Nellie Melba

**Nellie Melba** (født **Helen Porter Mitchell**; født 19. mai 1861, død 23. februar 1931) var en australsk operasopran. Hun var en av de mest kjente sangerene i senviktoriansk tid og tidlig på 1900-tallet, og var den første australieren som fikk et internasjonalt omdømme som klassisk musiker. Hun tok kunstnernavnet «Melba» fra hjembyen sin Melbourne.

Melba studerte sang i Melbourne og fikk en viss suksess i fremføringer der. Etter et kort og mislykket ekteskap flyttet hun til Europa for å etablere en karriere som sanger. Hun fikk ikke engasjement i London i 1886, men dro til Paris, der hun studerte og snart fikk stor suksess der og i Brussel. Da hun kom tilbake til London, etablerte hun seg raskt som den ledende lyriske sopranen ved Covent Garden fra 1888. Hun fikk videre suksess i Paris og andre steder i Europa, og senere ved Metropolitan Opera i New York, der hin debuterte i 1893. Repertoaret hennes var lite; i hele karrieren fremførte hun ikke mer enn 25 roller og var nært identifisert med bare ti. Hun var kjent for fremføringene sine i fransk og italiensk opera, men sang lite tysk opera.

Under første verdenskrig samlet Melba inn store summer til veldedighetssorganisajoner knyttet til krigen. Hun kom ofte til Australia i løpet av 1900-tallet, sang i opera og holdt konserter, og fikk et hus bygd i nærheten av Melbourne. Hun var aktiv i å undervise i sang ved . Melba fortsatte med å synge til de siste månedene av livet, og hadde flere avskjedskonserter. Hennes død i Australia ble kjent over hele den engelsktalende verden, og begravelsen hennes var en stor nasjonal hendelse. Den australske 100-dollar-seddelen har bilde av henne.

## Liv og virke
### Bakgrunn

Melba ble født i Richmond i Victoria som den eldste av de syv barna til David Mitchell og hans kone Isabella Ann, født Dow. Mitchell var en skotte som hadde utvandret til Australia i 1852, og fikk suksess innen anleggsbransjen. Melba fikk lære å spille piano og sang offentlig for første gang rundt seksårsalderen. Ho ble utdannet ved en lokal internatskole og deretter på Presbyterian Ladies' College. Hun studerte sang med  (en tidligere elev av ) og Pietro Cecchi, en italiensk tenor, som var en respektert lærer i Melbourne. I tenårene forsatte Melba med å opptre på amatørkonserter i Melbourne og området rundt, og hun spilte orgel i kirken. Faren hennes oppfordret henne til å studere musikk, men var sterkt imot at hun skulle bli profesjonell sanger. 

Moren til Melba døde uventet i 1881. Faren flyttet familien fra Richmond til Mackay i Queensland, der han bygde en ny sukkerfabrikk. Melba ble straks populær i Mackay for sin sang og sitt pianospill.

22. desember 1882 giftet Melba seg i Brisbane med Charles Nesbitt Frederick Armstrong (1858–1948), den yngste sønnen til .  De fikk ett barn, sønnen George, født den 16. oktober 1883. Ekteskapet var ikke lykkelig; Charles skal ha slått henne mer enn en gang. De skilte seg etter ett år, og Melba kom tilbake til Melbourne fast bestemt på å utvikle en karriere som sanger. Hun debuterte profesjonelt med konserter i 1884. Hun ble ofte akkompagnert av fløytisten , som også organiserte noen av konsertene hennes, og ble en livslang venn og rådgiver for henne. 

Etter den lokale suksessen reiste Melba til London på leting etter flere muligheter. Hun debuterte i Princes' Hall i 1886, og prøvde å få arbeid hos sir Arthur Sullivan, Carl Rosa og  uten suksess. Da dro hun til Paris for å studere med den ledende læreren , som straks skjønte at den unge sangeren hadde potensial, og ropte ut: «J'ai enfin une étoile!» (*Jeg har endeleg en stjerne!*). Melba gjorde så raskt framgang at hun fikk lov til å synge «Mad Scene» fra Ambroise Thomas sin *Hamlet* på en *matinée musicale* hjemme hos Marchesi i desember det samme året, med komponisten til stede.

Talentet til den unge sangeren var så tydelig at etter mindre enn ett år med Marchesi gav impresarioen  henne en tiårskontrakt for 1000 franc per år. Etter at hun hadde signert, fikk hun eit mye bedre tilbud på 3000 franc per måned fra Théâtre de La Monnaie i Brussel, men Strakosch ville ikke gi henne fri og fikk et forbud som hindret henne i å akseptere det. Denne vanskelige saken ble uventet løst da Strakosch plutselig døde. Melba operadebuterte fire dager senere som Gilda i *[[Rigoletto]]* på La Monnaie den 12. oktober 1887. Rundt denne tiden, etter råd fra Marchesi, tok hun kunstnernavnet «Melba», en sammentrekning av navnet på hjembyen sin.

