Knut Christian Langaard

**Knut Christian Langaard** (1886&ndash;1965) var en norsk idrettsmann, OL-reserve, godseier, hundeoppdretter og skuespiller. Han var en av arvingene i den grenen av Langaard-slekten som hadde bygget formue etter etableringen av Frydenlund Bryggerier.

## Familie

Han var sønn av forretningsmann og mesén Christian Langaard og Ellevine Marie Conradsdatter Langaard. 

Hans første ekteskap var med Elisif Fearnley (1889–1954), datter av skipsrederen og industrieieren Thomas Nicolay Fearnley, høsten 1910. Ekteparet fikk de nærmeste årene barna Ella Marie (1911), Cecil (1912), Elisabeth (1914), Christian Knut (1915) og Elisif (1919). Langaards eneste sønn Christian K. Langaard kjempet på alliert side i andre verdenskrig, og falt under felttoget i Nord-Afrika i 1942.

Hans andre ekteskap ble etter lysning i juli, inngått 22. august 1928 med den 23 år gamle Cappelen-datteren og skuespillerinnen Ingrid «Linge» Cappelen (1905–1981). I dette ekteskapet haade de datteren Linge (kalt for "lille-Linge") Cappelen Langaard som giftet seg i 1959 med billedhuggeren Knut Henrik Lund.

## Godseier

Han flyttet med sin første hustru til Steinkjer, og Kvam gård på Kvamsenget. Under oppholdet kjøpte Langaard flere eiendommer fra Lierne til Levanger.  Der drev han med jakt og oppdrett av engelske pointere. Hans satsing på jakthunder og pointeroppdrett omfattet import av hunder og deltagelse i konkurranser - med gode resultater. På Norsk Pointerklubs nettsider omtales Langaard mer enn hundre år senere fortsatt som «en stor pointerskikkelse».

Hans far hadde deltatt ved stiftelsen av Kongelig Norsk Automobilklub. Sønnen hadde også stor interesse for bilder. Da han kom til Egge hadde han med seg Steinkjers første privateide bil. Bilen var en Vivinus 1909-modell som i 1914 ble solgt videre til godseier Otto Schulz, og som nå er restaurert av Nord-Trøndelags Motorhistoriske forening og utstilt på Egge museum. Han fikk i 1913 autorisasjon som bilsakkyndig, det vil si at han kunne godkjenne motorkjøretøy og forestå førerprøver.

Senere flyttet ekteparet til Stange og kjøpte blant annet Staur gård. Her drev han hesteavl i stor stil og hadde over 30 avlshester. Både hestene og bygningsmassen ble i sin omtalt som å være førsterangs. Også griseoppdrett og fedrift av høy kvalitet foregikk på Staur.

Maleren Ludvig Karsten lagde i 1924 et oljemaleri av godseier Knut C. Langaaard. Bildet befinner seg i Stenersen-samlingen i Oslo.

## Idretts- og skuespillerkarriere

Fra ung alder ble Langaard sendt på internatskolen Sherborne i Dorset. Her ble han kronet som dobbel-boksemester i «Heavy Weight of Champion of English Schools 1904».

Få år senere deltok han i den norske troppen i kapproing ved sommerolympiaden i London i 1908, da Norges Roforbund stilte lag i åtter med styrmann. Langaard var reserve på laget, og den norske båten tapte mot Canada i første heat.

I 1929 teaterdebuterte han i Hans Bille-turneen i stykket *[[Den spanske flue]]*. Der spilte han advokat Gerlachs rolle, i en debut som avisen *[[Smaalenenes Social-Demokrat]]* mente var «ganske vellykket»: «Det er bare saa underlig at se ham spille en litt avbleket kopi av sig selv, - han besidder jo i privatlivet i langt fuldere maal all den friskhet, den galgenhumor og den forakt for vanskeligheter som netop Gerlachs rolle er mikset sammen av.» Året etter turnerte han med og spilte mot sin kone Linge Langård i teaterensemblet «Kronstad-Langård-turneen» med farsen *Guttebassen* av amerikanske Margaret Margo.

### Filmografi
*1930: *[[Eskimo (film)|Eskimo]]* i rollen som kaptein
*1932: *[[Der weiße Gott]]* i rollen som kaptein

## Borgerarrest og arbeidskamp
Langaard sto i 1914 tiltalt for at han 13. september 1913 avfyrte et haglskudd mot Georg Dreier Antonsen og traff ham i ansiktet, slik at han mistet et øye. Antonsen hadde brutt seg løs fra arresten, og Langaard var blant de frivillige som deltok i borgerarresten av Antonsen, etter at han hadde vært hjemme for å hente en hagle. Da Langaard gikk inn i bygningen så han Antonsen over seg i en trapp og at det glimtet i en øks. Deretter fyrte han av et skudd. Han trodde det var Antonsens føtter han hadde sett, men som altså viste seg å være hodet. Langaard mente seg fullt berettiget til å skyte, ettersom det var selvforsvar. Dessuten hadde han som politiets medhjelper rett til å skyte, mente han. Det fremgikk av referatene fra rettssaken at den lokale handelsstand mente at Antonsen var en meget farlig mann, og at det hadde vært nødvendig å stanse ham. Hovedstadspressen hadde stilt seg mer kritisk til politiets opptreden og at de hadde latt godseieren slippe til med hagla. Antonsen ble dømt til ni måneders fengsel, en bot på 50 kroner og pålagt for alltid å holde seg unna Steinkjer, Sparbu, Stod og Beitstaden prestegjeld. Langaard ble frifunnet på alle punkter. Han flyttet imidlertid fra Steinkjer til Gjøvik før rettssaken startet, og vendte aldri tilbake til byen. 

I oktober 1931 sto han fram som en slags vokter ved arbeidskampene i hovedstaden, der det var massive demonstrasjoner mot streikebryteri ved Grand Hotell. Langaard passet på at de arbeidsvillige fikk fred, og bedyret at dette arbeidet ikke kunne sees som streikebyteri siden streiken var ulovlig. Avisen *[[Tidens Tegn (avis)|Tidens Tegn]]* rapporterte at Langaards «Herkules-skikkelse i disse dager har stått som en søile foran Grand hotells hovedinngang», og berettet at han i Oslo-telegrammer til de danske aviser ble omtalt som «den 'Løvesterke' godseier». Innsatsen ved Grand resulterte i en harselerende Mumle Gåsegg-portrettering i *Dagbladet*: «Knud Langaard er Europas største landdyr, nest etter elgen som på den annen side hører til drøvtyggerne.»

Langaard oppsøkte snart portrettøren oppe i *Dagbladet*redaksjonen og slo ham med «et par ørefiker». I pressen het det opprinnelig «flere slag», men Langaard rykket inn en presisering: «De forstår &ndash; sier hr. Langaard &ndash; at hvis jeg hadde gitt ham flere slag i hodet, så hadde han ikke levet nu». Ifølge et referat skrevet av Harald Ramm tok Gåsegg «saken med ro», mens redaktør Einar Skavlan politianmeldte opptrinnet. Ramm mente også at portrettskribenter måtte være «oppmerksom på at jobben er forbundet med risiko». Påtalemyndigheten ville ikke akseptere poltianmeldelse fra andre enn den som ble slått, så saken ble lagt død.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*