Hersch Lauterpacht

**Hersch Lauterpacht** (1897–1960) var en britisk jurist som var professor i folkerett ved University of Cambridge og dommer ved Den internasjonale domstolen  (FNs høyeste domstol) i Haag i Nederland. Lauterpacht ble i sin tid ansett som verdens fremste ekspert på folkerett, og han hadde stor innflytelse på internasjonal strafferett og menneskeretter. 

Lauterpacht medvirket på aktoratets side under Nürnbergprosessen (1945–1946) og bidro der til at begrepet *crimes against humanity* (forbrytelser mot menneskeheten) ble tatt i bruk. Han mistet nesten alle slektninger under holocaust. Lauterpacht omtalte ikke holocaust i sine faglige arbeider og unngikk offentlig debatt om temaet. 

I likhet med den samtidige Raphael Lemkin hadde Lauterpacht studert i Lemberg (dagens Lviv) og Lemkins begrep folkemord fikk etterhvert stor innflytelse; Lauterpacht var motstander av dette begrepet. Han mente at folkeretten innebar et individuelt straffeansvar for krigsforbrytelser noe som ble formulert i Nürnbergprinsippene. Lauterpacht argumenterte for at enkeltmennesket, ikke bare statene, burde omfattes av folkeretten, og mente at menneskeretter var kjernen i folkeretten. Han var opptatt av folkerettens utvikling og rolle, mer enn bare anvendelse av positiv lov basert på presedens og traktater.

Han var som ung engasjert i sionismen. Som voksen var han politisk og faglig opptatt av menneskeretter, og var en idealistisk talsperson for menneskerettene. Han var overbevist om at nasjonal suverenitet måtte begrenses og at verden måtte organiseres fredelig basert på folkeretten.

## Bakgrunn og familie
Han ble født 16. august 1897 i Zjovkva (Żółkiew), en landsby noen få kilometer fra Lemberg (Lviv) i det østlige Galicja i Kongedømmet Galicia og Lodomeria. Dette var da en del av Østerrike-Ungarn. Under første verdenskrig var det harde kamper i området og deretter var det kamper mellom etnisk polske og etnisk ukrainske grupper. Han ble innrullert i den østerrikske hæren og berodret til å arbeide i farens sagbruk som var beslaglagt av hæren. 

Etter første verdenskrig ble det ukrainisk/rutensk-dominerte østlige Galicja en del av den nye staten Polen etter at grensen ble trukket lenger øst enn Curzonlinjen. Byen fikk da det offisielle polske navnet Lwów. Under andre verdenskrig ble området erobret først av Sovjetunionen, deretter av det nazistiske Tyskland og ble på ny erobret av Sovjetunion som innlemmet området i Ukraina. Godt over 90 % av områdets  jøder ble drept under holocaust. I løpet av Lauterpachts levetid var fødestedet først under Østerrike-Ungarn, under den andre polske republikk, to ganger okkupert av tyske styrker og under Sovjetunionen. 

Lauterpacht kom fra en familie i middelklassen. Foreldrene Aron Lauterpacht og Deborah Turkenkopf var fromme, ortodokse jøder og tilhengere av sionismen. Som voksen gikk Hersch i synagogen stort sett bare til høytidene og feiret pesach hjemme. Han viste ikke frem sin jødiske bakgrunn offentlig. Faren støttet utdanningen hans økonomisk. Hans fornavn ble til dels skrevet Hersz, senere Hersch og blant venner og familie var han kjent som «Zvi» (den hebraiske varianten av navnet). De første årene av livet brukte han morens etternavn Turkenkopf. Familien snakket jiddisch hjemme og han lærte hebraisk som gutt. Han leste tekster på tysk, engelsk, fransk og italiensk som student; Lemberg var hovedsakelig polskspråklig på den tiden og det var polsk Lauterpacht brukte til daglig. De flyttet til Lemberg da han var 13 år gammel for å gi gutten tilgang til bedre utdanning. I Lemberg var han involvert i en sionistisk ungdomsorganisasjon. I Storbritannia var han ikke innenrikspolitisk aktiv. 