### Debuter i London, Paris og New York

Melba debuterte i Covent Garden i mai 1888, i tittelrollen til *[[Lucia di Lammermoor]]*. Hun fikk en vennlig, men ikke begeistret mottakelse. *The Musical Times* skrev: «Madame Melba er en flink vokalist, og en ganske respektable representant for lyse sopranodeler; men hun mangler den personlige sjarmen som trengs for en stor figur på den lyriske scenen». Hun ble fornærmet da Augustus Harris, som da var kunstnarisk leder ved Covent Garden, bare tilbydde henne birollen som Oscar i *[[Maskeballet|Un ballon i maschera]]* for neste sesong. Hun forlot England og sverget hun aldri ville vende tilbake. Året etter opptrådte hun på Opéra i Paris, i rollen som Ophélie i *Hamlet*. *The Times* beskrev dette som «en brilliant suksess», og videre at «Madame Melba har en stemme med stor fleksibilitet ... hun spiller uttrykksfullt og slående».

Melba hadde en sterk støttespiller i London, , som hadde en sterk stilling i Covent Garden. Melba ble overtalt til å komme tilbake, og Harris ga henne en rolle i *[[Roméo et Juliette]]* (juni 1889) mot Jean de Reszke. Hun sa senere: «Jeg daterer suksessen min i London ganske klart til den store kvelden den 15. juni 1889». Etter dette kom hun tilbake til Paris som Ophélie, Lucia i *Lucia di Lammermoor*, Gilda i *Rigoletto*, Marguerite i *[[Faust (opera)|Faust]]* og Juliette. I franske operaer hadde hun ikke god uttale, men komponisten Delibes sa at han ikke brydde seg om hun sang på fransk, italiensk, tysk, engelsk eller kinesisk, så lenge hun sang.

I de første årene av 1890-tallet sang Melba ved de ledende europeiske operahusene, inkludert Milano, Berlin og Wien. I begynnelsen av tiåret hadde Melba et forhold til . De ble ofte sett sammen i London, noe som skapte en del snakk, men det oppstod mye mer oppstyr da Melba dro gjennom Europa til St. Petersburg for å synge for tsar Nikolaj II. Hertugen fulgte nært etter henne, og de ble sett samenn i Paris, Brussel, Wien og St. Petersburg. Armstrong innledet skilsmisseforhandlinger på grunn av Melbas utroskap, og nevnte hertugen som medrespondent. Han ble til slutt overtalt til å droppe saken, men hertugen kom fram til at en toårig safari i Afrika, uten Melba, ville være passende. Han og Melba gjenopprettet ikke forholdet senere.

Melba sang rollen som Nedda i *[[Pagliacci]]* i Covent Garden i 1893, like etter den italienske premieren. Komponisten, Ruggero Leoncavallo, var til stede, og sa at rollen aldri var blitt spilt så godt før. I desember samme året sang Melba for første gang ved Metropolitan Opera i New York. Som ved debuten hennes i Covent Garden hadde hun rolla som Lucia di Lammermoor, og som på Covent Garden var det mindre enn en triumf. *[[The New York Times|New York Times]]* lovpriset hennes fremføring - «en av de vakreste stemmene som noen gang kom ut av en menneskehals ... rett og slett herlig i fylde, rikdom og renhet» - men verket var gått av moten, og fremføringen hadde lite publikum. Rollen hennes i *Roméo og Juliette*, senere i sesongen, var en triumf, og etablerte Melba som ledende prima donna i tiden etter .  Hun kunne knapt tro snobberiet ved Metropolitan. Forfatteren Peter Conrad skrev: «I London hadde hun omgått kongelige; i New York var hun en syngende tjener.» I lag med suksess blant kritikerane viet hun seg til å også få sosial aksept, noe hun oppnådde.

Fra 1890-tallet spilte Melba en vid rekke roller i Covent Garden, hovedsakelig i det lyriske sopranrepertoaret, men også noen tyngre roller. Hun sang tittelrollene i *Elaine* av  og *Esmeralda* av , italienske roller som Gilda i *[[Rigoletto]]*, tittelrollen i *Aida*, Desdemona i *[[Otello]]*, Luisa i *I Rantzau* av Mascagni, Nedda i *Pagliacci*, Rosina i *Barberen i Sevilla*, Violetta i *[[La traviata]]* og Mimì i *[[La bohème]]*. I det franske repertoaret sang hun Juliette i *Roméo og Juliette*, Marguerite i *Faust*, Marguerité de Valois i **', tittelrollen i **', som var skrevet for henne av Saint-Saëns, og Micaëla i *[[Carmen]].*

