Den borgerlige kvinnesaksbevegelsens historie i Norge

Den borgerlige kvinnesaksbevegelsens historie i Norge kan føres tilbake til midten av 1800-tallet, men fikk tidlig i 1880-årene en fastere og mer politisk form.

## Den aller tidligste kvinnebevegelsen

Den aller tidligste kvinnebevegelsen i Norge var aktiv i drøyt tre tiår før etableringen av NKF. Bevegelsen har tidligere fått liten oppmerksomhet, men var aktiv og godt organisert. Bevegelsen fikk sin spede start i en forening som arbeidet for fattige mødre og kulminerte med etableringen av Kristiania Læseforening for Kvinder. Slik la den grunnlaget for den kampen som kom senere: Kampen for utdanning og politiske rettigheter.

Den tidligste kvinnebevegelsen bestod av sosialt engasjerte kvinner fra borgerskapet, fra generasjonen født helt tidlig på 1800-tallet eller på tampen av 1700-tallet, i stor grad mødre- og bestemødregenerasjonen til NKFs grunnleggergenerasjon. Den mest sentrale personen, over tid, var Hedvig Maribo. Hun kom til Norge som innvandrer fra Wien i 1843. Der ble hun kort etter kjent med Henriette Wegner, sin etterhvert mangeårige venninne og samarbeidspartner, en annen tyskspråklig innvandrer formet av kontinentale opplysningsidealer og som allerede var engasjert i filantropisk arbeid i Christiania – Henriette Wegners paviljong i Frognerparken minner om henne. Deres samarbeid kan anses som starten på en organisert kvinnebevegelse i Norge. Sammen med fire andre kvinner grunnla de i 1850 landets første kvinneorganisasjon, Foreningen til fattige Barselkoners Understøttelse. Deres engasjement sprang ut av idealer om nestekjærlighet og det humanitære arbeidet de hadde drevet for bostedsløse i Christiania i flere år. De skrev at de gjennom arbeidet i Understøttelsesselskabet for Husarme hadde lært «menneskelige Lidelser af ethvert Slags at kjende». De mente ingen var så trengende som fattige, gravide kvinner, og appellerte til kvinnelig solidaritet og til kvinner som samfunnsborgere.

I 1862 etablerte Wegner og Maribo en forening som hadde som formål å «fremme Udviklingen af Kvindernes Arbeide». Samme år var Maribo sentral i etableringen av Dronning Louises Asyl, og i 1870-årene var hun en drivkraft i etableringen av Kristiania Læseforening for Kvinder og Den kvindelige industriskole. Wegners og Maribos engasjement kan forstås som et uttrykk for tidlig liberal reformtenkning, der kvinners rolle som samfunnsborgere ble utvidet innenfor rammen av sivilsamfunn og frivillige organisasjoner. Selv om samtiden ofte forstod det som veldedig arbeid har senere kvinnehistorikere i økende grad forstått denne typen virksomhet som en tidlig politisk og sosial praksis, der borgerlige kvinner tok del i samfunnsbygging og demokratisk utvikling. Wegner var fra 1863 nærmeste nabo til Gina Krog i bygården som stod der Domus Juridica står idag. Allerede som ung jente kom Krog dermed tett på de helt sentrale lederne i den aller tidligste kvinnebevegelsen i Norge.

Maribo hadde nær kontakt med Camilla Collett, virker å ha støttet henne økonomisk og oversatte selv *[[Amtmandens Døtre]]* til tysk straks den kom ut. Collett var aktiv som forfatter, offentlig person og forbilde, men det var andre – særlig Maribo – som stiftet foreninger og bygget en organisert bevegelse. Collett bidro med ideen til en norsk leseforening for kvinner, etter dansk forbilde, men hennes venninne Maribo ble den som gjorde ideen til virkelighet. Collett skrev diktet «Til Hedevig Maribo født Sonnleithner», der hun beskriver den etos som kjennetegnet Maribos – og den tidligste kvinnebevegelsens – arbeid på denne måten:

## Kampen for utdanning og Diskusjonsforeningen Skuld

I 1883 etablerte seks unge kvinner (i alderen 17–25) Diskusjonsforeningen Skuld. Stifterne var de første kvinnene som tok høyere utdannelse, og foreningens første *præsidentinde* ble Cecilie Thoresen, Norges første kvinnelige student. De andre stifterne var Thoresens venninne Anna Bugge, Marie Holst, Minda Ramm, Laura Rømcke og Betzy Børresen. Foreningen tok navnet fra nornen Skuld, som symboliserte fremtiden i norrøn mytologi.

