Elsa Schiaparelli

**Elsa Schiaparelli** (1890–1973) var en italiensk-fransk moteskaper. Hun regnes, ved siden av Coco Chanel, som en av de mest fremtredende moteskaperne fra mellomkrigstiden. Hun var opptatt av surrealismen og samarbeidet med flere av tidens kunstnere, som Salvador Dalí og Jean Cocteau. Kolleksjonene hennes var berømte for ukonvensjonell og overdådig design og bruk av uvanlige materialer og sterke farger, som hennes signaturfarge «shocking pink», sjokkrosa. Hun hadde et eget motehus i Paris fra 1927 til 1954.

## Liv og virke

### Bakgrunn og ekteskap
Schiaparelli ble født inn i en aristokratisk, velhavende og intellektuell familie i Palazzo Corsini i Roma. Hun har omtalt seg selv som et vanskelig barn, med stort behov for personlig frihet, –&nbsp;allerede da. 

Hun studerte en tid filosofi, og da hun var 21 år utga hun en diktsamling med sensuelle dikt: *Arethusa*, som sjokkerte familien*.* Foreldrene sendte henne til en klosterskole i Sveits for å disiplinere og roe henne. Hun sultestreiket i protest mot skolens autoritære system, og foreldrene måtte hente henne hjem igjen.

I 1913 flyttet hun til London sammen med noen av søsterens venner. Der besøkte hun en teologisk konferanse arrangert av teosofen Wilhelm Frederick Wendt de Kerlor. De to forelsket seg, giftet seg i 1914 og flyttet i 1916  sammen til New York. I 1920 fikk de datteren «Gogo», som tidlig fikk polio. Ekteskapet med Wendt de Kerlor gikk dårlig etter ektemannens stadige fravær, og paret ble skilt. 

Mens hun var i USA, ble Schiaparelli kjent med Francis Picabias kone, Gabriella Picabia, og fikk interesse for surrealismen, en interesse som skulle vare livet ut –&nbsp;og som kom til å påvirke utformingen av Schiaparellis haute couture-kolleksjoner.

### Retur til Paris
I 1922 flyttet Schiaparelli til Paris med datteren, for at hun skulle få best mulig behandling. Der ble hun kjent med moteskaperen Paul Poiret. Gjennom ham fikk hun interesse for haute couture, og begynte selv å designe klær. Hun fikk sitt gjennombrudd med en håndstrikket genser med et svart-hvitt trompe l'œil-motiv.

Coco Chanel var allerede en berømt moteskaper da Schiaparelli kom tilbake til Paris. Hun og Schiaparelli skal ha vært rivaler, eller fiender, hele livet. De var i hvert fall rake motsetninger når det gjaldt utforming av kvinneklær. Chanel, som opprinnelig var modist, hadde utviklet kolleksjonen til også å omfatte dameklær, smykker og parfyme. Hun var en dyktig håndverker og hadde egen motebutikk i Paris. Hennes klær omtales som epokegjørende, med rette, enkle, ofte maskuline snitt, som passet det gutteaktige kroppsidealet i 1920-årene. Schiaparelli hadde ingen formell skolering innen mønsterkonstruksjon eller søm. Hun betraktet sine klær som kunstverk og seg selv som kunstner. Schiaparelli skapte ofte sine fargerike og særpregede kreasjoner ved å drapere stoffet direkte på modellene, noen ganger på seg selv.

### Motehus, krig og selvbiografi

I 1927 åpnet hun sitt eget motehus i Paris: «Schiaparelli». De første plaggene var håndstrikkede, men kolleksjonen ble snart utvidet med badetøy og ulike accessoirer.

Schiaparellis kolleksjoner skilte seg ut fra de andre motehusenes. Hun var den første som begynte å designe dameklær med skulderputer, og utformingen av klærne var ofte utradisjonelle og djerve. Hun utsmykket kjoler med fargerike plastglidelåser. Glidelåsen hadde inntil da vært et nødvendig «onde», som helst skulle være skjult. Sammen med Salvador Dalí designet hun den berømte hummer-kjolen, «Lobster dress», en aftenkjole utsmykket av Dalí, som malte en stor hummer nedover forsiden av kjolen. Wallis Simpson bar denne kjolen på fotografier Cecil Beaton tok av henne like før hun giftet seg med Edward VIII. 

Dalí og Schiaparelli var også sammen om å designe sko-hatten: en hatt utformet som en høyhælt damepumps av sort filt med rød hæl. Hatten var visstnok inspirert av fotografier av Dalí med én damesko på hodet –&nbsp;og én på skulderen. (Foto gjengitt på nettsiden det vises til her).