Noen skribenter sa seg overrasket over at Melba spilte den siste av disse rollene, siden det bare var en birolle i operaen. Hun fremførte rollen ved mange tilfeller, og sa i memoarene sine: «Hvorfor en prima donna ikke skulle synge sekundære roller forstod jeg ikke da og er ikke nærmere ved å skjønne i dag. Jeg hater det kunstneriske snobberiet rundt det". Hun sang rollen mot Carmen-er spilt av ,  og . Marguerite Valois er heller ikke den kvinnelige hovedrollen i *Les Huguenots*, men Melba var villig til å ta henne som seconda donna til . Hun var sjenerøs i støtten sin for sangere som ikke konkurrerte med henne i favorittrollene hennes, men var, som biografen hennes J.B. Steane sa det, «patologisk kritisk» mot andre lyriske sopraner.

Melba var ikke kjent som en Wagner-sanger, selv om hun av og til sang Elsa i *[[Lohengrin]]* og Elisabeth i *[[Tannhäuser]]*. Hun fikk en viss ros for disse rollene, men Klein mente hun ikke passet for dei, og Bernard Shaw mente at ho sang med stor evne, men spilte kunstig og uten følelser. I 1896 spilte hun rollen som Brünnhilde i *[[Siegfried (opera)|Siegfried]]* ved Metropolitan, men hadde ikke suksess. Rollen hun hadde mest der var Marguerite i Gounods *Faust*, som hun hadde studert under tilsyn av komponisten selv. Melba prøvde seg aldri på Mozart sine operaer, selv om en del mente at stemmen hennes ville vært ideell for de. Repertoaret hennes gjennom hele karrieren var ikke på mer enn 25 roller.

Ekteskapet mellom Melba og Armstrong ble endelig oppløst i 1900, etter at han emigrerte til USA med sønnen ders og slo seg ned i Texas.

### 1900-tallet

Melba var nå etablert som en ledende stjerne i Storbritannia og Amerika. Hun la ut på sin første hjemreise til Australia i 1902–03 med en konsertturné, og turneerte også på New Zealand. Fortjenesten var uten sidestykke, og hun vendte tilbake fire ganger på turné i løpet av karrieren. I Storbritannia kjempet Melba for *[[La bohème]]* av Puccini. Hun hadde først sunget rollen som Mimì i 1899, etter å ha studert henne med komponisten. Hun argumenterte sterkt for nye oppføringer av verket, til tross for avskyen lederene i Covent Garden hadde for denne nye operaen fra «underklassen». Melba ble rettferdiggjort av den offentlige entusiasmen for stykket, som ble styrket i 1902 da Enrico Caruso sang i lag med henne i den første av mange Covent Garden-fremføringer sammen. Hun sang Mimì for  på  i 1907, noe som styrket denne virksomheten. Etter de første suksessene sine i Brussel og Paris på 1880-tallet sang Melba sjeldent på det europeiske kontinentet; bare de engelsktalende landene tok henne svært hjertelig imot.

Melba opptrådte 26 ganger i Royal Albert Hall i London mellom 1898 og 1926. Selv om hun kalla Covent Garden «det kunstneriske hjemmet mitt», opptrådte hun sjeldent der på 1900-tallet. En grunn til dette var at hun ikkje kom så godt overens med sir Thomas Beecham, som hadde lederskapet for operahuset det meste av tiden fra 1910 til Melba pensjonerte seg. En annen faktor i at hun opptrådte mindre i Covent Garden var , en ti år yngre sopran som ble en stor suksess i London og senere i New York i roller som tidligere var knyttet til Melba. En tredje grunn var at hun bestemte seg for å bruka mer tid i Australia. I 1909 begynte hun på det hun kalte en «sentimental turné» i Australia, som dekket 10 000 miles (16 000&nbsp;km) og inkluderte mange fjerntliggende byer. I 1911 spilte ho i en operasesong i samarbeid med -kompaniet. 

I 1909 kjøpte Melba en eiendom i , en liten by nær Melbourne, og i 1912 hadde hun bygd et hus der (en utbygging av en mindre bygning på stedet) som hun kalte Coombe Cottage etter et hus hun hadde leid nær London. Hun grunnla også en musikkskole i Richmond, som hun senere samlet til . Hun var i Australia da første verdenskrig brøt ut, og ble aktiv i å samle inn penger til veldedighetsorganisasjoner knyttet til krigen, med innsamling av 100 000 pund. Som anerkjennelse av dette ble Melba utnevnt til Dame Commander of the Order of the British Empire (DBE) i mars 1918, «for tjenester i å organisere patriotisk arbeid.»