I studietiden i Wien ble han kjent med musikkstudenten Rachel Steinberg fra Palestinamandatet og paret giftet seg i 1923. Deres sønn Elihu (eller Eli) Lauterpacht (1928-2017) ble folkerettsekspert som faren. Hersch Lauterpacht ble britisk statsborger i 1931. Han døde 8. mai 1960 i London og ble gravlagt i Cambridge etter jødisk skikk.

### Holocaust
Foreldrene og (med ett unntak) alle gjenværende slektninger i Galicja ble drept under holocaust trolig i «den stor aksjonen» i Lemberg i august 1942. Hans foreldre og søsken med familier ble drept. Galicja ble administrert som del av Generalguvernementet under nazisten Hans Franks ledelse og Frank var selv i Lemberg noen dager før deportasjonene til utryddelsesleiren Bełżec begynte. I en tale i sentrum av byen den 1. august uttalte Frank at Galicja var «den jødiske verdens urkilde.»  

Niesen Inka (12 år gammel i 1942) var den eneste slektningen som overlevde. Inka gjemte seg på et loft og hos naboer før hun søkte tilflukt i et katolsk kloster til krigen var over. I 1946 fikk Inka kjennskap til at onkelen var involvert i Nürnbergprosessen og hun fikk da en bekjent til å stå utenfor rettsbygningen og si «Hersch Lauterpacht» til alle som kom og gikk. Etter tre uker var det en mann som reagerte og Inka fikk kontakt med onkelen som tok henne til seg. I juni 1946 fikk Lauterpacht via Inka vite at alle andre var døde. Etter dette besto familien av ekteparet Lauterpacht, deres sønn Elihu og niesen Inka. Han omtalte ikke holocaust i sine faglige arbeider.

## Virke
### Akademisk karriere
Lauterpacht studerte først (fra 1916) ved det polskspråklige Universitetet i Lemberg (det er uklart om han oppnådde en grad fordi universitetet ble stengt for jøder mot slutten av første verdenskrig). Lemberg hadde et gammelt universitet og innenfor Østerrike-Ungarn var Wien, Praha og Lemberg de sentrale lærestedene for rettsvitenskap. Raphael Lemkin var tre år yngre og studerte ved universitetet i Lemberg noen år etter Lauterpacht. 

Lauterpacht studerte i Wien fra 1919 hvor han oppnådde doktorgrad og ble kjent med nye ideer om individuelle rettigheter. Juristen Hans Kelsen, datidens fremste rettsfilosof, var Lauterpachts lærer i Wien; Kelsen var jødisk og hadde familiebakgrunn fra Galicja. Da Lauterpacht kom til Wien i 1919 snakket han tysk flytende med tydelig aksent fra oppveksten i Galicja. De såkalte østjødene ble lite respektert i Wien. Lauterpacht snakket også polsk, ukrainsk og hebraisk og hadde noe kjennskap til fransk og italiensk. I 1919 fungerte han som tolk for kommisjonen som arbeidet med Curzonlinjen. 

Han kom til England i 1923 for å studere ved London School of Economics (LSE) og snakket da knapt engelsk som han bare hadde lest og ikke hørt uttalt. De første ukene som student i London tilbragte han hele dagen som tilhører i forelesninger om alle slags tema for å lære engelsk. Han oppnådde sin andre doktorgrad i juss i London i 1927, og underviste deretter blant annet ved LSE og ved University of London. I 1938 ble han innehaver av det prestisjetunge Whewell-professoratet i Cambridge. *The Function of Law in the International Community* (Oxford, 1933) er et sentralt verk i Lauterpachts akademiske virke og sammenfatter hans tenkning på området.

Fra 1935 var han redaktør for verket *International Law*, også kalt *Oppenheim's International Law* etter første redaktør L. F. L. Oppenheim, en tyskfødt professor ved University of Cambridge. Dette er et sentralt referanseverk innenfor folkerett.

