomité for sysselsetting og bidro til å få samarbeid fra ulike kvinnegrupper for å redusere arbeidsledigheten. 

Under andre verdenskrig fortsatte Gilbreth å gi råd til statlige grupper, og bidro med ekspertise om utdannings- og arbeidsspørsmål (spesielt kvinner i arbeidsstyrken) for organisasjoner som War Manpower Commission, Office of War Information, og United States Navy. 

I sine senere år tjenestegjorde Gilbreth i Chemical Warfare Board og i Harry Trumans rådgivende råd for sivilforsvar. Under Koreakrigen tjenestegjorde hun i Forsvarets rådgivende komité for kvinner i tjenesten.

### Forfatter og pedagog
Gilbreth hadde en livslang interesse for undervisning og utdanning.

Mens de bodde i Providence, Rhode Island, underviste ekteparet Gilbreth gratis, to ukers sommerskoler i vitenskapelig arbeidsledelse fra 1913 til 1916. Paret diskuterte også å undervise i Gilbreth-systemet for tid-og-bevegelsesstudier til medlemmer av industrien, men det var ikke før etter mannens død i 1924 at Lillie opprettet et formelt bevegelsesstudiekurs. Hun presenterte denne ideen på den første internasjonale ledelseskongressen i Praha i juli 1924. Hennes første kurs startet i januar 1925. 

Gilbreths kurs tok sikte på å forberede organisasjonsmedlemmer, som allerede hadde tilstrekkelig opplæring i både vitenskapelig metode og praktiske driftsproblemer, til å ta ansvaret for arbeidet med bevegelsesstudier i egen bedrift. Kursarbeidet inkluderte laboratorieprosjekter og studieturer til private firmaer for å være vitne til anvendelsen av vitenskapelig arbeidsledelse. Hun drev totalt sju bevegelsesstudiekurs hjemmefra i Montclair, New Jersey frem til 1930.

For å tjene nok til å forsørge sin store familie, holdt Gilbreth en rekke taler på forretnings- og industrimøter, samt på universitetsområder som Harvard, Yale, Colgate, University of Michigan, MIT, Stanford og Purdue University. I 1925 etterfulgte hun mannen sin som gjesteforeleser ved Purdue, hvor han hadde holdt årlige forelesninger. I 1935 ble hun professor i ledelse ved Purdue's School of Mechanical Engineering, og landets første kvinnelige ingeniørprofessor. 

Gilbreth ble forfremmet til professor ved Purdue i 1940. Hun fordelte tiden sin mellom Purdues institutter for industriell økonomi, industriell psykologi, husøkonomi og dekankontoret, der hun fungerte som konsulent når det gjaldt kvinners karrierer. I samarbeid med Marvin Mundel etablerte og veiledet Gilbreth et laboratorium for tid-og-bevegelsesstudier ved Purdue's School of Industrial Engineering. Hun demonstrerte også hvordan tids- og bevegelsesstudier kunne brukes i landbruksstudier, og overførte senere bevegelsesstudieteknikker til avdelingen for husholdsfag under banneret «arbeidsforenkling». Gilbreth pensjonerte seg i 1948.

Etter at Gilbreth pensjonerte seg fra Purdue, fortsatte hun å reise og holde forelesninger. Hun underviste også ved flere andre høyskoler og universiteter, og ble rektor for Newark College of Engineering i 1941. Gilbreth ble utnevnt til gjesteprofessor ved University of Wisconsins School of Engineering i 1955. Hun underviste også ved Bryn Mawr College og Rutgers University. Mens hun underviste ved Bryn Mawr, møtte hun en student i sosialøkonomi, Anne Gillespie Shaw, som senere arbeidet for Gilbreth Management Consultants, hvor hun drev med kommersiell forskning. Hun ble en livslang venn og kollega.

I 1964, i en alder av åttiseks år, ble Gilbreth fast tilknyttet foreleser ved Massachusetts Institute of Technology. I 1968, da helsen hennes begynte å svikte, pensjonerte Gilbreth seg fra sitt aktive offentlige liv og bodde på sykehjem resten av livet.

## Død og ettermæle
Lillian Gilbreth døde av et hjerneslag 2. januar 1972 i Phoenix, Arizona, i en alder av nittitre år. Asken hennes ble spredt på havet.

Hun var mest kjent for sitt arbeid som industriingeniør (Industrial Engineers) og en pionér innen ledelsesteori. Hun ble kalt «Amerikas førstedame innen ingeniørfag». Hun brukte sin psykologiske utdanning til tids-og-bevegelsesstudier og demonstrerte hvordan bedrifter og industrier kunne forbedre sine ledelsesteknikker, sin effektivitet og produktivitet. Hennes omfattende forskning og forfatterskap, både alene og i samarbeid med mannen, la vekt på «det menneskelige elementet i vitenskapelig ledelse». Hennes ekspertise og store bidrag til vitenskapelig ledelse var at hun integrerte de psykologiske og mentale prosessene i tids-og-bevegelsesstudiene. Hun bidro også til å gjøre denne typen studier bredt akseptert. I tillegg var Gilbreth blant de første til å etablere industrielle ingeniørpensum på ingeniørhøyskoler og universiteter. Hennes bok, *The Psychology of Management* (1914), var et tidlig hovedverk i ingeniørtenkningens historie, og det første som kombinerte psykologi med elementer fra ledelsesteori. 

Materiale knyttet til Gilbreths forskning finnes ved Archives Center ved Smithsonian National Museum of American History i Washington, DC, og ved Purdue University Library, Archives and Special Collections i West Lafayette, Indiana. 

