Historikerstreit

***Historikerstreit***, eller **Den tyske historikerstriden**, var en disputt blant vesttyske historikere i 1986–1987. Et sentralt spørsmål var om holocaust var unikt og om holocaust kunne sidestilles med eller betraktes som en reaksjon på Stalins terrorvelde. Striden dreide seg om hvordan nazitiden og holocaust burde fremstilles i tysk historieskriving, om årsaker til nazismen og holocaust, samt hvilken betydning dette hadde for tyskernes identitet og selvforståelse; debatten foregikk særlig i ledende aviser.   

Striden begynte med Ernst Noltes artikkel i *[[Frankfurter Allgemeine Zeitung]]* (*FAZ*) 6. juni 1986 og ble tilskyndet særlig av innlegg av Jürgen Habermas i *[[Die Zeit]]*. Habermas var Noltes viktigste motpart i debatten som særlig foregikk i form av innlegg i *Die Zeit* og *FAZ* samt i *[[Frankfurter Rundschau]], [[Die Welt]]* og *[[Der Spiegel]]*. Joachim Fest og Eberhard Jäckel deltok i debatten. Skillelinjene i debatten var for en stor del politisk mellom konservative (særlig Nolte og Andreas Hillgruber) og venstreorienterte (Habermas). 

Før disputten mellom Nolte og Habermas hadde Martin Broszat argumentert for at nazitiden burde behandles som andre historiske epoker. Broszat fikk motstand fra Saul Friedländer som mente at en slik historisering ville føre til at ignorering av naziregimets forbryterske karakter. Den revisjonismen som Nolte la opp til var ikke tilsiktet av Broszat.

Striden hadde bakgrunn i Bitburg-saken, der USAs president Ronald Reagan og forbundskansler Helmut Kohl 5. mai 1985 (rett før 40-årsjubileet for Tysklands kapitulasjon) besøkte den tyske militære gravlunden i Bitburg, der også 49 SS-mannskap er gravlagt. Reagan antydet i forbindelse med dette besøket at det gravlagte der også var ofre og tyskerne var påført unødig skyldfølelse. Forbundspresident Richard von Weizsäcker holdt 8. mai 1985 en berømt tale der han omtalte den tyske kapitulasjonen 40 år tidligere som en frigjøringsdag (tysk: *Tag der Befreiung*) noe konservative reagerte negativt på. Talen var delvis på bakgrunn av Reagans omstridt besøk i Bitburg. Weizsäckers tale var en del av bakgrunnen for historikerstriden som han ikke involverte seg i.  

## Ernst Nolte med flere
Striden hadde bakgrunn i Ernst Noltes artikkel i *[[Frankfurter Allgemeine Zeitung]]* i 1986. Nolte argumenterte med at holocaust ikke var unikt og at Tyskland som nasjon derfor ikke skulle bære særlig skyld. Nolte viste blant annet til Stalins utryddelse av kulakkene og massemordet under Pol Pots regime. Nolte hevdet at holocaust i hovedsak ikke skilte seg fra andre folkemord, bortsett fra bruken av gasskamre. Han hevdet også at holocaust var en reaksjon på eller etterligning av massedrapene i Sovjetunionen. Nolte fremholdt at Gulag kom før Auschwitz og at Stalins «klassemord» var en forgjenger for holocaust. Nolte hevdet langt på vei at Stalins terror var årsak til holocaust og at Stalins terror var verre. Nolte mente at den allierte bombingen av tyske byer hadde til hensikt å ødelegge den sivile tyske befolkningen. Det var ingen uenighet om holocausts faktiske omfang eller metodene brukt i massemordet. Striden handlet i hovedsak om hvorvidt holocaust var en unik hendelse.   

Ifølge den amerikanske professoren Michael Rothberg unnskyldte eller rettferdiggjorde Hillgruber i litt mindre grad tyskernes handlinger enn Nolte gjord, men hans bok *Zweierlei Untergang* («To slags undergang», våren 1986) trakk en parallell mellom tyskernes lidelser under den fremrykkende røde arme i krigens sluttfase og holocaust. Hillgruber balanserer på denne måten det tyske ansvaret for holocaust med tyskerne som offer. Hillgruber ønsket å gi et annet syn på det tyske tapet enn Weizsäckers i talen året før.  

Nolte mente at holocaust i ettertid har blitt betraktet som unikt i en overdreven grad og burde i stedet jevnføres særlig med bolsjevikenes overgrep etter revolusjonen og i mellomkrigstiden samt Den røde hærs atferd ved fremrykking gjennom Polen og Østprøyssen i sluttfasen av andre verdenskrig. Nolte mente at holocaust ikke burde kaste en skygge over hele Tysklands historie. 

Michael Stürmer, da Helmut Kohls rådgiver, støttet Nolte. 

## Habermas med flere

Mot Nolte og Hillgruber sto folk på den politiske venstresiden blant andre Jürgen Habermas og Eberhard Jäckel. Habermas fremholdt at Nolte og Noltes meningsfeller drev revisjonisme og relativiserte holocaust ved å sammenligne med bombingen av Dresden. Habermas mente at Noltes og Hillgrubers revisjonisme var skandaløs og betraktet dette i en bredere kontekst med en ny tysk nasjonalisme og legitimering av Forbundsrepublikken dens utenrikspolitikk. Habermas fremholdt at under holocaust skjedde utryddelsen av mennesker bare for utryddelsens skyld. Særlig Nolte ble kritisert for å trivialisere eller legitimere holocaust og den tyske erobringskrigen. Nolte ga ifølge Habermas bolsjevikene skyldene for Auschwitz slik at tyskerne ble fritatt for skyld.

