Australias føderasjon

**Australias føderasjon** var prosessen der de seks separate britiske selvstyrte koloniene Queensland, New South Wales, Victoria, Tasmania, Sør-Australia (som også styrte det som i dag er Northern Territory) og Vest-Australia gikk med på å forene seg og danne Commonwealth of Australia 1. januar 1901, og dermed etablere et system med føderalisme i Australia. Koloniene Fiji og New Zealand var opprinnelig en del av prosessen, men valgte å ikke slutte seg til.

Ved føderasjonen beholdt delstatene systemene for styresett (og tokammerparlamentene) som de hadde utviklet som separate kolonier, men de ble også enige om å ha en føderal regjering som var ansvarlig for saker av nasjonal betydning. Den nye nasjonen ble opprettet som et konstitusjonelt monarki innenfor Det britiske imperiet.

Forsøkene på å oppnå føderasjon på midten av 1800-tallet ble hemmet av manglende folkelig støtte til bevegelsen. Flere konstitusjonskonvensjoner ble holdt i løpet av 1890-årene for å utvikle en grunnlov for samveldet. Henry Parkes, premierminister i kolonien New South Wales, var sentral i denne prosessen. Edmund Barton, som kun ble overgått av Parkes i varighet av sitt engasjement for føderasjonssaken, var fungerende statsminister ved det første nasjonale valget i mars 1901. Valget resulterte i at Barton ble statsminister, men uten å ha flertall.

Denne perioden har gitt navn til en arkitektonisk stil som var utbredt i Australia på den tiden, kjent som *Federation architecture*, eller «føderasjonsstil».

## Tidlige forslag om føderasjon
Allerede i 1842 publiserte *South Australian Magazine* en anonym artikkel som tok til orde for en «Union av de australaske koloniene under et guvernørgeneralskap».

I september 1846 foreslo kolonisekretæren i New South Wales, Edward Deas Thomson, føderasjon i New South Wales Legislative Council. Guvernør i New South Wales, Charles FitzRoy, skrev deretter til det britiske Colonial Office og foreslo en «overordnet funksjonær» med myndighet til å vurdere lovgivningen i alle koloniene. I 1853 ble FitzRoy utnevnt til guvernør over Van Diemen's Land, Sør-Australia og Victoria – en form for føderal guvernørgeneral før føderasjonen – med omfattende fullmakter til å gripe inn i tvister mellom koloniene. Denne tittelen ble også gitt til hans etterfølger, William Denison.

I 1847 utarbeidet den britiske kolonisekretæren Earl Grey en plan for en «general­forsamling» for koloniene. Planen ble raskt skrinlagt. Forslaget inspirerte likevel statsmannen William Wentworth til året etter å foreslå et «kongress fra de ulike koloniale lovgivende forsamlinger» som skulle lovfeste i «interkoloniale spørsmål».

Den 28. juli 1853 foreslo en komité ledet av Wentworth, opprettet for å utarbeide en ny grunnlov for New South Wales, en generalforsamling for de australske koloniene. Denne skulle lovfeste i saker som toll, jernbaner, fyrtårn, straffekolonier, gull og post. Dette var den første offisielle skissen til et fremtidig australsk samvelde presentert i en kolonial lovgivende rapport.

Den 19. august 1857 fremmet Deas Thomson forslag om en parlamentarisk komité i New South Wales for å vurdere føderasjon. Komiteen anbefalte opprettelsen av en føderal forsamling, men et regjeringsskifte gjorde at saken ble lagt til side.

Samme år grunnla Wentworth i England organisasjonen «General Association for the Australian Colonies» med mål om å oppnå en føderal forsamling for hele Australia. I London utarbeidet han et lovutkast for en konføderasjon av de australske koloniene, med lik representasjon i en interkolonial forsamling, et forslag som fikk støtte fra organisasjonen hans. Han foreslo også at det britiske parlamentet skulle vedta en «permissive act» som tillot kolonier som ikke var straffekolonier å føderere etter eget ønske. Forslaget ble kritisert av Robert Lowe, og den britiske kolonisekretæren valgte å ikke fremme lovforslaget, men sendte det til koloniene for uttalelse. Selv om det var prinsipiell støtte for en union, ble saken utsatt mens New South Wales' premier Charles Cowper og Henry Parkes prioriterte å liberalisere Wentworths grunnlov.