### Virke som advokat
I 1936 fikk han av Gray’s Inn løyve som *barrister* (skrankeadvokat) med rett til å føre saker for retten i England og Wales. I 1955 ble han forfremmet til *master of the bench* som innebar livsvarig medlemskap ved Gray's Inn. Lauterpacht praktiserte bare sporadisk som advokat og hovedsakelig som rådgiver innenfor folkerett. Han var to ganger med i den britiske delegasjonen til Den internasjonale domstolen: Korfu-kanal-saken (1948) og Anglo-Iranian Oil Co. (1951).

### Andre verdenskrig

I 1940–1941 var Lauterpacht i USA som gjesteprofessor, og ble da kontaktet av USAs justisminister Robert H. Jackson. Landet var fortsatt nøytralt i den pågående krigen i Europa og Jackson ønsket folkerettslige betraktninger om hvordan USA kunne hjelpe Storbritannia ,uten å delta i krigshandlinger. Jackson tok i 1941  opp spørsmålet om rettsforfølgelse av krigsforbrytere med Lauterpacht, noe som bidro til en tale Jackson holdt på møte i Havana om saken.

#### Forberedelse til rettsoppgjør
Lauterpacht begynte sommeren 1942 å arbeide som juridisk rådgiver for de britiske og amerikanske allierte. Ved slutten av krigen var det klart for rettsoppgjør i Nürnberg, hvor Jackson ble leder for aktoratet. Lauterpacht ble engasjert av britiske myndigheter til å delta i aktoratets arbeid: I 1944 ble han tilsluttet den britiske War Crimes Executive og forberedelsen til rettsoppgjøret. Han forsøkte uten resultat å få United Nations War Crimes Commission til å etablere en egen avdeling for å etterforske antijødiske forbrytelser. 

I *British Year Book of International Law* (1944) argumenterte han for individuelt straffeansvar i forbindelse med krigen. Argumentasjonen ble innarbeidet i Nürnbergdommen som grunnlag for å dømme individer. Han drøftet grundig jurisdiksjonen til en tenkt internasjonal domstol for krigsforbrytelser og «ordre ovenfra» som ventelig ville bli brukt som forsvar. Lauterpacht argumenterte for at krigsforbrytelser etter folkeretten bør straffes og at straffesak mot individer kan føres av motpart i krigen; han mente at jurisdiksjonen til en slik domstol ikke er begrenset til forbrytelser mot egne soldater eller egne sivile eller forbrytelser begått på eget territorium. På dette tidspunktet var det ikke klart hvordan Nürnbergprosessen ville arte seg.

Han medvirket ved gjennomføring av Nürnbergprosessen blant annet i form av Nürnberg-charteret (også kalt London-charteret) som var det juridiske grunnlaget for prosessen. Robert H. Jackson reiste i juni 1945 til London for å arbeide med charteret i regi av London-konferansen og Lauterpacht ble informert om drøftingene i London. Jackson besøkte Lauterpacht i Cambridge for å be om råd og Lauterpacht foreslo begrepet *crimes against humanity* (på norsk oftest gjengitt som forbrytelse mot menneskeheten) for omfattende overgrep mot sivilbefolkningen. Betegnelsen skulle dekke mord, tortur og andre overgrep og var et nytt begrep i folkeretten (betegnelsen hadde blitt brukt sporadisk bruk blant annet etter folkemordet på armenerne). Begrepet ble tatt inn i London-charteret og i tiltalen mot ledende nazistiske forbrytere på initiativ av Jackson, det ble ikke ført noe referat fra samtalen med Lauterpacht om saken. Lauterpacht presenterte den sionistiske lederen Chaim Weizmann for Jackson som ønsket å bruke Weizmann som vitne, mens britene foretrakk et ikke-jødisk vitne. 

