Den slesvigske stenderforsamlingen

Den **slesvigske eller sønderjyske stenderforsamlingen** var én av de rådgivende provinsialstenderforsamlingene i det danske monarkiet, som ble opprettet ved en *kongelig anordning* av 28. mai 1831. Ved siden av den slesvigske/sønderjyske ble det også opprettet rådgivende stenderforsamlinger for Nørrejylland, øyene og Holsten.

Den rådgivende stenderforsamlingen for Hertugdømmet Slesvig møttes annethvert år i tidsrommet mellem 1836 og 1846. Møtestedet var rådhuset i Slesvig by. Forsamlingen var kun rådgivende, stendene kunne altså kun foreslå lover, som den eneveldige kongen og hertugen (som lensherre og vasall) så kunne velge å imøtekomme eller avslå. Med revolusjonen i 1848 og innføringen av grunnloven i 1849 ble stenderforsamlingene først avskaffet, men gjeninnført etter Treårskrigen i hertugdømmene (i motsetning til det egentlige kongeriket fortsatte det absolutistiske styret i hertugdømmene). Dog ble møtestedet flyttet til det nyoppførte Stænderhus på  Holmen i Flensborg.

Til den slesvigske stenderforsamlingen ble det valgt tolv representanter for byene og kjøpestedene, fem representanter for godseierne, 17 for de mindre eiendomsbesitterne og to for øydistriktene Fehmarn og Ærø. I tillegg kom hertugen av Augustenborg samt de fire representantene for ridderskapet som var utpekt av kongen, to representanter for kirken og én representant for Kiel Universitet (selv om universitet geografisk sett ligger i Holsten). Stenderforsamlingen bestod av i alt 44 deputerte.

I byene hadde borgere, som eide et hus med en brannforsikringsverdi på minst 1600 riksbankdaler, stemmerett, mens valgbarhet krevde den dobbelte eiendomsverdien. Bøndene hadde valgrett når de eide jord til en skatteverdi på minst 3200 riksbankdaler. Til valgbarheten (passiv valgrett) krevdes dobbelt så mye jord. Det forelå altså en privilegert valgrett på grunnlag av census (formue, som kreves som betingelse for valgrett eller valgbarhet). Kvinnene hadde heller ingen valgrett. Valgrettsalderen var 25 (for den aktive valgretten) og 30 år (for den passive valgretten). I alt representerte de rådgivende stenderforsamlingene kun 2,8% av befolkningen.

Den slesvigske stenderforsamlingen ble i 1840-årene mer og mer preget av de nasjonale motsetningene mellom danske og tyske nasjonalliberale (slesvig-holstenerne). Sistnevnte hadde flertallet blant representantene. Stenderforsamlingens språk var tysk - selv om halvdelen av befolkningen, især i det nordlige Slesvig hadde dansk som morsmål. Den dansksinnede deputerte Peter Hiort Lorenzen protesterte mod denne språklige diskrimineringen ved å tale dansk fra 11. november 1842.  Året etter uteble han helt fra stenderforsamlingens møter i protest mod kongens bestemmelse om at kun de som ikke kunne tale tysk måtte bruke det danske språket i stendene.

Etter Andre slesvigske krig i 1864 mot Preussen og Østerrike tilfalt Slesvig førstnevnte og Holsten sistnevnte. Stenderforsamlingen ble således oppløst.

## Referanser


## Litteratur
* Historisk samfund for Sønderjylland: *Sønderjylland A-Å*, Aabenraa 2011, 

## Eksterne lenker
* Holger Hjelholt: "Den slesvigske stænderforsamling i 1860" (''Historisk Tidsskrift'', Bind 9. række, 3 (1925))
* Grænseforeningens leksikon: ''Rådgivende stænderforsamlinger''