Gilbreth bidro sterkt til kvinners stilling i ingeniørfag. Hennes banebrytende arbeid innen industriell ingeniørfag påvirket kvinner i feltet. I tillegg til forelesningene sine om ulike ingeniøremner, oppmuntret hun kvinner til å studere industriell ingeniørfag og ledelse. Purdue tildelte sin første doktorgrad i ingeniørfag til en kvinne i 1950, to år etter at Gilbreth pensjonerte seg fra universitetet. Flere ingeniørpriser er blitt navngitt til Gilbreths ære. National Academy of Engineering opprettet Lillian M. Gilbreth Lectureships i 2001, for å anerkjenne fremragende unge amerikanske ingeniører. Den høyeste utmerkelsen som tildeles av Institute of Industrial Engineers er Frank and Lillian Gilbreth Industrial Engineering Award for «de som har utmerket seg gjennom bidrag til menneskehetens velferd innen industriell ingeniørfag».  Lillian M. Gilbreth Distinguished Professor-prisen ved Purdue University tildeles et medlem av avdelingen for industrielle ingeniørfag. Society of Women Engineers tildeler Lillian Moller Gilbreth Memorial Scholarship til kvinnelige ingeniørstudenter.

To av Gilbreth-barna hyllet moren i bøker om familielivet deres: *[[Cheaper by the Dozen]]* (1948), (på norsk: *Dusinet fullt*) en bestselger av Gilbreths sønn og datter, Frank jr. Ernestine. Boken ble filmatisert i 1950 med Myrna Loy som Lillian og Clifton Webb som Frank. Bokens oppfølger, *[[Belles on Their Toes]]* (1950), også skrevet av Frank jr. og Ernestine, ble filmatisert i 1952. Frank jr. hyllet også moren sin i *Time Out for Happiness* (1972).

I 1962 ble bygningen for industriteknikk ved University of Rhode Island, som ble bygget året før, viet til Lillian og hennes ektefelle Frank Bunker Gilbreth for deres banebrytende arbeid innen industriteknikk og industriell økonomi.

I 2018 etablerte ingeniørhøyskolen ved Purdue University det prestisjetunge Lillian Gilbreth Postdoctoral Fellowship Program for å tiltrekke seg og forberede fremragende personer med nylig tildelte doktorgrader for en karriere innen ingeniørfag gjennom tverrfaglig forskning, opplæring og faglig utvikling.

## Priser og utmerkelser
Gilbreth mottok en rekke priser og utmerkelser for sin forskning, og spesielt for resultatene av forskningen.

* Hun mottok gjennom livet 23 ærestitler fra blant annet Rutgers University, Princeton University, Brown University, Smith College og University of Michigan.
* Hennes portrett henger i National Portrait Gallery.
* The Gilbreth Engineering Library ved Purdue University er et bibliotek som har fått sitt navn til ære for Lillian and Frank Gilbreth.
* I 1921, ble hun den andre personen som ble utnevnt til æresmedlem av the American Society of Industrial Engineers.
* Hun ble medlem av the British Women's Engineering Society i 1924.
* Gilbreth ble opptatt som medlem av the American Society of Mechanical Engineers i 1926, og ble dermed deres andre kvinnelige medlem.
* I 1931 ble hun tildelt Gilbreth-medaljen, som var opprettet til ære for hennes avdøde ektemann.
* I 1941 utnevnte Purdue University chapter of Mortar Board Gilbreth til æresmedlem.
* I 1944 ble Lillian og Frank Gilbreth (posthumt) tildelt the Henry Laurence Gantt Medal av the American Society of Mechanical Engineers, for sine bidrag til industriell teknologi og økonomi.
* I 1950 ble hun det første æresmedlem av den nylig opprettede Society of Women Engineers.
* I 1951 ble hun tildelt the Wallace Clark Award.
* I 1954 ble Gilbreth kåret til «Årets tidligere student» (alumna of the year) ved University of California.
* I 1955 ble hun tatt opp som assosiert medlem (*Associate Fellow*) i det prestisjetunge National Academy of Kinesiology.
* I 1965 var hun den første kvinnen som ble valgt inn I the National Academy of Engineering.
* I 1966 Gilbreth ble hun den første kvinnen som mottok the Hoover Medal.
* I 1967 ble hun utnevnt til æresmedlem av the British Women's Engineering Society.
* Gilbreth ble tildelt en gullmedalje fra the US National Institute of Social Sciences.
* I 1984 produserte U.S. Postal Service et 40-cent frimerke i serien Great Americans til ære for Lillian Gilbreth.
* I 1995 ble hun innlemmet i US National Women's Hall of Fame.

## Utvalgte publiserte verk
Ingen av bøkene hennes er (pr. 2026) oversatt til norsk

* *A Primer of Scientific Management* (1912), med Frank B. Gilbreth
* *The Psychology of Management: the Function of the Mind in Determining, Teaching and Installing Methods of Least Waste* (1914)
* *Motion Models* (1915) med Frank B. Gilbreth
* *Fatigue Study: The Elimination of Humanity's Greatest Unnecessary Waste; a First Step in Motion Study]* (1916) med Frank B. Gilbreth
* *Applied Motion Study; A collection of papers on the efficient method to industrial preparedness.* (1917) med Frank B. Gilbreth
* *Motion Study for the Handicapped* (1920) med Frank B. Gilbreth
* *The Quest of the One Best Way: A Sketch of the Life of Frank Bunker Gilbreth* (1925)
* *The Home-maker and Her Job* (1927)
* *Living With Our Children* (1928)
* *The Foreman in Manpower Management* (1947), med Alice Rice Cook
* *Normal Lives for the Disabled* (1948), med Edna Yost
* *Management in the Home: Happier Living Through Saving Time and Energy* (1954), med Orpha Mae Thomas og Eleanor Clymer
* *As I Remember: An Autobiography* (1998), publisert etter hennes død

## Fotnoter


## Referanser