Suspension of disbelief

**Suspension of disbelief** er et engelsk litterært begrep som tilsynelatende ikke har fått en norsk betegnelse, men omtrentlig oversettelse kan være «oppheve vantro/tvil». Det er et psykologisk og narrativt begrep hvor leseren eller publikummerer unngår – ofte beskrevet som villig – kritisk tenkning og logikk i å forstå noe som er uvirkelig eller umulig i virkeligheten. I møte med fiksjon er det forutsatt at mottakeren skulle legge fra seg sine forestillinger om sant og usant. Uttrykket ble skapt og utdypet av den engelske poeten og filosofen Samuel Taylor Coleridge i hans verk fra 1817, *[[Biographia Literaria]]*: «that willing suspension of disbelief for the moment, which constitutes poetic faith», oversatt som «den villige suspenderingen (opphevelsen) av vantro for øyeblikket, som utgjør poetisk tillit». Historisk sett stammer dette konseptet fra de gresk-romerske teaterprinsippene, der publikum ignorerer fiksjonens uvirkelighet for å oppleve katarsis fra den litterære figurens handlinger og opplevelser.

## Opprinnelse
Uttrykket dukket først opp i den engelske poeten og estetiske filosofen Samuel Taylor Coleridges delvis selvbiografi og estetisk utredning *Biographia Literaria*, hvor han foreslo at hvis en forfatter kunne tilføre en «menneskelig interesse og et skinn av sannhet» til en fortelling med usannsynlige elementer, ville leseren villig utsette dommen over fortellingens usannsynlighet.

Coleridge var interessert i å vende tilbake til poesiens fantastiske elementer og utviklet konseptet for å understøtte hvordan et moderne, opplyst publikum ville fortsette å nyte slike typer litteratur. Coleridge observerte at arbeidet hans, som bidragene hans til *Lyrical Ballads* (1798) og samarbeidet med William Wordsworth, i hovedsak involverte å forsøke å forklare overnaturlige litterære figurer og hendelser på troverdige måter, slik at usannsynlige figurer og hendelser i fantasien kan virke sannferdige og presentere en større kontrast mellom fiksjon og virkelighet. Coleridge refererte også til dette konseptet som «poetisk tillit», og siterte konseptet som en følelse analog med det overnaturlige, som stimulerer sinnets evner uavhengig av irrasjonaliteten i det som forstås.

Coleridge mintes:

Dette konseptet hadde tidligere blitt forstått i antikken, spesielt i de romerske teoretiske problemstillingene til Horats og Cicero, som skrev i en tid med økende skepsis til det overnaturlige. I Horats’ *[[Ars Poetica]]* brukte han sitatet *«Ut pictura poesis»*, som betyr «som maleri er, er poesi». Ifølge David Chandler hentet Coleridge opprinnelig sin ide også fra den tyske filosofen Johann Jakob Bruckers *Historia Critica Philosophiae*, som siterte uttrykket * assensus suspensione»* («suspensjon av samtykke»); Bruckers uttrykk var i seg selv en modernisering av uttrykket *«adsensionis retentio*» («en tilbakeholdelse av samtykke») brukt av Cicero i hans *Academica*.

## Konsept
Det tradisjonelle konseptet om å suspendere/oppheve vantro/tvil slik det foreslås av Coleridge, har blitt hevdet – til tross for Coleridges egen uttalelse sitert ovenfor – å ikke handle om å suspendere vantroen til virkeligheten til fiktive figurer eller hendelser, men å suspendere vantroen til fenomener som anses som usannsynlige. Dette kan demonstreres ved måten en leser suspendere vantro til overnaturlige fenomener i seg selv – ved å simulere følelsene til en litterær figur som opplever fenomenene i fortellingen – snarere enn kun usannsynligheten til fenomenene i en historie.

Uttrykket «*suspension of disbelief*» ble brukt løsere på slutten av 1900-tallet, ofte brukt for å antyde at byrden lå på leseren, snarere enn forfatteren, for å oppnå det. Dette kan brukes for å referere til publikums villighet til å overse begrensningene i et medium, slik at disse ikke forstyrrer aksepten av disse premissene. Disse premissene kan også bidra til å engasjere sinnet og kanskje legge fram tanker, ideer, kunst og teorier. Med en film, for eksempel, må seeren ignorere realiteten at de ser er en iscenesatt forestilling og midlertidig akseptere den som sin virkelighet for å bli underholdt og følge handlingen. Tidlige svart-hvitt-filmer er et eksempel på visuelle medier som krever at publikum opphevet sin vantro eller tvil av denne grunn. Kognitiv fremmedgjøring i fiksjonen innebærer å bruke en persons uvitenhet for å fremme suspensjon av vantro eller tvil.

