We shall fight on the beaches

**«We shall fight on the beaches»** var en tale holdt av den britiske statsministeren Winston Churchill for Underhuset den 4. juni 1940. Dette var den andre av tre sentrale taler Churchill holdt i perioden rundt slaget om Frankrike; de andre er *Blood, toil, tears and sweat* (13. mai 1940) og *This was their finest hour* (18. juni 1940). Selv om talene deler overordnede tema, ble de holdt i dramatisk skiftende militære og diplomatiske situasjoner.

I denne talen ønsket Churchill å beskrive en stor militær katastrofe og advare mot et mulig tysk invasjonsforsøk (Operasjon Sjøløve), uten å svekke troen på endelig seier. Samtidig ville han forberede den britiske befolkningen på at Frankrike kunne falle ut av krigen, uten å gi franskmennene noen form for politisk frikort til å gjøre det. Han ønsket også å gjenta den uendrede målsettingen fra 13. mai: «*Victory, however long and hard the road may be*».

## Bakgrunn
Winston Churchill overtok som statsminister 10. mai 1940, åtte måneder etter utbruddet av andre verdenskrig i Europa. Han gjorde dette som leder for en tverrpolitisk koalisjonsregjering, som erstattet regjeringen under Neville Chamberlain etter misnøye med krigshåndteringen, særlig manifestert i Norgedebatten om evakueringen fra Sør-Norge.

Samtidig, 10. mai, innledet tyske styrker en offensiv i Nederlandene og Frankrike ved invasjonen av Nederland, Belgia og Luxembourg. Churchill talte til Underhuset som statsminister for første gang 13. mai, hvor han annonserte den nye regjeringen og uttalte:

Denne første talen nevnte ikke den forverrede militærsituasjonen.

Den britiske militære ledelsen forventet at den tyske offensiven ville utvikle seg etter mønster fra Schlieffenplanen i 1914, og British Expeditionary Force (BEF) forsyningslinjer gikk derfor ikke via kanalhavnene Boulogne, Calais og Dunkerque, men gjennom Dieppe og Le Havre. 13. mai hadde tyske styrker nådd Meuse ved Sedan og krysset elven, og brutt gjennom de franske linjene. Innen 20. mai hadde tyske panserdivisjoner nådd Den engelske kanal ved Abbeville, og kuttet av BEF og deler av den franske første armé fra hovedstyrkene.

Wehrmacht fortsatte offensiven mot de avskårne allierte styrkene. Det skjedde langs kysten, hvor motstanden var minimal. Etter Belgias kapitulasjon 28. mai oppsto det en ny åpning på alliert side. BEF og franske styrker ble presset inn i en liten lomme rundt Dunkerque, hvor store deler av styrkene ble evakuert under Operasjon Dynamo. Evakuerte enheter forlot nesten alt tungt materiell. Resten av den franske første armé var omringet ved Lille. De franske enhetene som ble evakuert fra Dunkerque ble senere landsatt i Frankrike, men kom aldri i kamp igjen og var fortsatt under reorganisering i Bretagne ved Frankrikes fall.

Churchill redegjorde kort for den belgiske kapitulasjonen 28. mai og konkluderte:

Han lovet en full redegjørelse 4. juni – den som ble *We shall fight on the beaches*.

Den franske hæren var på dette tidspunkt svekket, med alvorlig mangel på jagerfly. Franske myndigheter ba om ytterligere britiske jagerflyskvadroner. Churchill støttet forespørselen av politiske og moralske grunner: Fransk kollaps kunne bringe en fiendtlig fransk regjering til makten. Krigskabinettet drøftet saken 3. og 4. juni, og fulgte rådet til Royal Air Force og luftfartsminister Archibald Sinclair om å prioritere britisk selvforsvar. Tre jagerflyskvadroner ble værende i Frankrike, men ingen flere ble sendt.