Etter krigen hadde Melba en triumferende retur til Royal Opera House, med en fremføring av *La bohème* dirigert av Beecham, som åpnet huset igjen etter fire år da det hadde vært stengt. *Times* skrev: «Nå har nok ingen sesong i Covent Garden begynt med akkurat den begeistringen som gikk gjennom huset.»

I 1922 vendte Melba tilbake til Australia, der hun sang på de svært suksessfulle «Concerts for the People» i Melbourne og Sydney, med lave billettpriser, som trekte til seg 70 000 publikummere. Hun var med på en ny Williamson-opera sesong i 1924, men skapte misnøye blant lokale sangere da hun importerte et helt kor fra Napoli. I 1926 hadde hun en avskjedsopptreden i Covent Garden med scener frå *Roméo og Juliette*, *Otello* og *La bohème*. Hun er husket i Australia for en tilsynelatende endeløs rad av avskjedskonserter, med opptredener på midten av 1920-tallet og konserter i Sydney den 7. august 1928, Melbourne den 27. september 1928 og Geelong i november 1928. For dette er hun minnet med det australske uttrykket «flere farvel enn Dame Nellie Melba».

I 1929 dro Melba tilbake til Europa for siste gang og besøkte så Egypt, der hun fikk en feber som hun aldri helt ble frisk av. Den aller siste gangen hun opptrådte i London var ved en veldedighetskonseert den 10. juni 1930. Hun dro tilbake til Australia der hun døde på St Vincent's Hospital i Sydney i 1931, 69 år gammel, av sepsis som hadde utviklet seg etter en ansiktsoperasjon i Europa en tid tidligere. Hun fikk en omfattende begravelse frå Scots' Church i Melbourne, som hennes far hadde bygget og der hun hadde sunget i koret som tenåring. Kortesjen av biler til begravelsen var over en kilometer lang, og døden hennes kom til å bli forsideoverskriften i Australia, Storbritannia, New Zealand og Europa. På reklameskilt i mange land stod det bare: «Melba er død». En del av hendelsen ble filmet. Melba ble begravet på kirkegården i  nær Coldstream. Gravstenen hennes ble utforma av sir Edwin Lutyens, og har avksjedsorda frå Mimì i *La bohème*: «Addio, senza rancor» (‘Farvel, utan bitterheit’).

## Æresutmerkelser og minnesmerker

Melba ble utnevnt til Dame Commander of the Order of the British Empire ved nyttårslisten i 1918 for veldedighetsarbeidet sitt under den første verdenskrig. Sammen med  var hun den første sceneutøveren til å motta ordenen, og hun ble opphøyd til Dame Grand Cross av ordenen i 1927. Hun var den første australieren til å være på forsiden til bladet *[[Time (magasin)|Time]]*, i april 1927. Et glassmaleri til minne om Melba ble avduket i 1962 i Musicians' Memorial Chapel i kirken  i London. Hun er en av bare to sangere - den andre er  - som er minnet med en marmorbyste på trappen til Royal Opera House i Covent Garden.

En blå plakett til minne om Melba er satt opp ved Coombe House i Devey Close i Coombe i Kingston upon Thames, der hun bodde i 1906. Hun ble satt inn på Victorian Honour Roll of Women i 2001. Melba var nært knyttet til , og institusjonen ble omdøpt til Melba Memorial Conservatorium of Music til ære for henne i 1956. Konsertsalen ved Universitetet i Melbourne er kjent som Melba Hall. Forstaden  i Canberra er oppkalt etter henne.

Navnet til Melba er knyttet til fire typer mat, som alle ble laget til ære for henne av den franske kokken Auguste Escoffier:

* Pêche Melba, en dessert laget av fersken, bringebærsaus og vaniljeis.
* , en søt puré av bringebær og rips
* Melba toast, en tørr, tynn kjeks
* , kylling, trøfler og sopper fylt i tomater med .

Melba plantet et poppeltre, en *[[Kanadapoppel|Populus × canadensis ‘Aurea’]]* eller gullpopel, på Central Lawn i  den 11. april 1903. Treet er blitt kjent som «Melba's poplar».

## Referanser


## Fotnoter


## Litteratur
* 
* 
* 
* 
* 

## Bakgrunnsstoff

* 
* 
* Links to recordings, images and information about Melba
* Melba – link to 1906 recording of the aubade from the opera *Le roi d'Ys*
* 1902 portrait ''Madame Melba'', painted by Rupert Bunny
* Photo of Melba, her father and niece (1903), Library of Congress
* Biography; photo of dress worn by Melba
* Melba in Queensland – John Oxley Library blog, State Library of Queensland
* Melba, Nellie at The Encyclopedia of Women and Leadership in Twentieth-Century Australia
* Nellie Melba Collection at the Performing Arts Collection, Arts Centre Melbourne
* Marconi's experimental radio broadcast with Melba 1920