### Australasias føderale råd
En mer organisert føderasjonsbevegelse vokste fram på slutten av 1880-årene, i en tid med økende nasjonalfølelse blant australiere, hvor flertallet var født i landet. Australsk identitet ble feiret i sanger og dikt, og fremmet av forbedringer i transport og kommunikasjon, som etableringen av et telegrafsystem mellom koloniene i 1872. Føderasjonsideen var også påvirket av andre føderasjoner, særlig USA og Canada.

Henry Parkes, kolonisekretær i New South Wales, foreslo først et føderalt råd i 1867. Etter at forslaget ble avvist av den britiske kolonisekretæren, hertugen av Buckingham, tok Parkes opp saken igjen i 1880 som premier i New South Wales. På en konferanse med representanter fra Victoria, New South Wales og Sør-Australia ble en rekke saker vurdert, blant annet føderasjon, kommunikasjon, kinesisk innvandring, vin­sykdommer og tollsatser. Føderasjon kunne sikre fri handel og standardisering av mål og transport.

Det endelige gjennombruddet for et føderalt råd kom på en interkolonial konferanse i Sydney i november–desember 1883, utløst av britisk avvisning av Queenslands ensidige anneksjon av Ny-Guinea og ønsket om en føderalisert Australasia. Konferansen ba det britiske parlamentet om å vedta *Federal Council of Australasia Act 1885*, utarbeidet av Samuel Griffith, premier i Queensland.

Som følge av dette ble Federal Council of Australasia dannet for å representere kolonienes interesser i forhold til Sør-Stillehavet. New South Wales og New Zealand sluttet seg ikke til. Queensland, Tasmania og Victoria, samt kronkoloniene Vest-Australia og Fiji, ble medlemmer. Sør-Australia var kortvarig medlem fra 1888 til 1890. Rådet kunne lovfeste i enkelte saker, blant annet gjensidig anerkjennelse av statsborgerskap, arbeidsstandarder i fiskeindustrien og rettshåndhevelse over kolonigrensene. Rådet manglet imidlertid fast sekretariat, utøvende myndighet og egne inntekter, og fraværet av New South Wales svekket representativiteten.

### Tidlig motstand
De enkelte koloniene, med unntak av Victoria, var skeptiske til føderasjon. Politikere, særlig fra mindre kolonier, fryktet dominans fra de folkerike New South Wales og Victoria. Queensland fryktet at nasjonal rasesentrert lovgivning ville begrense importen av såkalte «kanaka» arbeidere, arbeidsinnvandrere fra stillehavsøyene som ble hentet til Australia for å jobbe i sukkerrørindustrien, og dermed true sukkerproduksjonen.

Små kolonier fryktet også tap av tollinntekter, mens New South Wales ønsket å sikre at føderasjonens tollpolitikk ikke ble proteksjonistisk. Fordeling av overskytende tollinntekter var et annet stridstema. Uenighet om styreform og erfaringer fra andre føderasjoner, særlig den amerikanske borgerkrigen, skapte skepsis.

Den gryende australske arbeiderbevegelsen var delt. Nasjonalistisk sentiment og støtte til en «White Australia»-politikk var utbredt, men mange fryktet at føderasjon ville avlede oppmerksomheten fra sosial og arbeidsrettslig reform. Fagbevegelsen mente forslaget til grunnlov var for konservativt og ga senatet for stor makt.

Religiøse faktorer spilte også inn. Generelt var føderasjonsledere protestanter, mens katolikker var mer lunkne, delvis grunnet Parkes’ langvarige anti-katolske holdning. Samtidig kunne irer se paralleller mellom hjemmestyrebevegelsen i Irland og føderasjonen av de australske koloniene. Føderasjonstilhengere som Edmund Barton og Richard O'Connor søkte å opprettholde gode relasjoner med irske miljøer.