Foreningen Skuld sprang ut av kampen for å åpne høyere skoler og universiteter for jenter og kvinner i 1870- og 1880-årene. Nissens Pigeskole spilte en avgjørende rolle i denne kampen, og miljøet rundt skolen kom senere til å spille en viktig rolle i etableringen av Skuld og NKF. Skolen var i andre halvdel av 1800-tallet landets fremste utdanningsinstitusjon for jenter og kvinner, og også den første institusjonen som begynte med høyere utdannelse for kvinner. I 1877 henvendte bestyrerne og eierne av Nissens Pigeskole – B.C. Pauss (svigersønn av ovennevnte kvinnesakspioner Henriette Wegner og gift med Gina Krogs ungdomsvenninne Henriette Pauss), J.C. Keyser og Einar Lyche – seg til Kirke- og undervisningsdepartementet og la frem et forslag til lov om middelskoleeksamen for jenter, som ble startskuddet for en omfattende åpning av adgangen til formell høyere utdannelse for kvinner. Stortinget støttet forslaget og året etter fikk Nissens Pigeskole som første skole rett til å holde middelskoleeksamen for jenter.

Blant elevene på det første middelskolekurset ved Nissens Pigeskole var Cecilie Thoresen og Anna Bugge. De ble kjent i løpet av året på Nissens Pigeskole, og kom senere til å danne kjernen i foreningen Skuld. I *Kvindelige studenters jubilæumsskrift 1882–1907* fortalte Thoresen at «jeg var allerede blit 20 aar, men bestemte mig til at ta middelskoleexamen for saa senere at bli no». Etter å ha fullført middelskoleeksamen ved Nissens Pigeskole i 1879 ønsket Thoresen å ta examen artium, som fortsatt bare var åpen for menn. Hun tok kontakt med venstrepolitikeren Hagbart Berner, som fremmet et privat lovforslag overfor Stortinget. Dette ble vedtatt 30. mars 1882 og samme år tok hun artium med laud og ble immatrikulert ved Det Kongelige Frederiks Universitet som første kvinne.

I 1883 startet løytnant Michael Hall et lite privat artiumskurs for kvinner, og noen av elevene på dette kurset dannet foreningen Skuld sammen med Cecilie Thoresen, den eneste kvinnen som hadde artium. Den første utenfor kretsen av stiftere som ble tatt opp som medlem var kvinnesaksforkjemperen Gina Krog. Krog hadde i 1880 gitt opp lærergjerningen og gått inn i det hun senere kalte «min kamptid». Hennes synspunkter ble formet av kontakten med ledere i den britiske og amerikanske liberale stemmerettsbevegelsen (suffragistene), og under et opphold i Storbritannia i 1880 ble hun kjent med Millicent Fawcett, som ble et stort forbilde for henne. Etterhvert som Skuld utvidet virksomheten og begynte å leie et lokale for sine stadig større møter ble Krog den dominerende skikkelsen i foreningen. Senere NKF-leder og «Statsministerinde» Randi Blehr ble også medlem kort etter stiftelsen.

Gjennom kontakten med andre progressive – på 1800-tallet kalt «radikale» – miljøer hovedsakelig knyttet til det nye partiet Venstre var Skuld i 1884 sentral i etableringen av Norsk Kvinnesaksforening, som en bredere koalisjon av kvinnelige og mannlige kvinnesaksforkjempere med betydelig politisk gjennomslagskraft. Tredve år senere skrev Gina Krog at «Skuld» dermed hadde «opfyldt sin mission».

## Stiftelsen av Norsk Kvinnesaksforening

Norsk Kvinnesaksforening ble stiftet 28. juni 1884 for å «virke for at skaffe Kvinden den hende tilkommende Ret og Plads i Samfundet».

Initiativtagerne til etableringen av NKF var Gina Krog, resten av kretsen rundt Skuld og stortingsrepresentant for Venstre Hagbart Berner. Berner var også den første redaktøren for *[[Dagbladet]]*, og han var kjent for å tale kvinnenes sak i Stortinget og stod tidligere bak lovforslaget som gav kvinner rett til å ta artium og studere ved universitetet. Ved siden av Krog og Berner var Cecilie Thoresen blant de mest sentrale i etableringen.

NKF var fra begynnelsen åpen for både kvinner og menn og søkte å favne bredt blant progressive kvinner og menn. Gina Krogs viktigste forbilde var den amerikanske National Woman Suffrage Association, som ble ledet av de liberale kvinnesaksforkjemperne Susan B. Anthony og Elizabeth Cady Stanton og som var forløperen til League of Women Voters; Krog tok til orde for å bruke «den amerikanske plattform» for å arbeide for like rettigheter i Norge.