Til tross for lettelsen over BEFs hjemkomst, rapporterte Mass-Observation  – et britisk forskningsprosjekt som dokumenterte holdninger og hverdagsliv under krigen – at den sivile moralen var svært lav. En observatør beskrev stemningen slik:

Churchill ville derfor beskrive en katastrofe og en mulig invasjon – uten å undergrave håpet om seier – og samtidig forberede folket på at Frankrike kunne falle. I talen 18. juni understreket han:

Til slutt ville han gjenta en politikk og et mål som forble uendret – til tross for de mellomliggende hendelsene – fra talen han holdt 13. mai, der han hadde sagt:

### Mulig inspirasjon
Miltærjournalisten og historikeren Samuel Lyman Atwood Marshall bemerket at talen delvis kan ha vært inspirert av den franske generalen Ferdinand Foch under Doullens-konferansen, som etter sigende spurte Douglas Haig:

En annen mulig inspirasjonskilde kan ha vært Georges Clemenceau, som i juni 1918 uttalte:

## Perorasjonen
Perorasjonen eller talens avslutning, regnes som et av Churchills mest kjente retoriske øyeblikk og et høydepunkt i hans talekunst under krigen. 

Det blir ofte bemerket at i setningen som begynner med «*We shall fight on the beaches*» og ender med «*surrender*», er «*surrender*» det eneste ordet som ikke har angelsaksisk opprinnelse.

## Mottakelse
Det ble sagt at Churchill umiddelbart etter talen mumlet til en kollega: «And we'll fight them with the butt ends of broken beer bottles because that's bloody well all we've got!» Talen gjorde sterkt inntrykk på tilhørerne og ble raskt anerkjent som historisk. Jock Colville, en av Churchills sekretærer, noterte i dagboken sin: «En storslått tale som åpenbart beveget Underhuset.»

Chips Channon, konservativ parlamentsmedlem, skrev i sin dagbok: «Han var veltalende og oratorisk og brukte praktfullt engelsk; flere arbeiderpartimedlemmer gråt.» Arbeiderpartipolitikeren Josiah Wedgwood, en venn og beundrer av Churchill siden Slaget om Gallipoli, skrev til ham: «Kjære Winston. Det der var verdt tusen kanoner og talene fra tusen år.»

I motsetning til den senere talen «*This was their finest hour*», ble ikke Churchills tale 4. juni sendt av ham selv som direktesendt radiotale samme kveld. Som med «*Blood, toil, tears and sweat*» talen ble utdrag i stedet lest av nyhetsoppleseren i BBCs kveldsending.

Dette gjorde et sterkt inntrykk på Vita Sackville-West:

Året etter skrev den amerikanske journalisten H. R. Knickerbocker at ordene «*deserves to be memorized by us all*», og bemerket at «sammen med Churchills portrett er disse ordene klistret opp i hjem og kontorer over hele det britiske imperiet.»

## Opptak
Det ble ikke gjort noe lydopptak av den opprinnelige talen; Churchill spilte først inn en lydversjon i 1949 ved å gjenta talen. Til tross for dette hevdet mange mennesker etter krigen at de husket å ha hørt Churchill holde talen direkte på radio i 1940, selv om det eneste som faktisk ble sendt var BBCs nyhetsopplesere som leste utdrag fra talen.

I 1984 brukte det britiske heavy metal-bandet Iron Maiden deler av Churchills innspilling i åpningen av musikkvideoen til sangen «Aces High», som handler om slagene om Storbritannia. Opptaket har siden blitt brukt som intro ved en rekke av bandets konserter, spesielt under World Slavery Tour i 1984. På «*Fool's Overture*», avslutningssporet på Supertramps album *Even in the Quietest Moments...* (1977), er utdrag av talen også inkludert sammen med klokkeklangen fra Big Ben.

## Utbredte myter
To mye siterte myter spres ofte i aviser og blogger. I 1972 hevdet skuespilleren Norman Shelley at det var han som hadde spilt inn talen som Churchill imitator. Påstanden dukket opp igjen i en bok fra 1994, en artikkel i *[[The Economist]]* i 2000 og i en artikkel av Christopher Hitchens i *[[The Atlantic]]* i 2002.

* Myte 1: Talen skal ha blitt lest av Norman Shelley fordi Churchill angivelig var for beruset. I virkeligheten spilte Shelley inn en grammofonversjon av en annen Churchill tale i 1942, men leste aldri Churchill over radio.

* Myte 2: Den mest kjente delen av talen skal ha vært inspirert av en radiotale av tidligere statsminister Neville Chamberlain, hvor han blant annet skal ha sagt:

Dette sitatet finnes i Keith Feilings biografi *The Life of Neville Chamberlain* (1946), men tilhører ifølge boken en radiotale fra «30. juni» – altså etter Churchills opprinnelige tale, ikke før.

## Referanser


## Eksterne lenker
*