## Tidlige konstitusjonelle konvensjoner
Tidlig på 1890-tallet ble det holdt to møter som etablerte behovet for føderasjon og fastsatte rammene for at dette skulle skje. Et uformelt møte med offisielle representanter fra de australske koloniene ble holdt i 1890. Dette førte til den første nasjonale australske konvensjonen, som møttes i Sydney i 1891. New Zealand var representert både på konferansen og konvensjonen, selv om delegatene deres antydet at det var lite sannsynlig at landet ville slutte seg til føderasjonen fra starten, men at det trolig ville være interessert i å gjøre det på et senere tidspunkt.

### Australasian Federal Conference i 1890
Australasian Federal Conference i 1890 ble holdt på initiativ fra Henry Parkes. Fremstillingene av opprinnelsen til møtet begynner ofte med at lord Carrington, guvernør i New South Wales, ertet den aldrende Parkes under en lunsj 15. juni 1889. Parkes skal ha skrytt av at han «kunne føderere disse koloniene i løpet av tolv måneder». Carrington svarte: «Så hvorfor gjør du det ikke? Det ville være en strålende avslutning på livet ditt.» Parkes skrev dagen etter til Victorias premierminister Duncan Gillies og tilbød seg å fremme føderasjonssaken. Gillies’ svar var forutsigbart avmålt, gitt Parkes’ motvilje mot å ta med New South Wales i det føderale rådet. I oktober reiste Parkes nordover til Brisbane og møtte Samuel Griffith og Thomas McIlwraith. På hjemreisen stoppet han rett sør for kolonigrensen og holdt den historiske Tenterfield-talen 24. oktober 1889, der han sa at tiden var inne for at koloniene skulle vurdere australsk føderasjon.

Gjennom slutten av 1889 korresponderte premierene og guvernørene, og ble enige om å innkalle til et uformelt møte. 

Parkes skrev dagen etter til Victorias premierminister Duncan Gillies og tilbød seg å fremme føderasjonssaken. Gillies’ svar var forutsigbart avmålt, gitt Parkes’ motvilje mot å ta med New South Wales i det føderale rådet. I oktober reiste Parkes nordover til Brisbane og møtte Samuel Griffith og Thomas McIlwraith. På hjemreisen stoppet han rett sør for kolonigrensen og holdt den historiske Tenterfield-talen 24. oktober 1889, der han sa at tiden var inne for at koloniene skulle vurdere australsk føderasjon.

Gjennom slutten av 1889 korresponderte premierene og guvernørene, og ble enige om å innkalle til et uformelt møte.

Konferansen møttes i Victorias parlamentsbygning i Melbourne 6. februar og drøftet om tiden var moden for å gå videre med føderasjon.

Mens noen av delegatene mente det var tilfelle, var de mindre koloniene ikke like entusiastiske. Thomas Playford fra Sør-Australia pekte på tollspørsmålet og manglende folkelig støtte som hindringer. På samme måte mente James Lee Steere fra Vest-Australia og delegatene fra New Zealand at det var liten støtte for føderasjon i deres respektive kolonier.

Et grunnleggende spørsmål på denne tidlige samlingen var hvordan man skulle kombinere føderalisme og ansvarlig regjering. Parkes foreslo den kanadiske modellen, som fødererte gjennom *British North America Act, 1867*, som forbilde for Australia. Delegater fra de mindre statene var imidlertid ikke begeistret; John Cockburn fra Sør-Australia mente at den kanadiske modellen var en «tvangsmessig» og «homogen nasjonal union». Andrew Inglis Clark, som lenge hadde beundret amerikanske føderale institusjoner, introduserte den amerikanske grunnloven som eksempel på beskyttelse av delstatenes rettigheter. Han presenterte dette som et alternativ til den kanadiske modellen, og hevdet at Canada var «et eksempel på sammenslåing snarere enn føderasjon». En modell nærmere den amerikanske ble vedtatt, der statene kunne handle helt uavhengig bortsett fra i de få områdene som ble overført til den føderale regjeringen, og der hver stat ville være likt representert i et sterkt overhus – senatet.