Schiaparelli var djerv også når det gjaldt bruk av materialer og farger. Sjokkrosa, «shocking pink», ble hennes «varemerke». Hun brukte den i flere sammenhenger, både i ensfargede, lange aftenkjoler og i tilbehør.

I 1932 hadde motehuset åtte atelierer og over 400 ansatte. I 1933 åpnet hun butikker og kontor i London og New York og i 1934 var hun den første kvinnelige moteskaperen som ble avbildet på Times’ forside. Klærne hun designet ble stadig mer påvirket av surrealismen, og hun samarbeidet med flere fremstående surrealistiske kunstnere i tillegg til Salvador Dalí. 

Hun designet filmkostymer for Hollywood – og antrekk for noen av de mest berømte og rike filmstjernene, som Greta Garbo, Katharine Hepburn, Joan Crawford, Mae West og Marlene Dietrich. Dietrich elsket Schiaparellis jakker med skulderputer, som fikk antrekkene til å se ut som om de var en feminin tilpasning av mannsklær. Schiaparelli hadde kontakt med USA hele livet, både gjennom forretningsavtaler og privatkunder, blant filmstjerner og andre i de «høyere sosiale lag». 
 

Fil:Expo-Elsa Schiaparelli (7)b.jpg|Aftenjakke
Fil:Expo-Elsa Schiaparelli (22).jpg|«The lobster dress»
Fil:Shocking Pink Schiaparelli.jpg|merkelapp med Schiaparellis signaturfarge: sjokkrosa 
Fil:Expo-Elsa Schiaparelli (23).jpg|Sjokkrosa aftenkjole
Fil:Elsa Schiaparelli, tailleur 1938-39 (cropped).jpg|Jakke med knapper av Alberto Giacometti


Schiaparelli drev motehuset til sommeren 1940. Da forlot hun Paris og reiste til USA. Der holdt hun forelesninger om kvinnen og klær. Hun overlot ansvaret for motehuset til sin nærmeste medarbeider fra mai 1940 til juli 1945. Da Frankrike igjen ble fritt, returnerte hun til Paris, begynte å designe igjen, og presenterte sin første kolleksjon etter andre verdenskrig i september 1945.

Etter krigen ble nye moteskapere populære, to kjente eksempler er Cristobal Balenciaga og Christian Dior. Diors «New Look» fascinerte moteverden både i Europa og USA. Schiaparellis popularitet sank. Økonomien var dårligere blant folk. Haute Couture var ikke det man satset mest på. Hun arrangerte sitt «Farewell show», avskjedsshow, i februar 1954. Samme høst ble motehuset erklært konkurs og stengte for godt, og Schiaparellis navn ble til en viss grad glemt av andre enn fagfolk. Den amerikanske forfatteren Judith Thurman skrev i en artikkel i 2003: «Chanel (for-)ble et kjent ord –&nbsp;og verden glemte hvordan man skulle uttale Schiaparelli». 

Da motehuset stengte kunne Schiaparelli konsentrere seg om å skrive sin selvbiografi *Shocking Life*. Den utkom i 1954 og er senere utgitt i nye utgaver og på flere språk. 

## Ettermæle

I 2007 kjøpte forretningsmannen Diego Della Valle rettighetene til merkenavnet Schiaparelli, og i 2014 presenterte motehuset sin første kleskolleksjon siden 1954.

Etter gjenåpningen av motehuset har designerne fortsatt å ære Schiaparelli og hennes surrealistiske stil gjennom å utstyre kreasjonene med overdådige detaljer og ekstravagante former. I 2019 ble amerikaneren David Roseberry ansatt som ny kreativ direktør. Han hadde ingen erfaring med haute couture, men designet og presenterte sin første Schiaparelli-kolleksjon allerede to måneder etter ansettelsen. Med stor respekt for motehusets skaper ønsker han å gjenskape Elsa Schiaparellis ånd og mot i sine plagg, ikke gjenbruke direkte eller etterape hennes mønstre, former og detaljer.

Elsa Schiaparelli regnes fortsatt (pr. 2024) som en av de mest fremtredende moteskaperne i mellomkrigstiden. I 2022 arrangerte Musée des Arts Décoratifs i Paris utstillingen *Shocking! Les Mondes Surréalistes d’Elsa Schiaparelli,* og kunst- og motetidsskrifter fortsetter å skrive om henne og hennes wearable art. Hun er representert med kreasjoner i flere museer, blant annet i Nasjonalmuseets samlinger. 

## Referanser


## Eksterne lenker
*  Motehusets nettsted, blant annet med film av nyeste kolleksjon på catwalk-en
*  Nettsted med flere bilder av Schiaparelli-kreasjoner
*