#### Nürnbergprosessen
Lauterpacht skrev innlednings- og avslutningsforedrag for den britiske anklageren Hartley Shawcross som hadde særlig ansvar for tiltalepunkt 2 forbrytelser mot freden. Lauterpacht skrev også tale for den første britiske anklager David Maxwell Fyfe. Britiske og sovjetiske representanter ønsket å ha folkemord med i dommen, men Robert H. Jackson som holdt avslutningsinnlegget fra amerikanske side nevnte ikke «folkemord». Shawcross brukte mesteparten av den juridiske argumentasjonen i Lauterpachts utkast, men sløyfet omtalen av Hans Frank og tilføyde støtte til skyld i folkemord. 

Britisk støtte til å la folkemord inngå i Nürnberg var overraskende og Lauterpacht hadde ikke dette punktet med i utkastet han skrev for Hartely Shawcross som la frem britenes avslutningsinnlegg. Lauterpachts utkast understreket beskyttelse av enkeltmennesket mot barbari iverksatt av staten selv. I det håndskrevne utkastet viser Lauterpacht ingen respekt for Hans Franks innrømmelse og de andre tiltaltes påstand om at de ikke visste hva som foregikk.  Lauterpachts bidrag var på den formelle juridiske argumentasjonen og omtaler holocaust som drap på sivile og ikke-stridende. Shawcross' avslutningsinnlegg 26. juli 1946 var på 77 manussider. I den etterfølgende Einsatzgruppenprosessen ble tiltale for forbrytelser mot menneskeheten og for folkemord koblet sammen.

Lauterpacht var tilstede ved åpningen av Nürnbergprosessen høsten 1945 der aktor beskrev forbrytelser mot menneskeheten og folkemordshandlinger. Massedrapene i Galicja (med over  døde) i månedene etter Hans Franks besøk ble nevnt konkret. På dette tidspunktet visste ikke Lauterpacht at hans familie var blant ofrene. Lautherpacht var til stede i rettssalen 1. oktober 1946 da dommen ble forkynt. Lauterpachts beskrivelse av individuelt straffeansvar (formulert i 1944) ble brukt i dommen. Han argumenterte for at en krigførende part i henhold til sedvane kan straffe krigsforbrytere, noe domstolen i Nürnberg også la til grunn.

Amerikanske myndigheter la fra 1944 opp til å betrakte selve krigføringen som den overordnete forbrytelsen. Alt relatert til krigen, inkludert holocaust, ble innpasset i denne modellen av krigen som en kriminell sammensvergelse. Lauterpacht ønsket at overgrep begått av nazistene før andre verdenskrig skulle inkluderes, men de allierte presiserte i Nürnberg-charteret av 6. oktober 1945 at *[[forbrytelser mot menneskeheten]]* ble knyttet til aggressiv krigføring eller krigsforbrytelser.

#### Etterspill og vurdering
Lauterpacht, Lemkin og Jacob Robinson var tre ledende østeuropeiske folkerettsjurister som var personlig berørt av holocaust og medvirket på ulike måter til Nürnbergprosessen. Robinson fungerte som rådgiver eller lobbyist overfor Jackson og Robinson mente at jødene som nazistenes viktigste offer burde være part i saken. Robinson mente at holocaust var en kollektiv forbrytelse (en konspirasjon) utført mot et kollektiv (en hel folkegruppe). Lemkin var oppbragt over at dommerne i Nürnberg ikke la folkemord til grunn i dommen. Lauterpacht var den klart mest anerkjente i samtiden og den som fikk mest juridisk gjennomslag i Nürnberg. Lemkin og Lauterpacht møttes trolig aldri til samtale. Lauterpacht anså rettssaken som en styrking av naturrett som grunnlag for folkerett, styrking av en internasjonal rettsorden og mulig avgrensing av staters suverenitet. 