Historikeren Omer Bartov skrev i *[[New Republic]]* 29. april 1996: «Det som var – og er – uten sidestykke ved Holocaust (...) var den industrielle drepingen av millioner av mennesker i dødsfabrikker, beordret av en moderne stat, organisert av et pliktoppfyllende byråkrati, og støttet av et lovlydig, patriotisk, 'sivilisert' samfunn». Bartov hevdet at Nolte og Hillgruber forsøkte å «normalisere» den tyske fortiden ved å fremstille holocaust som en reaksjon på Sovjetunionen. De krevde «empati» for Wehrmachts forsvar, i dets forsøk på å stoppe den «asiatiske flommen» inn i Europa. 

Som svar til den tyske filosofen Ernst Nolte som hevdet at holocaust ikke var unikt, skrev den tyske historikeren Eberhard Jäckel i 1986 at «det nasjonalsosialistiske drapet på jøder var unikt fordi aldri før hadde en stat med autoriteten til en ansvarlig leder bestemt og annonsert at en spesifikk menneskelig gruppe, inkludert dennes gamle, kvinner, barn og nyfødte, skulle drepes så raskt som mulig og deretter gjennomført denne politikken med alle tilgjengelig statlige midler».

## Debatten og ettervirkning
Jürgen Habermas var den viktigste motpart til Nolte i debatten som særlig foregikk i form av innlegg i *[[Die Zeit]]* og FAZ. Joachim Fest og Eberhard Jäckel deltok i debatten. Skillelinjene i debatten var for en stor del politisk mellom konservative (Nolte og Hillgruber) og venstreorienterte (Habermas). Debatten ble understøttet av fjernsynsprogrammer, avisartikler og tidsskrifter. De ble trykket over 1000 debattinnlegg om saken. 

Habermas deltakelse i debatten endte til hans fordel og synet formulert av Habermas ble rådende blant annet i forbindelse med gjenforeningen et par år etterpå og i form av holocaustmonumentet i Berlin (2005). Særlig Nolte ble kraftig kritiserte av mange tyske intellektuelle og av de fleste andre historikere. Avvisningen av Noltes synspunkter var så omfattende at han og meningsfellene i stor grad ble satt på sidelinjen. Nolte og Hillgruber fikk tilslutning hos enkelte politikere og i deler av pressen. Hillgrubers sammenligning av holocaust med de alliertes invasjon av Tyskland fikk lett gjennomslag i ettertiden. 

Historikerstriden innebar ikke ny forskning, men enkelte konservative historikere, som Ernst Nolte og Andreas Hillgruber, ble kritisert for å ha en nasjonalistisk tone. Bartov omtalte historikerstriden som et «bakholdsangrep» (engelsk: *rearguard action*) mot trenden i tysk historiografi. Han bemerket at selv historikere som var kritiske til Wehrmacht tenderte til å skrive historie på tradisjonelt vis, «fra toppen» ved å se på ledernes handlinger. Tendensen hvor sosialhistorikere skrev «historien nedenifra», særlig hverdagslivet, som begynte i 1970- og 1980-årene, åpnet nye forskningsområder, ved å se på erfaringene til vanlige tyske soldater. Slike studier synes å bekrefte at propagandabildet av en bokstavelig talt under-menneskelig fiende som Wehrmacht kjempet mot på østfronten var bredt akseptert av vanlige soldater. Det ledet til hva Bartov kalte «barbariseringen av krigføringen». 

Historikerstriden bidro ikke med ny forskning, men innspillene fra de «revisjonistiske» konservative historikerne, som Ernst Nolte og Andreas Hillgruber, ble farget av en sint, nasjonalistisk tone, ifølge Bartov. Holocaust hadde for høyresiden i Tyskland blitt et irriterende tabu og et hinder for å fri Tyskland fra byrden av historisk skyld og muligheten til å gjenreise nasjonal stolthet. Charles Maier hevdet at det unike ved holocaust var forsøket på å drepe alle jøder samt den presisjonen dette ble gjennomført. På 1990-tallet kom ny forskning og nye perspektiver med blant annet Christopher Browning, Daniel Goldhagen og Goldhagen-debatten utløst av hans bok *Hitlers Willing Executioners*.

Rudolf Augstein samlet bidragene i debatten i boken *Historikerstreit* (Piper Verlag, München, 1987).

### Ny debatt på 2020-tallet
Striden blusset opp i ny variant på 2020-tallet («Historikerstreit 2.0») med utgangspunkt på den politiske venstresiden der det ble hevde at holocaust var en fortsettelse av en lang historie med rasisme, fordrivelse og utrydning. Den nye striden ser holocaust i lys av kolonialismen samt Israel/Palestina. I 2021 arrangerte filosofen Susan Neiman og historikeren Michael Wildt et 35-års jubileum for den opprinnelige historikerstriden. Saul Friedländer avviste i 2021 sammenligningen mellom holocaust og overgrepene utført av de vesteuropeiske kolonimaktene. Den tyske forfatteren Maxim Biller (født 1960) stilte i 2021 spørsmål hvorfor det var blitt på moten å bagatellisere mord på 6 millioner mennesker.

## Se også
* Ansvar for holocaust
* Myten om det rene Wehrmacht

## Litteratur
* 
* 

## Referanser