## Overtalelsens kunst
Forfatteren og forfatterens publikum har etablert en overenskomst hvor forfatteren benytter seg av overtalelsens kunst for å overtale sitt publikum til å tro, midlertidig, på hva forfatteren forteller. Den norske litteraturviteren Lars Hartveit i sin avhandling *The Art of Persuasion* (1977), hvor han gjennomgår og analyserer seks romaner, sier i innledningen at kunsten å overtale er de strategiene som forfatteren bruker for å forme og veilede leserens respons på sitt verk. Forfatterens trang til å overtalelse vises via to hovedkanaler, henholdsvis mønsteret og vektleggingen. Verket presenteres som en form eller struktur der konvensjonelle elementer som karakter, handlingsgang, setting, tema og bilder er knyttet sammen ved hjelp av ord. Vektlegging er måten forfatteren framhever koblinger i den rekkefølgen forfatteren har etablert eller står i mønsteret forfatteren har vevd. Det refererer også til synspunkt og typer kommentarer, og til verbale elementer som styrer leserens holdninger og synspunkter eller bestemmer stemningen som verket leses i.

Sagt på en enklere måte: vantroens og tvilens opphevelse handler om hva leseren er villig til å godta i møtet med en fortelling. Går du med på at Supermann kan skru tiden tilbake ved å snu jordklodens rotasjon? At figurene i en musikal plutselig bryter ut i sang og dans? At Norge kan vinne fotball-VM, slik de gjør i filmen *[[Lange flate ballær]]*? Når et komisk univers skapes i begynnelsen av en sketsj, en revy, en tegneserie eller i en film, opprettes også en rekke regler for hva som er lov og hva som er det normale i dette komiske universet. Så lenge figurene forholder seg til disse reglene, og handler fornuftig/ufornuftig og sannsynlig/usannsynlig ut ifra disse, vil publikum le. Dersom de bryter disse reglene, blir det ikke morsomt lenger. Hvis fem tomater danser på scene og brått kommer det inn en tannbørste, må det forklares hvorfor. Det ufornuftige og usannsynlige virker «sant» hvis vi gis muligheten til å tro på det.

## Eksempler i litteraturen

Villigheten til å sette tvil tilside er noen ganger vesentlig del av levende teater, der det ble anerkjent av William Shakespeare, som refererer til det i prologen til det historiske dramaet *[[Kong Henrik V]]*: *«make imaginary puissance [...] 'tis your thoughts that now must deck our kings [...] turning the accomplishment of many years into an hourglass»* (som kan oversettes som «lag imaginær kraft [...] det er dine tanker som nå må pynte våre konger [...] og gjøre mange års prestasjon til et timeglass».) Poesi og fiksjon som involverte det overnaturlige hadde gått av moten i stor grad på 1700-tallet, delvis på grunn av den minskende troen blant de utdannede klassene på hekser og andre overnaturlige faktorer, som isteden omfavnet den rasjonelle tilnærmingen til verden som den nye vitenskapen tilbød. Alexander Pope følte spesielt behov for å forklare og rettferdiggjøre sin bruk av elementære ånder i *[[The Rape of the Lock]]* (1744), et av de få engelske diktene fra århundret som påkalte det overnaturlige.

## Psykologi
Den amerikanske psykologiske kritikeren Norman N. Holland kom med en nevrovitenskapelig teori om opphevelse av vantro. Nevralt sett, når en person engasjerer seg i en fortelling i et skjønnlitterært verk, går hjernen helt inn i en persepsjonsmodus (informasjon ved hjelp av sansene), og engasjerer seg mindre intenst med evnene til å handle eller planlegge å handle; «poetisk tillit» er en villig handling som støttes av verdien av en fortelling som blir engasjert i. Når Shakespeares danske prins Hamlet møter spøkelset i skuespillet av samme navn velger publikum å akseptere det overnaturlige innenfor stykkets rammer og univers, selv om publikum ikke aksepterer spøkelser utenfor teateret. Når publikum slutter å oppleve teaterstykket for å tenke på det som har blitt sett eller hørt, først da vurderes stykkets «sannhetsverdi».

Ikke alle forfattere mener at opphevelse av vantro tilstrekkelig karakteriserer publikums forhold til fantasifulle kunstverk. J.R.R. Tolkien utfordret dette konseptet i essayet «On Fairy-Stories» (1947) hvor han diskuterte eventyret som litterær form, og valgte i stedet paradigmet om sekundær overbevisning eller tillit basert på en indre konsistens av virkeligheten: for at fortellingen skal fungere, må leseren tro at det de leser er sant innenfor den sekundære virkeligheten i den fiktive verden. Ved å fokusere på å skape en internt konsistent fiksjonsverden, gjør forfatteren sekundær tro mulig. Tolkien argumenterte for at opphevelse av vantro bare er nødvendig når verket ikke har klart å skape sekundær overbevisning, og sa at fra det tidspunktet slutter leseren å være fordypet i historien og må derfor gjøre en bevisst innsats for å oppheve eller sette til side sin vantro og tvil, eller oppgi den helt.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Analysen: Ta meg med! (2014), av Jon Raundalen 25. mars 2014, *Montages.no*
* Riving, Cecilia (2021): «FANTASIFLYKT – Fantasins betydelse i läsfrämjande insatser för barn och unga 1980–2020» (PDF), *Lunds universitet*. s. 17.
* Hallgren, Eva (2018): «Ledtrådar till estetiskt engagemang i processdrama – Samspel i roll i en fiktiv verksamhet» (PDF), *Stockholms universitet*. s. 44.