Grunnleggerne av NKF hadde en tydelig tilknytning til den politiske eliten i Norges da klart største parti Venstre og toneangivende venstremedier; Venstre ble etablert samme år som NKF og fikk i valget året etter 63,4 % av stemmene, og favnet dermed opprinnelig hele den parlamentariske venstresiden. I tillegg til Diskusjonsforeningen Skuld hadde NKF røtter i miljøene rundt landets ledende utdanningsinstitusjon for jenter og kvinner, Nissens Pigeskole (grunnlagt 1849), *[[Dagbladet]]* (grunnlagt 1869), *[[Nyt Tidsskrift]]* (grunnlagt 1882), Kristiania Lærerindeforening (grunnlagt 1866) og Kristiania Læseforening for Kvinder. Leseforeningen hadde blitt grunnlagt av Hedvig Maribo med Camilla Collett som inspirator i 1874; Maribo hadde sammen med Henriette Wegner allerede i 1850 grunnlagt Norges eldste kvinneorganisasjon, Foreningen til fattige Barselkoners Understøttelse.

Initiativtagerne klarte å mobilisere store deler av det politiske Norge som stiftere: Blant de 171 stifterne var det 87 menn og 84 kvinner, herunder en lang rekke stortingsrepresentanter, med ett unntak alle partiformennene og statsministrene fra Venstre frem til 1908/09, senere Høyre-statsminister Francis Hagerup (som markerte seg som Høyres fremste stemmerettsforkjemper), redaktørene for de store Venstreavisene og andre kjente personer fra det politiske og offentlige liv. Også Gina Krogs bror og Cecilie Thoresens senere ektefelle Fredrik Arentz Krog var blant stifterne.

Norsk Kvinnesaksforening var formelt partipolitisk nøytral, men i stor grad dominert av Venstrefolk, i en slik grad at den på 1800-tallet ble oppfattet som «den liberale kvinneorganisasjonen» og som et «underbruk» av Venstre. Kvinnesaksforeningen «ble de progressive feministenes organisasjon. Kvinnesaksforeningen vokste fram i nær kontakt med og som en del av hele den borgerlignasjonale og borgerlig-demokratiske venstrebevegelsen. Det er mer enn tilfeldige sammentreff når vår første kvinnesakskvinne, Camilla Collett, også var Eidsvolls datter og søster til Henrik Wergeland, og når Kvinnesaksforeningen ble til i årene 1880–84, samtidig med at kampen for parlamentarismen var på sitt høydepunkt. [...] Foreningen hadde fra starten en nær forbindelse med partiet Venstre, og har hatt det hele tiden». Tre av organisasjonens første ledere var også gift med statsministre fra Venstre, og mange andre kvinner som var aktive i organisasjonen var gift med fremtredende Venstre-politikere. Venstre satt i regjering det meste av tiden gjennom de første tiårene av NKFs eksistens, og tilknytningen til det dominerende regjeringspartiet gav NKF betydelig gehør hos myndighetene.

Det første hovedstyret i NKF bestod av leder Hagbart Berner og styremedlemmene Gina Krog, Cecilie Thoresen, Anna Stang, Francis Hagerup, Mathilde Schjøtt, Emil Nicolaysen og Olaf Skavlan. Berner foreslo Krog som leder, men hun takket nei. Krog var likevel foreningens dominerende skikkelse i dens første år, og hennes politiske linje vant tidlig frem. Camilla Collett ble utnevnt til æresmedlem på stiftelsesmøtet. Etter et år overtok «Statsministerinde» Anna Stang som foreningens leder. De opprinnelige vedtektene tilstrebet en omtrentlig kjønnsbalanse i styret, men fra 1885 ble fem av åtte styreplasser forbeholdt kvinner. ​Bestemte krav til medlemmenes kjønn ble fjernet etter noen år og frem til begynnelsen 1900-tallet hadde NKF som regel et eller to mannlige styremedlemmer, gjerne jurister som bistod foreningen med sin kompetanse. De første årene var disse særlig Francis Hagerup og senere regjeringsadvokat Annæus Schjødt.

I 1887, da den første utgaven av *[[Nylænde]]* kom ut, hadde NKF 564 medlemmer i hovedforeningen i Christiania, 183 medlemmer i Bergensavdelingen og 71 medlemmer i Trondheimsavdelingen. Medlemmene bestod overveiende av kvinner fra borgerskapet og liberale menn som tilhørte den reformvillige venstresiden i norsk politikk. Selv om NKF opprinnelig særlig hentet støtte fra den «radikale» (det vil si progressive) fløyen i Venstre fikk foreningen etterhvert en bredere støtte innen Venstre, samtidig som foreningen også fikk støtte av progressive høyrefolk. NKF hadde samtidig en borgerlig forankring, og derfor lenge liten kontakt med arbeiderkvinnebevegelsen som også vokste frem rundt århundreskiftet. Først i etterkrigstiden skulle Arbeiderpartiet nærme seg den likestillingspolitikken kvinnesaksbevegelsen og i første rekke Venstre stod for.

## Referanser