Héloïse d'Argenteuil

**Héloïse** (også **Héloïse d'Argenteuil;** 1101–1162) var Pierre Abélards elev og deretter elskede. Deres brevveksling er blant de mest kjente bevarte eksempler på tidlig romantisk kjærlighet. Hun fødte en sønn med Abélard, og gikk senere i kloster og ble abbedisse.

Det tragiske og romantiske forholdet mellom Abelard og Héloïse, «årtusenets kjærlighetshistorie», fortsetter også å fengsle. De fikk sønnen Astralabius (som også er navnet på et navigasjonshjelpemiddel).
## Biografi
### Bakgrunn
Til tross for at Héloïse var en velutdannet ung kvinne, av åpenbar intellektuell styrke, behersket latin, gresk og hebraisk, vet man ikke så meget om hennes familie. Men det antydes i hennes brev at hun er av lavere klasse. Det er trolig at hun var medlem av Garlandefamilien, som hadde penger og medlemmer i høye samfunnsverv, sammenligbart med den adelige Abélard.  Héloïse skal kanskje ha vært datter født av den skandaløse forening av den angevinske Hersint av Champagne (*lady of [[Montsoreau]]* og grunnlegger av Fontevraud-klosteret i Anjou) med seneskalk av Frankrike Gilbert av Garlande.

### Tidlig levned
Det er kjent at hun bodde hos onkel på farssiden, kanniken Fulbert av Notre-Dame i Paris. 

Da hun var 17 år studerte hun hos en av de mest populære lærerne og filosofene i byen – Pierre Abélard. Han innehadde lærestolen i didaktikk. Hun ble meget mer enn en student; hun ble hans kollega og samarbeidspartner. Hun er kjent for å utøve kritisk intellektuell innflytelse på hans arbeider, ved sine mange utfordrende spørsmål til ham, slik som det nedfelte seg resultater i Abélards skrift *Problemata Heloissae* (oppkalt etter henne).

I sine tekster skildrer Abélard historien om Héloïses forførelse, deres hemmelige ekteskap, fødselen av sønnen Astralabius, og om sin kastrering, samt at Héloïse gikk i kloster.
### Kloster
**Argenteuil:** I 1118 trådte Heloise inn i benediktinerklosteret i Argenteuil, der hun allerede hadde tilbrakt barndommen, og avla evige løfter. Hun kan ha vært priorinne der fra 1123 frem til da abbed Suger av Saint-Denis oppløste klosteret i 1129 og drev nonnene ut av klosteret.

**Le Paraclet:** Abélard, som overlevde sin lemlestelse  som den rasende onkel Fulbert hadde fått ham til å utføre, hadde trukket seg tilbake som munk til Saint-Denis-klosteret, grunnla en skole (klosteret *Le Paraclet*, av typen oratorium - *Oratorium Paracletensis*) nær Nogent-sur-Seine i Argenteuil, og denne skjenket han til Héloïse og hennes søsterkommunitet. Etter dette så de to ikke hverandre på ti år. 

I 1131 stilte pave Innocens II *Oratorium Paracletensis* under direkte pavelig myndighet, selv om dette ikke hindret ham i å fordømme Abelard som kjetter ti år senere ved synoden i Sens. Våren 1142 døde Peter Abelard. Litt senere brakte Petrus Venerabilis, storabbed for Cluny, personlig Abelards levninger til Le Paraclete-klosteret for begravelse.

Héloïse fortsatte som abbedisse til sin død den 16. mai 1162. Hun etterlot seg sin legendariske korrespondanse med Abélard. I brevene viste Heloise seg ikke bare å være en kvinne med ekstraordinær intellektuell styrke og hjertets utvikling, men også som en begavet forfatter med subtile og elegante formuleringer, noe som ble bekreftet i samtiden, av augustinerkorherren Hugo Metellus av Toul (ca 1080-ca 1150).

Hennes etterlatte brev regnes som viktige for fransk og europeisk litteraturhistorie, og en primær inspirasjon for utøvelsen av høvisk kjærlighet. Hennes lærde og noen ganger erotisk ladede korrespondanse er det latinske grunnlag for *[[bildungsroman]]*sjangeren og fungerer sammen med Abélards *[[Historia Calamitatum]]* som en modell for den klassiske epistulære sjanger. Hennes innflytelse var med på å påvirke senere forfattere så vidt forskjellige som Chrétien de Troyes, Geoffrey Chaucer, Madame de Lafayette (*La princesse de Clèves*), Thomas Aquinas, Choderlos de Laclos, Voltaire, Rousseau, Simone Weil og Dominique Aury (*Lettres portugaises*).