### Clarks utkast til grunnlov

Andrew Inglis Clark hadde lenge tenkt på hvordan en passende grunnlov for Australia burde utformes. Allerede i 1874 publiserte han en komparativ studie av den amerikanske, canadiske og sveitsiske grunnloven. I mai 1890 reiste han til London for å representere Tasmanias regjering i en sak for Privy Council. Under denne reisen begynte han å skrive et utkast til grunnlov, basert på hovedbestemmelsene i *British North America Act 1867* og senere tillegg frem til 1890, USAs grunnlov, *Federal Council of Australasia Act* og ulike australske kolonigrunnlover. Clark returnerte via Boston, Massachusetts, der han diskuterte utkastet med Oliver Wendell Holmes jr. og Moncure Conway.

Utkastet hans introduserte betegnelsen og strukturen som senere ble tatt i bruk:

* Den australske føderasjonen beskrives som *Commonwealth of Australia*
* Tre separate og likeverdige grener – parlamentet, den utøvende makt og domstolene
* Lovgivende makt bestående av et representantenes hus og et senat
* Spesifisering av maktfordeling og føderalisme mellom føderale og delstatlige myndigheter.

Da han kom tilbake til Hobart i november 1890, fullførte han utkastet med teknisk hjelp fra W. O. Wise, parlamentsjurist i Tasmania, og fikk trykt flere kopier. I februar 1891 sendte Clark kopier til Henry Parkes, Edmund Barton og trolig Thomas Playford. Utkastet var ment som et privat arbeidsdokument og ble aldri publisert.

### Den nasjonale australske konvensjonen i 1891
Parlamentet som ble foreslått på konvensjonen i 1891 skulle adoptere betegnelsene fra den amerikanske kongressen: et representantenes hus og et senat. Representantenes hus skulle velges etter befolkningsbaserte valgkretser, mens senatet skulle ha lik representasjon for hver «provins». Denne amerikanske modellen ble kombinert med Westminster-systemet, der statsministeren og andre ministre ble utnevnt av den britiske kronens representant blant medlemmene av det politiske partiet som hadde flertall i underhuset.

Griffith identifiserte kanskje det største problemet på konvensjonen i Sydney: hvordan forholdet mellom under- og overhus skulle struktureres. Alfred Deakin mente underhuset måtte være suverent, mens Barton, John Cockburn og andre mente at et sterkt senat med like myndigheter var avgjørende. Griffith anbefalte at prinsippet om ansvarlig regjering burde stå åpent eller modifiseres for å passe den føderale strukturen.

I påsken 1891 redigerte Griffith Clarks utkast om bord på Queensland-regjeringens damptyacht *Lucinda* (Clark var syk med influensa i Sydney og kunne ikke delta). Griffiths utkast ble sendt til koloniparlamentene, men falt i New South Wales, og de andre koloniene var da uvillige til å gå videre.

### Griffith eller Clark?
Betydningen av utkastet til grunnlov fra 1891 ble anerkjent av John La Nauze, som uttalte:

: *«Utkastet fra 1891 er grunnloven av 1900, ikke dens far eller bestefar.»*

I det 21. århundre har det imidlertid pågått en livlig debatt om hovedæren for dette utkastet bør tilskrives Queenslands Samuel Griffith eller Tasmanias Andrew Inglis Clark. Debatten tok fart med utgivelsen av Peter Botsmans *The Great Constitutional Swindle* i 2000 og biografien *Andrew Inglis Clark* av F. M. og L. J. Neasey i 2001.

