Roberto Vicentini

**Roberto Vicentini** (1878–1953) var en italiensk prelat, katolsk erkebiskop og diplomat for Den hellige stol, samt patriark.

## Liv og virke
### Prest
Han ble en tid etters sin prestevielse professor ved det pavelige universitet Apollinaris. Den 2. august 1910 ble han utnevnt til assisterende forsvarer ved Den hellige romerske rota. Den 20. desember 1916 ble han *promotor justitiae* ved samme kirkelige tribunal.

### Titulærerkebiskop, internuntius til Nederland
Den 3. mai 1921 utnevnte pave Benedikt XV ham til titulærerkebiskop av *Helenopolis im Palestina* og til internuntius til Nederland. Kardinalstatssekretær Pietro Gasparri ordinerte ham til biskop den 19. mai; hans medkonsekratorer var erkebiskop Pietro Fumasoni Biondi, apostolisk delegat til Japan, og Adolfo Turchi, erkebiskop av L'Aquila.

### Apostolisk nuntius til Colombia
Den 2. mai 1922 ble Roberto Vicentini apostolisk nuntius til Colombia.

Colombias president Pedro Nel Ospina utnevnte i 1923 Miguel Arroyo Diez til minister for offentlig undervisning. I denne stillingen foreslo Arroyo han å introdusere europeiske pedagogiske ordninger, for å modernisere utdanningssystemet. Dette initiativet forårsaket dyp friksjon med kirken, siden utdanning frem til da i stor grad var blitt gitt av ordenssamfunnene. Spenninger oppsto rundt omfanget av reformene som ble foreslått av tyske, belgiske og sveitsiske eksperter, som hadde påpekt det nasjonale utdanningssystemets tilbakestående tilstand.

Kvelden 20. november 1923 deltok Arroyo på den høytidelige avslutningsseremonien for studieåret i *Colegio Mayor de San Bartolomé* som æresgjest i sin egenskap av minister for offentlig undervisning. Da han kom inn i lokalene, hilste han på rektoren og flere høytstående menn i den colombianske kirke, men da han nærmet seg den apostoliske nuntius, Roberto Vicentini, ble sistnevnte sittende og avviste hilsenen, og Arroyo ble etterlatt med utstrakt hånd. Denne avvisningen fremkalte politikerens indignasjon, som satt med stor selvtillit på plassen som var reservert for ham ved hovedbordet og ventet på at skolerektor skulle avslutte din tale før han reiste seg. Etter applausen henvendte Arroyo seg derfor til utdanningsinstitusjonens prelst og sa: *«Herr prelat, jeg forlater stedet som et tegn på protest mot den fornærmelse nuntius har påført meg, og etter min mening den sivile myndighet jeg representerer ved dette arrangementet.»* Og så forlot han lokalene, men ikke før han hadde sagt til den pavelige utsendingen foran alle tilstedeværende: *«Tiden er inne for at du slutter å gjøre hva du vil her!»*

Hendelsen forårsaket stor oppstyr blant de tilstedeværende, som ikke var klar over detaljene i hva som hadde skjedd, og som først trodde at Arroyos reaksjon skyldtes innholdet i talen, som i utgangspunktet kritiserte ankomsten av den europeiske utdanningsmisjonen og slo fast at utdanningen i Colombia var i en sunn tilstand, noe som gjorde inngripen fra utenlandske rådgivere unødvendig.

Den hellige stols diplomatiske representant var imidlertid allerede kjent i regjeringskretser for sin innblanding i saker utenfor hans jurisdiksjon, noe som hadde skapt spente situasjoner ved tidligere anledninger, for eksempel da han la ned veto mot en av kandidatene til å tjene i den rådgivende kommisjon for utenriksrelasjoner.

