Hulebjørn

**Hulebjørn** (*Ursus spelaeus*) var en forhistorisk art av bjørner som levde i Europa i pleistocen og som ble utryddet for omkring 24&nbsp;000 år siden i den siste istids maksimum.

## Beskrivelse

Både ordet «hule-» og det vitenskapelige navnet *spelaeus* viser til at det i mange grotter i Mellom-Europa ligger hundretusenvis av knokler og tenner fra denne bjørnearten. Hulebjørnene overvintret i grotter, og død i løpet av vintersøvnen var den vanligste måten de døde på. De var ellers ikke spesielt knyttet til huler.

Hulebjørnen skilte seg fra brunbjørn blant annet ved den store kroppsstørrelsen. Enkelte individer kunne ha en mankehøyde på to meter. Binnene var mye mindre enn hannene. Hodet hadde en hvelvet panne, og lemmene var korte og grove. De tre fremste premolarene mangler, og de resterende jekslene er større med mer kompliserte og vertikale spisser. Morfologien til tenner, skalle og kjeve viser sammen med forholdsvis lavt innhold av isotopen δ15N i kollagen at hulebjørnen var en ren planteeter.

## Utbredelse
Hulebjørn er tradisjonelt ansett som en europeisk art som var utbredt fra Nord-Spania og Sør-England i vest til Kaukasus og Ural i øst. Arten manglet i Nord-Europa og lengst sør i verdensdelen. Uti fra de europeiske funnestedene har en ment at hulebjørn var knyttet til lave fjell med kalksteinsgrotter og skog, og at arten ikke forekom i åpent slettelandskap. Nyere funn fra Sibir kan tyde på at hulebjørner i vid betydning var tilpasningsdyktige og også kunne leve ute på mammutsteppen i et område uten grotter.

Hulebjørnen nedstammet fra *[[Ursus deningeri]]*, og det er ingen skarp grense mellom formene. Den typiske formen av arten var utbredt i Eem-interglasialen og Weichsel-glasialen i yngre pleistocen. Eem-interglasialen begynte for 126&nbsp;000&nbsp;år siden. De yngste fossilene er funnet i nordøstlige Italia, og er karbondatert til å være 24&nbsp;200–23&nbsp;500 kalenderår gamle. Flere av disse fossilene har tydelige merker etter mennesker som har fjernet kjøtt og pels.

DNA-sekvensering viser stor genetisk variasjon blant hulebjørnene slik at de kanskje bør splittes i tre arter. *Ursus spelaeus* i snever betydning var utbredt i Vest-Europa, mens *Ursus ingressus* forekom i Øst-Europa. Grensen mellom formene gikk i Alpene. Hulebjørnene i Kaukasus skiller seg sterkt genetisk fra de andre og kan regnes til underarten *Ursus deningeri kudarensis*, eller som en egen art, *Ursus kudarensis*. Et funn som er gjort ved elva Jana i Nord-Sibir er nærmest beslektet med de kaukasiske bjørnene.

## Utryddelse
Hulebjørnen ser ut til å ha dannet langt mer stabile sosiale grupper enn brunbjørn. DNA-analyser viser at hulebjørner som overvintret i samme hule var nært beslektet med hverandre, men ikke med andre hulebjørner i området. Manglende evne til å finne nye huler for overvintring kan ha bidratt til at arten døde ut i en periode der konkurransen med mennesker om egnede huler var intens.

En annen årsak til at hulebjørnen døde ut kan være at den var lite fleksibel i valg av føde. Produksjonen av de riktige plantene ble mye lavere da siste istids maksimum begynte, og hulebjørnen kunne ikke så lett skifte til annen føde.

Hulebjørn hybridiserte med brunbjørn, og selv om arten er utdødd lever noen av genene videre. DNA-analyser viser at 0,9 til 2,4 prosent av genomene til brunbjørn stammer fra hulebjørn.

## Galleri

Teufelshöhle-Höhlenbär-Dreiviertelprofil.jpg|Skjelett fra en hule i Bayern i Tyskland
Medvebarlang21.jpg|Skjelett fra en rumensk hule
Ours des carvernes - Crâne.jpg|Skalle – legg merke til manglende premolarer
De nyeste Kunstretninger og smitsomme Sindslidelser-Vægtegning i Combarelles.png|Malerier fra en fransk hule – hulebjørn med hvelvet panne oppe til høyre


## Referanser


## Eksterne lenker
*