Det tradisjonelle synet tillegger nesten alt ansvar for utkastet i 1891 til Griffith. Quick og Garran skriver kort:

: *«Griffith hadde den største hånden i selve utformingen av lovforslaget.»*

I sitt leksikonbidrag om Clark i *Australian Dictionary of Biography* fra 1969 gir Henry Reynolds et mer nyansert bilde:

: *«Før den nasjonale australske konvensjonen i Sydney i 1891 sirkulerte Clark sitt eget utkast til grunnlovsforslag. Dette var praktisk talt en transkripsjon av relevante bestemmelser fra British North America Act, den amerikanske grunnloven og Federal Council Act, systematisk ordnet, men det skulle bli til stor nytte for utarbeidelseskomiteen på konvensjonen. ... Hans eget utkast hadde vært grunnlaget for det meste av Griffiths tekst.»*

Clarks støttespillere peker på at 86 av 128 paragrafer i den endelige grunnloven kan gjenkjennes i hans utkast, og at bare åtte av hans 96 bestemmelser ikke ble tatt med i den endelige versjonen. Professor John Williams har likevel påpekt:

: *«Det er lett å peke på dokumentet og avfeie det som en ren ‘klipp og lim’-øvelse fra kjente bestemmelser... [men] når den grunnleggende strukturen først er bestemt, er det få variasjoner som kan legges til.»*

## Australasian Federal Convention 1897–98

Den tilsynelatende entusiasmen fra 1891 forsvant raskt i møte med motstand fra Henry Parkes’ rival George Reid, og den plutselige fremveksten av Arbeiderpartiet i New South Wales, som ofte avfeide føderasjon som en «mote». Den påfølgende gjenopplivingen av føderasjonsbevegelsen skyldtes i stor grad veksten av føderale foreninger utenfor hovedstedene, og i Victoria Australian Natives' Association. Border Federation League i Corowa holdt en konferanse i 1893 som skulle vise seg å bli av betydelig betydning, og en «Folkelig konvensjon» i Bathurst i 1896 understreket George Reids forsiktige omvendelse til føderasjonssaken. Ved avslutningen av Corowa-konferansen fremmet John Quick en plan for en folkevalgt konvensjon som skulle utarbeide en grunnlov, for deretter å legge den ut til folkeavstemning i hver koloni. Med støtte fra George Reid, premier i NSW fra 1894, ble planen godkjent av alle premierministre i 1895.

I mars 1897 ble valget til Australasian Federal Convention holdt, og flere uker senere samlet delegatene seg til konvensjonens første møte i Adelaide, deretter i Sydney, og til slutt i Melbourne i mars 1898. Etter møtet i Adelaide fikk koloniparlamentene mulighet til å debattere det framvoksende lovforslaget og foreslå endringer. De grunnleggende prinsippene fra utkastet til grunnlov fra 1891 ble vedtatt, modifisert av et ønske om mer demokrati i den konstitusjonelle strukturen. Det ble enighet om at senatet skulle velges direkte ved folkeavstemning, i stedet for å utpekes av delstatsregjeringene.

I andre spørsmål var det betydelig uenighet. Delstatsinteresser splittet uunngåelig delegatene i saker som gjaldt elver og jernbaner, noe som resulterte i juridiske kompromisser. Delegatene hadde få teoretiske forbilder å støtte seg til. Alfred Deakin roste sterkt James Bryces verk om amerikansk føderalisme, *The American Commonwealth*. Edmund Barton siterte analyser av føderasjon fra Bryces kolleger ved Oxford, E. A. Freeman og A. V. Dicey. Ingen av disse to forfatterne kunne imidlertid sies å være faktiske forkjempere for føderasjon. For delegater som ikke var tilbøyelige til å lese (eller sitere) forfattere, var det britiske imperiet det store forbildet for flernivåstyre, selv om det ikke var en føderasjon.

Den australske føderasjonskonvensjonen ble oppløst 17. mars 1898 etter å ha vedtatt et lovforslag «For å opprette Samveldet av Australia».

## Folkeavstemningene om føderasjon
Etter at utkastet til grunnlov ble vedtatt av Australasian Federal Convention i 1898, måtte det godkjennes gjennom folkeavstemninger i de enkelte koloniene. Avstemningen ble avholdt i New South Wales, Victoria, Sør-Australia og Tasmania i juni 1898. Victoria, Sør-Australia og Tasmania stemte for føderasjon med klare flertall, men i New South Wales oppnådde ikke «ja»-siden det lovpålagte minimum på 80 000 stemmer, til tross for flertall. Resultatet førte til at føderasjonsprosessen midlertidig stanset.