FNs generalforsamling bekreftet ved resolusjon nummer 95 (desember 1946) at Nürnbergprinsippene er en del av folkeretten og ga dermed enkeltmennesket plass i folkeretten. Samtidig vedtok FN resolusjon 96 som gikk lenger enn Nürnbergdommen ved å slå fast at folkemord er en forbrytelse etter folkeretten. Lauterpacht argumenterte for at Nürnbergprosessen ikke håndhevet lover med tilbakevirkende kraft og viste blant annet til Kellogg-Briand-pakten fra 1928 som forbød aggressiv krig. Da den amerikanske okkupasjonsmakten tidlig i 1950-årene begynte  å løslate dømte nazister protesterte Lauterpacht til Jackson, og fremholdt at amnestiene undergravde lærdommen fra Nürnberg og var i strid med folks rettsfølelse. Jackson svarte at dette skyldes politiske forhold under den kalde krigen noe som også hindre Jackson å delta i offentlig debatt om saken.

### Senere arbeid

I 1945–1946 assisterte han statsadvokat Shawcross i saken mot den irsk-britiske fascistiske politikeren William Joyce. På oppdrag fra War Office oppdaterte Lauterpacht etter krigen den militære regelboken blant annet med hensyn til ny rett for *superior order*. Den ble kjent som Lauterpacht-regelen og skapte debatt i Overhuset der den ble godtatt med knapt flertall. Lauterpacht hadde siden 1940 argumentert for at forsvar basert på superior order ikke var god juss.

Våren 1948 arbeidet han med et utkast til uavhengighetserklæring for staten Israel. I utkastet forsøkte han å forene sin skepsis til suverenitet med støtte til et nasjonalt prosjekt. Det var ett av fem utkast lagt frem for den midlertidige israelske ledelsen; hans utkast ble avvist i dagene før Israel ble erklært 14. mai 1948. I februar-april 1948 var Lauterpacht i New York og det var trolig på den tiden han arbeidet med utkastet på bakgrunn av forespørsel fra den israelske diplomaten Abba Eban. Eban var gift med Rachel Lauterpachts niese Suzy. Eban hadde studert ved Cambridge og de to kjente hverandre.  

Etter andre verdenskrig begynte han å argumentere for internasjonale menneskeretter skriftlig og i taler. Hans bok *An International Bill of the Rights of Man* (1945) medvirket til bevegelsen som ledet frem til Menneskerettighetserklæringen i 1948 og Den europeiske menneskerettskonvensjonen av 1950. Fokus på menneskeretter i hans senere arbeider kan ha bakgrunn i at familien ble drept i holocaust. Hans forslag til plan for International Law Commission, utarbeidet i 1948 på oppdrag av FNs generalsekretær, ble for en stor del antatt og folkerettskommisjonen begynte sitt virke i 1949. Lauterpacht var britisk medlem av  folkerettskommisjonen 1951–1955.

Lauterpacht ble i 1955 valgt av FNs generalforsamling og sikkerhetsrådet til dommer ved Den internasjonale domstolen (med funksjonstid til 1964). Han etterfulgte da Arnold McNair som hadde vært hans mentor tidlig i karrieren. Lauterpacht gikk da av som professor ved Cambridge. McNair argumenterte overfor den britiske regjeringen for at Lauterpacht burde nomineres til hans egen etterfølger. McNair ble deretter dommer ved Den europeiske menneskerettsdomstol.  

Lionel Heald, Attorney General for England and Wales, mislikte nominasjonen og argumenterte med at Lauterpacht ikke var skikkelig britisk: «It is therefore surely desirable that our representative at The Hague both be and be seen to be thoroughly British, whereas Lauterpacht cannot help the fact that he does not qualify in this way either by birth, by name or by education.» (Det er klart ønskelig at vår representant i Haag både er og blir oppfattet som britisk, mens Lauterpacht kan ikke gjøre noe med det faktum at han på dette punktet ikke er kvalifisert verken ved fødsel, ved sitt navn eller ved sin utdanning.) Lauterpacht fungerte som dommer til han ble syk og døde.