Avisen El Tiempo beskrev hendelsen som *«(...) uten tvil den mest alvorlige som har skjedd i Colombia de siste førti årene, når det gjelder forholdet mellom kirke og stat»* og nedtegnet ministerens uttalelser som følger:

::*«Denne tilstanden kan ikke fortsette, og presidenten må velge mellom min avgang eller et pass til Monsignor Vicentini, siden den respektløshet jeg er blitt offer for ikke bare remmer meg, men mye mer enn meg, den sivile makt. (...) Dette handler ikke om personlige eller partimessige saker, men om det colombianske navn og selve den colombianske regjerings verdighet, og de konservative vil nå si hvordan de vet hvordan de skal forsvare disse tingene. For min del, hvis jeg blir tvunget til å trekke meg fra regjeringen, vil jeg fortsatt ha min plass i Kongressen, og jeg vil dra dit for å kjempe for det min samvittighet dikterer. Og dette er er i pakt med min samvittighet som overbevist og praktiserende katolikk. Ingen respekterer religion og dens prester mer enn meg; en respekt som kommer fra min dype og inderlige katolisisme, men som ikke hindrer meg i å avvise inngrep og respektløshet rettet mot sivil myndighet, mot statens representant, som desto mer fortjener Kirkens respekt og hensyn jo større respekt han bekjenner for den.»* (Miguel Arroyo Diez, minister for offentlig undervisning, i et intervju med El Tiempo, onsdag 21. november 1923.)

Den apostoliske nuntius sendte et privat brev til minister Arroyo Diez, der han forklarte hva som hadde skjedd og tilskrev utelatelsen av hilsenen til en *«utilsiktet distraksjon»*. Arroyo avviste imidlertid brevet fordi det innebar private forklaringer angående en offentlig hendelse, og fordi det etter hans mening ikke utgjorde en unnskyldning i seg selv. Nuntien offentliggjorde deretter brevet i *El Nuevo Tiempo* og sendte et notat til utenriksministeren, som aksepterte forklaringene og anså hendelsen som tilbakelagt og over.

På sin side uttrykte nasjonale og regionale medier, samt ledere av forskjellige politiske partier, sin støtte til ministeren og fremhevet hans handlinger. Blant dem, tidligere president Carlos Eugenio Restrepo, som sendte ham et telegram fra Medellín med følgende ordlyd: *«Vennligst aksepter mine patriotiske gratulasjoner i denne mørke time når du representerer hjemlandets suverenitet og verdighet.»*

Dagen etter hendelsen samlet en folkemengde seg foran minister Arroyos residens, viftet med colombianske flagg og ropte jubelrop til støtte for den høytstående regjeringsfunksjonæren. Sistnevnte, ledsaget av døtrene sine, kom ut på balkongen i huset sitt og holdt en takketale.

Uker etter hendelsen aksepterte president Ospina avskjedssøknaden til sin minister for offentlig undervisning for å lette på spenningene med Den hellige stol, men i frykt for å miste støtten fra de liberale og en del av de konservative signerte han dekretet som autoriserte det pedagogiske oppdraget, samme dag som den nasjonale regjering mottok unnskyldningsbrevet fra nuntien. Før han forlot stillingen, godkjente Arroyo med sin signatur nevnte administrative lov, dekret 1595 av 1923, som regulerte ansettelsen av den utenlandske pedagogiske misjon for reform av offentlig utdanning som hadde forårsaket så mye kontrovers.

Under oppholdet i det søramerikanske landet, bispeviet erkebiskop Roberto Vicentini den 3. august 1924 Miguel Ángel Builes Gómez, biskop av Santa Rosa de Osos, og Pedro María Rodríguez Andrade, biskop av Ibagué, og José Ignacio López Umaña, biskop av Garzón.

Han fratrådte sin diplomatiske post i Bogotà den 28. oktober 1924.

### Senere år
Den 24. desember 1925 utnevnte pave Pius XI ham til latinsk titulærpatriark av *Antiochia*. Han var den siste person som innehadde denne ærestittel. Posten forble deretter vakant til den ble avskaffet i 1964. Han ble også vikar for Peterskirken, noe som gav ham en prominent rolle ved pave Pius XIs begravelse og ved innsettelsen av pave Pius XII, særlig ved at han trådte inn for ham som erkeprelat av samme basilika, en post som var blitt fratrådt av den nye pave i og med hans valg.

Patriark Vicentini dlde i Vatikanet den 10. oktober 1953 i en alder av 75 år.

## Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:

* Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
* Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
* Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
* Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
* Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
* Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
* Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
* Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
* Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
* Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
* Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
* Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
* Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
* Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
* Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
* Biskop Eugène-Charles-Joseph de Mazenod (1782-1861) *1832
* Kardinal Joseph Hippolyte Guibert (1802-1886) *1842
* Kardinal François-Marie-Benjamin Richard de la Vergne (1819-1908) *1872
* Kardinal Pietro Gasparri (1852-1934) *1898
* Patriark *Roberti Vicentini* (1878-1953) *1921

## Referanser