Jean-Baptiste Urrutia

**Jean-Baptiste Urrutia**  (født 6. november 1901 i Aldudes i departementet Basses-Pyrénées i Frankrike, død 15. januar 1979 i Montauban i Tarn-et-Garonne)  var en fransk katolsk misjonær av baskisk bakgrunn ssom virket i Annam, hvor han ble biskop av det apostoliske vikariatet Hue under perioden med Indokinakrigen og deretter Vietnamkrigen. Han var den siste franske biskopen i dette området.
## Liv og virke
### Bakgrunn
Jean-Baptiste Urrutia ble født i Aldudes (i bispedømmet Bayonne.) i en spansk-baskisk familie aom var innvandret under de spanske karlistkrigene, og begynte på Parisermisjonærenes presteseminar den 16. september 1921.*

Han studerte ved Collège d'Hasparren, drevet av De kristne skolebrødre, fra 1911 til 1913, og gikk deretter videre til Collège de Belloc frem til 1919. Deretter begynte han på mindreseminaret i Bayonne for to år med studier av filosofi og teologi, og til slutt ba han om å få komme inn på Seminaret for utelandsmisjonene og og ble tatt opp i 1921.


===Prest===
Jean-Baptiste Urrutia ble ordinert til prest den 6. juni 1925 av erkebiskop [[Jean-Baptiste-Marie Budes de Guébriant]], etter å ha ervervet fransk statsborgerskap (1922). I september ble han tildelt [[det apostoliske vikariat]] [[Huế]] i den sentrale delen av [[Fransk Indokina]], protektoratet [[Annam]].

Han lærte først «[[vietnamesisk|annamittisk språk]]», som vietnamesisk ble kalt den gangen, og ble professor ved mindreseminaret i [[An Ninh]]. Han tjenestegjorde deretter som superior i femten år, fra 1930 til 1945. Blant studentene hans var [[François-Xavier Nguyên Van Thuân]] (1928-2002), den fremtidige kardinalen, som han ordinerte til prest den 11. juni 1953.

Jean-Baptiste Urrutia ble tatt av japanske styrker i mars 1945 og satt i husarrest i Huế sammen med resten av sine medbrødre. Da [[Viet Minh]]-styrker ankom noen måneder senere, ble arrestasjonen omgjort til fengsling, mens forfølgelsen av vietnamesiske kristne begynte.

I 1946, med krigsutbruddet i Fransk Indokina, forble det apostoliske vikariatet i Hue vakant etter biskop [[François Lemasle]]s død i [[Saigon]] den 26. september 1946. Noen av prestene trakk seg også sørover.

===Titulærbiskop, apostolisk vikar av Hue===
Jean-Baptiste Urrutia ble til slutt utnevnt til den nye [[apostoliske vikar]] av Hue den 18. februar 1948 (etter en vakans på sytten måneder), med tittelen [[titulærbiskop]] av *Isauropolis*. Han ble bispeviet den 27. mai 1948 av erkebiskop [[Antonin-Fernand Drapier]]; medkonsekrerende var biskop [[Paul Raymond-Marie-Marcel Piquet]], og biskop [[Pierre Martin Ngô Ðình Thục]].  

I sin rapport fra 1951 skrev han:

::*«Vi lever på det syvende året med uro og krig. Menighetene er så preget av opprør at det i år er umulig å gjennomføre visitas. I 1945 besto misjonsområdet av 82 menigheter, hver med en prest på plass. I 1951 var 41 menigheter i områder kontrollert av denne siden, i nærheten av en politistasjon eller organisert for selvforsvar. Mange av disse menighetene så sine menighetsmedlemmer doblet og noen ganger tredoblet, kristne som bodde i farlige områder samlet rundt klokketårnet eller i nærheten av en politistasjon. Av og til, et viktig sted i et taktisk område hvor det ikke hadde vært noen troende før, hadde nå hundrevis av kristne som bodde der og gradvis dannet en hel landsby rundt det. Så det var nødvendig å sette inn en prest der, slik var tilfellet i Dien Sanh, Vinh Linh og Hoan Lao, grupper av mennesker inkludert troende spesielt som kom fra misjonen Vinh, det er en prest fra dette bispedømmet som er ansvarlig for liturgien.»

Hans territorium var åsted for Operasjon Camargue i 1953. Etter delingen av Vietnam og Genève-avtalene i 1954, lå deler av hans territorium i Nord-Vietnam og deler i Sør-Vietnam (inkludert Hue). Han utførte sitt bispeembede midt i usikkerhet, og ble gjenstand for angrep.  Den relative roen som Sør-Vietnams regjering klarte å opprettholde i sørlig del, sparte imidlertid ikke territoriet for de alvorlige sosiale forholdene forårsaket av krigen og farene fra Viet Cong-angrepene. Han styrte vikariatet i tolv år, utførte sin misjonsoppgave med iver, sørget for utdanning og god opplæring av seminarister, organiserte katekismekurs enn i de mest avsidesliggende områdene, garanterte hjelp til de trengende som hadde flyktet fra forfølgelse, og viste seg alltid vennlig og tilgjengelig for alle, så mye at han ble husket i årene som kom for sin vennlighet og åndskraft.