### Faglige synspunkter
Lauterpacht var skeptisk til begrepet folkemord (engelsk: *genocide*) innført av advokaten Raphael Lemkin; Lauterpacht mente begrepet var upraktisk og uten støtte i juridisk presedens. Han fryktet at fokus på grupper (folkegrupper) ville gå på bekostning av beskyttelse av individer. Lauterpacht fryktet at begrepet kunne forsterke stammeinstinkter og følelsene av «oss» og «dem». Lauterpacht mente personene skulle betraktes som individer med rettigheter og ikke som medlemmer av en gruppe eller et kollektiv. Lauterpacht  mente at ofrene skulle betraktes som individer og ikke som medlemmer av en gruppe eller et kollektiv, mens Lemkins begrep om folkemord legger folkegruppen til grunn for vurdering og klassifisering av forbrytelsen. Lauterpacht var kritisk til menneskerettighetserklæringen vedtatt av FN i 1948 fordi den var uforpliktende og det ikke fantes noe system for håndheving. Fordi det internasjonalt ikke er en sentral lovgivende myndighet fremholdt han at folkeretten må utvikles fra sedvane og uskreven lov.

#### Stat og suverenitet

I likhet med mange jurister av hans generasjon var Lauterpacht skeptisk til suverenitet og ideen om at bare stater skulle være tema i folkeretten; fra 1920-årene av ga han uttrykk for at det ikke var noe i veien for at individer og andre juridiske personer kan være folkerettslige aktører på linje med stater. Lauterpachts grunnsyn var liberal humanisme og han var særlig inspirert av Immanuel Kant og Hugo Grotius. Lauterpacht bygget på naturrett i tradisjonen etter Grotius og avviste i tråd med Hans Kelsen rettspositivismen; han avviste i tråd med dette staters fulle handlefrihet. 

I 1948 fremholdt Lauterpacht at en stat i utgangspunktet, på grunnlag av suverenitet og overherredømme, kan behandle egne borgere som staten ønsker. Lauterpacht argumenterte samtidig med at statens suverenitet er begrenset slik at stater ikke kan forfølge og behandle egne borgere ondskapsfullt i strid med borgernes grunnleggende menneskeretter. Dersom statens opptreden på denne måten er sjokkerende er en humanitær intervensjon lovlig, skrev han. Det prinsippet som Lauterpacht argumenterte for er senere kjent som beskyttelsesdoktrinen, eller ''responsibility to protect'', av FNs sikkerhetsråd første gang anvendt i 2011 i forbindelse med borgerkrigen i Libya.

Lauterpacht mente at krig inntrer når en part (en stat) svarer på væpnet maktbruk med maktbruk og at krigens folkerett bygger på tre prinsipper:
# De krigførende kan anvende makt av slik grad og type som trengs for å bekjempe fienden.
# Humanitet: Maktbruk som ikke er nødvendig for å bekjempe fienden er forbudt.
# Ridderlighet: En viss grad av hensynsfullhet og respekt for hverandre, herunder hensynsfull behandling av krigsfanger og sårede.
Lauterpacht mente at en politisk sammenslutning burde anerkjennes som stat når folkerettens kriterier til stat var oppfylt. Han mente at så snart folkerettens krav er oppfylt har andre etablerte stater plikt til å anerkjenne en stat. Dette perspektivet fikk lite tilslutning og ble mye kritisert etter andre verdenskrig.

#### ''Superior order'' og straffeansvar
I 1935 gjenga han det vanlige syn på den tiden, blant annet innarbeidet i militære regelverk, at ordre ovenfra (engelsk: *superior order*) var gyldig forsvar mot anklager om krigsforbrytelser. I henhold til dette synet kunne bare kommanderende offiserer straffes, mens soldater som fulgte ordre ville være straffefrie. Lauterpacht noterte i 1935 sin kritikk av denne hovedregelen og i 1940 mente han at ordre ovenfra ikke automatisk var frikjennende; det avgjørende for Lauterpacht var om soldaten i den konkrete situasjonen kunne og burde unnlatt å følge en ulovlig ordre noe som det ville være opp til domstolene å vurdere konkret. Han argumenterte i 1944 for at ordre ovenfra i ytterste konsekvens innebærer at bare statsoverhodet kan holdes ansvarlig. 