Foruten korrespondansen, brevene til Abélard, etterlot hun seg ingen skrevne verker.

## Graven
Héloïse ble gravlagt ved siden av sin elskede Abelard i *Petit Moustier*-kapellet i klosteret i 1164. 

Etter at klosteret ble stengt i 1792 under den franske revolusjon og nesten fullstendig ødelagt, hadde hun ikke en egentlig verdig grav. I 1817 ble hennes og Abélards jordiske levninger flyttet til gravlunden Cimetière du Père Lachaise i Paris, og der er det også et monument over dem.

## Filosofisk innflytelse
Héloïse påvirket sterkt Abélards etikk, teologi og kjærlighetsfilosofi. Som godt bevandret i Ciceros tenker og stående i hans tradisjon, skriver Heloise om det rene vennskap og den rene uselviske kjærlighet. Hennes brev utvikler kritisk en etisk filosofi der intensjon er sentral for å bestemme den moralske korreke eller «syndige» ved en handling. Hun hevder: *«For det er ikke gjerningen i seg selv, men intensjonen bak den, som utgjør synden. Rettferdighet veier ikke det som er gjort, men ånden gjerningen utføres i.»* Dette perspektivet påvirket Abélards intensjonssentrerte etikk, som beskrevet i hans senere verk *Etica (Scito Te Ipsum)* (ca. 1140), og dermed tjene som et grunnlag for utviklingen av den deontologiske struktur i intensjonalistisk etikk i middelalderens filosofi før Aquinas.

Hun beskriver kjærligheten sin som «uskyldig», men paradoksalt nok «skyldig» for å ha forårsaket en straff (Abélards kastrering). Hun nekter å omvende seg fra sine såkalte synder, og insisterer på at Gud hadde straffet henne først etter at hun var gift og allerede hadde ved seg bort fra såkalt «synd». Hennes skrifter fremhever intensjon som nøkkelen til å identifisere om en handling er syndig/feil, samtidig som de insisterer på at hun alltid har hatt gode hensikter.

Héloïse skrev kritisk om ekteskapet, sammenlignet det med kontraktsfestet prostitusjon, og beskrev det som forskjellig fra den «rene kjærlighet» og hengivne vennskap som det hun delte med Pierre Abélard. I sitt første brev skriver hun at hun *«foretrakk kjærlighet fremfor ekteskap, frihet fremfor bånd.*» Hun uttaler også: *«Sikkert, den som denne concupiscens* [begjærlige tilbøyelighet] *fører inn i ekteskapet fortjener betaling i stedet for hengivenhet; for det er tydelig at hun går etter hans rikdom og ikke mannen, og er villig til å prostituere seg, hvis hun kan, for en som er rikere.*» Pierre Abélard gjengir selv hennes argumenter (han siterer Héloïse) i *Historia Calamitatum*. 

Hun skriver også kritisk om barnefødsel og barnepass, og det nesten umulige ved at søken etter viten kan sameksistere godt med foreldreskap. Héloïse foretrakk tilsynelatende det hun oppfattet som ærligheten i «sexarbeid» fremfor det hun oppfattet som «ekteskapets hykleri»: *«Hvis betegnelsen hustru synes det helligere og mer imponerende, er betegnelsen elskerinne alltid søtere i mine ører, eller hvis du blir forlegen ved det, betegnelsen konkubine eller hore ... Gud er mitt vitne: Hvis [[keiser Augustus|Augustus]], som hersket over hele jorden, skulle ha tenkt meg verdig ekteskapets ære og gjort meg til hersker over hele verden for alltid, ville det likevel ha virket søtere og mer hederlig for meg å bli kalt hans elskerinne enn hans keiserinne.»* (Det latinske ordet hun valgte og som er gjengitt som «hore», *scortum* [fra «pungen»], er merkelig nok i middelalderens bruk en betegnelse for mannlig prostituert eller «leiegutt».)

I sine senere brev utvikler Héloïse sammen med ektemannen Abélard en tilnærming for kvinners virke innen religion og vitenskap og insisterer på at et kloster for kvinner skal drives med regler spesifikt tolket for å svare til kvinners behov.

Héloïse tas til inntekt som en betydelig forløper an en rekke feministiske forskere som en av de første kvinnelige lærde, og den første kvinnelige lærde i middelalderen som diskuterte ekteskap, barnefødsler og «sexarbeid» på en kritisk måte
## Referanser