I sin siste rapport om bispedømmet i 1959 skrev han:
::*«I tillegg til den vanlige omsorg for menighetene, er bispedømmets store anliggende i år å organisere nye misjonsstasjoner for de nye konvertittene.

::*I noen grupper fortsetter aktivitetene i henhold til den vanlige rytmen: bønn, katekisme, dåp, i andre er det vanskeligheter som er ganske vanskelige å overvinne... I et år nå har folk forsøkt å få de nye konvertitter til å endre kurs. Deres innsats har ikke vært vellykket i de organiserte gruppene, men den er ikke uten fare for familier eller enkeltpersoner som bor alene. Folk venter nesten på å se om noen vil tilbake. Når de først lukter faren for omvendelse, kommer de umiddelbart og prøver å få de nye konvertittene til å ombestemme seg. De vet at kona er mer emosjonell, så vel som overtroisk, så de legger press på henne, slik at hun kan få mannen til å gi opp sin intensjon. Og det kan sees at svært forenede familier står i fare for å bli splittet på grunn av religiøse spørsmål.
::...
::*I fjor kom de fleste omvendelsene fra nærliggende landsbyer eller grupper av landsbyer. Dette bidro til å bygge sentre for dusinvis og til og med hundrevis av konvertitter. I år kommer derimot mange av konvertittene fra fullstendig hedenske landsbyer, langt fra menighetene og grupper på 4 eller 5 kristne familier. Det vil være vanskeligere å undervise dem på grunn av avstanden, fordi konvertittene er spredt og gruppene er for små. De må også undervises intensivt og over lengre tid, fordi disse små gruppene av konvertitter ikke vil bli fulgt like tett som de som er knyttet til de større menighetene.

::*Når de først har bestemt seg for å konvertere, er konvertittene trofaste mot bønn og katekisme. Mange prester følger katekismetimene sine med kveldskonferanser. Alle de troende deltar, og når taleren snakker på en engasjerende og enkel måte, kan konferansen vare i timevis... Disse samtalene er svært nyttige og tiltrekker seg ofte nye konvertitter.

::*Dessverre er det ikke mange talere, prester og lekfolk, mens mange andre religiøse mennesker begynner å spre sin religion med aktiviteter som å dele ut brosjyrer og medisiner, noe som tiltrekker seg mange mennesker til å lytte...»

===Fratreden===
Da vikariatet ble elevert til [[erkebispedømme]] i 1960, ga han fra seg stillingen til en ny vietnamesisk erkebiskop og trakk seg tilbake i en alder av 59 år til Vår Frue av [[La Vang]]s basilika, et symbol på landets katolske motstand. Han deltok på [[Det andre Vatikankonsil]] i Roma (1962-1965), men da han kom tilbake til Vietnam, gjennomlevde han den forferdelige perioden med [[Vietnamkrigen]], som rammet provinsen Hue hardt.


===Utvisning===
Han ble værende i Vietnam til 1975, da han til sin store forferdelse ble utvist fra det gjenforente landet ved krigens slutt etter Saigons fall og kommunistenes maktovertakelse. Jean-Baptiste Urrutia, da syttifire år gammel, returnerte permanent til Frankrike, hvor han tilbrakte sine siste dager på Parisemisjonærenes pensjonisthjem i [[Montbeton]], etter femti år i Indokina.

===Død===
Biskop Jean-Baptiste Urrutia døde i [[Mantauban]] den 15. januar 1979.

==Episkopalgenealogi==
Hans [[episkopalgenealogi]] er:

* Erkebiskop [[Youhanan VIII Hormez]] (1760-1838)
* Biskop [[Isaie Jesu-Yab-Jean Guriel]] (1758-1833) *bispeviet 1795
* Erkebiskop [[Augustin Hindi]] (?-1828) *1804
* Patriark [[Joseph VI Audu]] (1790-1878) *1825
* Patriark [[Pierre Élie XII Abbolyonan]] (1840-1894) *1874
* Patriark [[Yousef VI Emmanuel II Thomas]] (1852-1947) *1892
* Biskop [[François Daoud (David)]] (1870-1939) *1910
* Erkebiskop [[Antonin-Fernand Drapier]] (1891-1967) *1929
* Biskop *Jean-Baptiste Urrutia'', (1901-1979) *1948

## Referanser