Banna

**Banna**, eller **banya**, er en folkegruppe fra Omodalen i Etiopia. De bor hovedsakelig i den nedre Omodalen mellom elvene Weyto og Omo. 

Banna-folket holder hovedsakelig til i det barske miljøet i et område mellom byene Gazer og Dimeka, der det tradisjonelle Banna-området er delt inn i to rituelle regioner, Ailama, som holder til rundt Gazer, og Anno, som strekker seg fra Benata til Dimeka. De bor i leirer eller landsbyer som består av flere beslektede familier. Familiene bor i telt eller primitive hytter arrangert i en sirkel, og buskapen, storfe men også geiter eller sauer, blir brakt inn i midten av leiren om natten.

I følge folketellingen i 2007 teller de rundt 47 000 individer. De driver hovedsakelig med jordbruk og supplerer dette med pastoralisme, jakt, sanking og er også kjent for å holde bier. Kameler brukes til ridning og som flokkdyr. De fleste Banna-folket planter durra i begynnelsen av regntiden før de drar på sin årlige nomadiske reise. I den tørre årstiden går mennene lange avstander med flokkene sine på jakt etter vann og gress, og også for å høste vill honning. Honningsanking er en av deres hovedaktiviteter når de ikke gjeter.

Banna-folket har en egen konge som fungerer som symbolsk og rituell leder. Tradisjonelt animistiske, men mange er muslimer, og en betydelig minoritet er kristne. Deres blandede religiøse praksis gjør dem til en viktig del av Etiopias kulturelle mangfold.

Banna er nært beslektede med hamer-folket, men de regnes som separate etniske grupper selv om de deler språk, kultur og levevis. De snakker hamer-banna som tilhører den sør-omotiske språkgruppen, men de som bor rundt Mokocha og Chali snakker det beslektede Aari-språket.

## Historie og kultur
Banna-folket sporer sin opprinnelse til migrasjon til Nedre Omo-dalen, hvor folks kultur, tradisjoner og historie utvikler seg gjennom kontakt med andre grupper i nærheten. Selv om de er rasemessig blandet med san-folket som opprinnelig bebodde regionen, har de ingen san-trekk. Språklige og kulturelle studier har vist at bana-folket tidligere var sentrale deler av den større urbefolkningen hamer. Bana skiltes fra hamer-folket som et resultat av uenighet og migrasjon på jakt etter bedre beitemarker for å avle kveget sitt. De migrerte sammen med hamer og har flere likheter med dem både utseendemessig og kulturelt.

Både mennene og kvinnene har på seg lange klær og maler kroppene sine med striper og prikker med hvitt maling. Kvinnene i stammen har perler i håret som holdes sammen med smør.

Både unge jenter og gutter blir omskåret. Menn kan gifte seg med så mange kvinner de vil innenfor sin egen stamme, han må betale kveg og andre varer for bruden. Den første konen får en esente, en jernklave pakket inn i lær, i forlovelsesgave. Den er både et fallisk symbol og et statussymbol som bæres livet ut av førstekonen. De lages av landsbyens smed og er en indikasjon på deres fremtidige ektemanns rikdom.

En typisk husholdning består av en kvinne, hennes barn og mannen som er familiens beskytter. Etter som han kan ha flere koner har han også ansvar for flere husholdninger. Menn blir også noen ganger tildelt ansvaret for å beskytte en skilt kvinne, en enke eller kona til en fraværende ektemann (vanligvis hans bror). Bryllupsfeiringer inkluderer fest og dans.

Kristne organisasjoner har misjonert i området siden 1990-årene, det har ført til at kulturelle tradisjoner står i fare for å forsvinne.

Styltegang er en langvarig kulturell tradisjon, ugifte unge menn er bærere av denne tradisjonen, som er populær under festivaler og ritualer i lokalsamfunnet. En regel for Banna-stammens styltekunst under en seremoni er å male kroppene sine i hvite striper og prikker. Styltene kan være flere meter høy, og det krever mye ekspertise, balanse og fysisk styrke å gå på dem. Mange utfører komplisert fotarbeid, danselignende bevegelser og akrobatiske forestillinger. Stylter brukes i en rekke kulturelle og samfunnsmessige anledninger. For unge menn representerer det en overgang fra ungdom til modenhet og er et overgangsrite. Å finne en balanse på stengene og gå grasiøst sender et sterkt budskap til stammen om at gutten er ansvarlig, selvstendig, viljesterk og selvsikker nok til å ta fatt på livet.

Evangadi, oversatt som nattdans, er en velkjent kulturell begivenhet blant hamer-folket. Det en dans og -lek for unge og ugifte menn og kvinner rundt bålet, og et grunnlag for å velge sin fremtidige ekteskapspartner. Jentene setter i gang dansen, går sakte bort til mennene de vil danse med, og gjør en flørtende hofte-bevegelse, så går mennene mot dem i en serie hopp. Det er en morsom begivenhet med mye flørting og humor.

På samme måte som hamer praktiserer de oksehoppseremonien som er en av de mest ikoniske overgangsritene som markerer overgangen fra gutt til mann, og er både en fysisk prøve og en sosial fest som involverer hele landsbyen. Når faren bestemmer seg for at sønnen er klar, gir han ham en liten fallisk utskåret trefigur kalt «Boko». Gutten gir den deretter til jentene han møter underveis, og de må kysse den tre ganger som en form for velsignelse, og deretter returnere den til ham. Deretter reiser han til alle slektningenes hus og presenterer Bokoen han har fått av faren, og inviterer dem også til seremonien. Tidspunktet for seremonien er opp til den unge mannens foreldre, og avgjørelsen er basert på hvor lang tid det vil ta dem å forberede festen, som vanligvis skjer etter innhøstingen. Som invitasjon mottar gjestene en barkstripe med et antall knuter som vise antall dager til seremonien. De inviterte kutter deretter et stykke fra barken hver dag for å holde oversikt over dagene som er igjen før oksehoppritualene.

Den unge mannen må løpe naken over ryggen til en rekke okser (ofte 7–10 dyr) som står tett sammen. Han må klare dette fire ganger uten å falle. Klarer han det regnes han som voksen og han kan eie kveg og gifte seg, mislykkes han må han vente til neste år for å prøve igjen. Den eldste sønnen i en familie må ha klart sermonien før den nest eldste kan prøve seg. Når han har klart prøven får han en spesielle kles- og hårstil som han har i ca. 6 måneder, han bærer en pisk og har en særskilt rolle i ritualer, han må avstå fra sex. Kvinner i familien eller den nære gruppen viser sin lojalitet ved å la seg piskes av han. De ber om å bli pisket for å viser støtte til den unge mannen som har gjennomført seremonien, arrene ses som et tegn på styrke og hengivenhet til familien og tradisjonen. Selv om seremonien med å løpe over oksene fortsatt praktiseres, er den i dag også en turistattraksjon, noe som skaper spenninger mellom tradisjonell praksis og moderne påvirkning.

Mingi, i religionen til hamer og beslektede grupper, er tilstanden av å være uren eller forbannet. En person, ofte et barn, som ble ansett som mingi, ble drept ved tvungen permanent separasjon fra stammen ved å bli etterlatt alene i jungelen eller ved å drukne i elven. Det var eldste rådet som avgjorde om et barn var mingi. I dag er dette offisielt forbudt, likevel finnes det rapporter om at troen og praksisen fortsatt forekommer i enkelte landsbyer, særlig i mer avsidesliggende områder.

## Referanser