Lauterpacht mente at folkeretten innebar et individuelt straffeansvar for krigsforbrytelser noe som ble formulert i Nürnbergprinsippene. Dette innebar at man ikke kunne forsvare seg med ordre ovenfra. Lauterpacht argumenterte for at enkeltmenneskets ansvar og rettigher (engelsk: *the individual as a subject of international rights*), ikke bare statenes, burde inkluderes i folkeretten. Internasjonalt individuelt straffeansvar innebar behov for en internasjonal straffedomstol (noe han argumenterte for før krigen) og Nürnbergprosessen var første gang dette ble gjennomført da ved en ad-hoc domtsol. En permanent internasjonal straffedomstol ble etablert i 2002; Lauterpacht beskrev en slik domstol i 1952 og erkjente at det var mange praktiske og politiske hindre før domstolen kunne bli en realitet.

## Utmerkelser og ettermæle
Lauterpacht ble utnevnt til ridder i 1956. Hans sønn, Elihu Lauterpacht, var også en fremstående folkerettsekspert ved Cambridge og stiftet der Lauterpacht Centre for International Law. American Society of International Law tildelte 30. april 1960 sin annual award til Lauterpacht for boken *The Development of International Law by the International Court* (Lauterpacht døde åtte dager senere). Lauterpacht var æresmedlem i selskapet. 

Lauterpaucht var historisk og filosofisk orientert, og hans arbeid for styrking av individuelle rettigheter var filosofisk begrunnet. Kritikerne fremholdt at han ikke skjelnet mellom loven som den er og loven som han mente den burde være. Lauterpacht var en idealistisk talsperson for menneskerettene og mente at verden måtte organiseres fredelig basert på folkeretten. Han var opptatt av folkerettens utvikling og rolle, mer enn bare anvendelse av positiv lov basert på presedens og traktater, og så med forsiktig optimisme på folkerettens utvikling.

Folkerettseksperten Philippe Sands bok *Tilbake til Lemberg* (norsk utgave 2016) omhandler Lauterpacht, Lemkin og deres bakgrunn i Galicja. Lauterpachts *An International Bill of the Rights of Man* (Oxford, 1945) ble gitt ut på nytt av Philippe Sands i 2013. Sands uttalte at han intellektuelt er på linje med Lauterpacht som mente at personene skulle betraktes som individer og ikke som medlemmer av en gruppe eller et kollektiv. Lemkins begrep om folkemord legger folkegruppen til grunn for vurdering av forbrytelsen. Lauterpacht var kjent for sin beherskede stil og formelle akademisk fremstilling, og unngikk offentlig debatt om holocaust og jødeforfølgelsene.

Lauterpacht ble ansett som verdens fremste ekspert på folkerett i sin tid. Han hadde stor innflytelse på internasjonal strafferett samt på humanitær folkerett.

## Verk

* *Private Law Sources and Analogies of International Law*, London, 1927
* *The Function of Law in the International Community*, Oxford, 1933
* *An International Bill of the Rights of Man*, Oxford, 1945 (ny utgave i 2013 ved Philippe Sands)
* *Recognition in International Law*, Cambridge, 1947
* *The Development of International Law by the International Court*, London, 1958
* *Oppenheim's International Law*, Vol. 1, 8th ed., 1958
* *Annual Digest and Reports of Public International Law Cases*, Vols. 1–16, senere utgitt som *International Law Reports*, Vols. 17–24
* *International Law – The Collected Papers of Hersch Lauterpacht*, Vol.5, redigert av Elihu Lauterpacht (Cambridge 2004)
* *British Yearbook of International Law* (redaktør)

## Noter


## Referanser




## Litteratur

*
* 

## Eksterne lenker
* Arven etter Lviv, NRK.no 13. mars 2022
* «Sir Hersch Lauterpacht», fra Lauterpacht Centre for International Law, University of Cambridge