I 1899 ble det fremforhandlet endringer i grunnlovsforslaget for å sikre New South Wales’ deltakelse. Blant disse endringene var at den føderale hovedstaden skulle ligge i New South Wales, men minst 100 kilometer fra Sydney.

Etter endringene ble nye folkeavstemninger avholdt i New South Wales, Victoria, Sør-Australia, Tasmania og Queensland i 1899. Denne gangen stemte alle fem kolonier for føderasjon. I 1900 avholdt også Vest-Australia en folkeavstemning, hvor et klart flertall stemte for å slutte seg til føderasjonen.

Med folkeavstemningene godkjente, kunne utkastet til grunnlov sendes til Storbritannia for behandling i parlamentet i London.

## Folkeavstemninger om føderasjonen

Folkeavstemninger om det foreslåtte konstitusjonsutkastet ble holdt i fire kolonier i juni 1898. Det ble flertall i alle fire, men i New South Wales krevde muliggjørende lovgivning støtte fra minst 80 000 velgere (omtrent halvparten av de registrerte), og dette tallet ble ikke nådd. Resultatet førte til at føderasjonsprosessen midlertidig stanset.

Et møte mellom kolonipremierene tidlig i 1899 førte til flere endringer for å gjøre forslaget mer akseptabelt for New South Wales. Endringene omfattet å begrense den såkalte «Braddon-klausulen» (som garanterte delstatene 75 % av tollinntektene) til ti år, å kreve at den nye føderale hovedstaden skulle ligge i New South Wales men minst 100 miles (160 km) fra Sydney, og – i tilfelle dobbelt oppløsning – å redusere kravet til flertall ved et påfølgende fellesmøte mellom Senatet og Representantenes hus fra tre femdeler til én halv. I juni 1899 ble det deretter avholdt nye folkeavstemninger over det reviderte utkastet i alle kolonier unntatt Vest-Australia, hvor avstemningen fant sted året etter. Flertallet stemte «ja» i alle koloniene.

### 1898-folkeavstemningene

### 1899- og 1900-folkeavstemningene

Lovforslaget slik det var akseptert av koloniene (med unntak av Vest-Australia, som stemte etter at loven var vedtatt av det britiske parlamentet) ble sendt til Storbritannia for vedtakelse som en lov i det britiske parlamentet.

## Føderal grunnlov
*Commonwealth of Australia Constitution Act 1900* (Imp) ble vedtatt 5. juli 1900 og fikk Kongelig samtykke av Dronning Victoria 9. juli 1900. Den ble proklamert 1. januar 1901 i Centennial Park i Sydney. Edmund Barton ble tatt i ed som midlertidig statsminister og ledet en midlertidig føderal regjering med ni medlemmer.

Den nye grunnloven etablerte et tokammerparlament bestående av et senat og et representantenes hus. Embetet som generalguvernør ble opprettet som dronningens representant, og fungerte opprinnelig som en representant for den britiske regjeringen.

Grunnloven fastsatte også opprettelsen av Høyesterett i Australia og delte myndighetsområdene mellom delstatene og den nye føderale regjeringen. Delstatene beholdt sine egne parlamenter og de fleste eksisterende fullmakter, mens føderalmyndigheten fikk ansvar for blant annet forsvar, innvandring, karantene, toll, bankvesen og myntproduksjon.

## Økonomiske konsekvenser av føderasjonen
Australsk føderasjon innebar opprettelsen av både en toll- og en skattemessig union. Når det gjelder tollunionen, ble tollsatser på handel mellom delstatene avskaffet (selv om denne prosessen ble innført gradvis i Vest-Australia), mens alle koloniene i oktober 1901 tok i bruk Samveldets felles eksterne tolltariff. 

Den første føderale (samvelds-)tollen ble allment ansett som proteksjonistisk; med hensyn til import fra land utenfor Australia økte faktisk gjennomsnittstollen sammenlignet med gjennomsnittet av de enkelte kolonienes gjennomsnittlige tollsatser før føderasjonen, ifølge beregninger gjort av Melbourne-økonomen Peter Lloyd. 

Likevel var den velferdsøkende effekten av å fjerne toll på handel mellom delstatene større enn den velferdsreduserende effekten av høyere toll på utenlandske varer, slik at den samlede statiske velferdsgevinsten fra australsk føderasjon faktisk var positiv og anslått til 0,17&nbsp;% av BNP. Når det gjelder skattemessig union, ble særavgiftene harmonisert på omtrent et middels nivå i forhold til kolonienes særavgifter før føderasjonen.

## Galleri

Fil:Royal_exhibition_building_tulips_straight.jpg|Royal Exhibition Building i Melbourne, stedet for det første møtet i Australias føderale parlament.
Fil:Letters_Patent_Australia.jpg|Fullmaktbrev utstedt av Dronning Victoria som opprettet embetet som Australias generalguvernør, utstedt i 1900 som en del av prosessen med å innføre den nye føderale grunnloven.
Fil:Constitution_of_Australia.jpg|Australias grunnlov
Fil:Citizens_arch_panorama.jpg|En av de mange triumfbuer laget for å feire føderasjonen, «Citizens Arch» – National Museum, Canberra.


## Se også

* Australias historie

## Litteratur

* Baker, Richard Chaffey: *A Manual Of Reference To Authorities For The Use Of The Members Of The National Australasian Convention Which Will Assemble At Sydney On March 2, 1891 For The Purpose Of Drafting A Constitution For The Dominion of Australia*, W.K. Thomas & Co., Adelaide 1891 (les online)
* Bennet, Scott Cecil: *Annotated documents on the making of the Commonwealth of Australia*, Australian National University 1969 (les online)
* Cockburn, John A.: *The Empire and the century*, John Murray, London 1905, s. 446–461 ( på Wikikilden)
* Coleman, William: *Their Fiery Cross of Union. A Retelling of the Creation of the Australian Federation, 1889–1914*, Connor Court, Queensland 2021
* Forster, C.: «Federation and the Tariff», *Australian Economic History Review*, bind 17 (1977), s. 95–116
* Hunt, Lyall (red.): *Towards Federation: Why Western Australia joined the Australian Federation in 1901*, Royal Western Australian Historical Society, Nedlands 2000, ISBN 0-909845-03-4
* Lloyd, Peter: «Customs Union and Fiscal Union in Australia at Federation», *Economic Record*, bind 91 (2015), s. 155–171
* Lloyd, Peter: «Excise Tax Harmonisation in Australia at Federation», *Australian Economic History Review*, bind 57 (2017), s. 45–64
* McQueen, Humphrey: *A New Britannia*, University of Queensland Press, Brisbane 1970/2004
* *Australian Democracy* ()
* Quick, John: *Historical Introduction to The Annotated Constitution of the Australian Commonwealth*, University of Sydney Library, Sydney 2000
* Deakin, Alfred: *The Federal Story – The Inner History of the Federal Cause*, Melbourne University Press, Melbourne, 175 s. (les online)
* Varian, Brian D. og Grayson, Luke H.: «Economic Aspects of Australian Federation: Trade Restrictiveness and Welfare Effects in the Colonies and the Commonwealth», *Economic Record*, bind 100 (2024), s. 74–100
* Wise, Bernard Ringrose: *The Making of The Australian Commonwealth*, Longmans, Green, and Co, London 1913 (les online)

## Eksterne lenker
* 
*   Federation and the Constitution – ressurs fra National Archives of Australia med historisk bakgrunn og dokumenter om føderasjonen.
*  Records of the Australasian Federal Conventions of the 1890s– fulltekstprotokoller og vedtak fra føderasjonskonvensjonene på 1890-tallet. 
*  Australian Federation Full Text Database – digitalt arkiv med primærkildemateriale knyttet til den australske føderasjonen.

## Referanser