Henrik Kristian Ljostveit

**Henrik Kristian Ljostveit** (1892–1970) var en norsk teolog og prest. For ettertiden er han kjent for to prekener han holdt over radio i Norsk rikskringkasting (NRK), den første i 1941 under den tyske okkupasjonen av Norge, den andre i 1946, da landet igjen var fritt.

I den første prekenen, i 1941, formante han som sogneprest i Larvik lytterne til å «tekkes Gud og tjene Ham». Prekenen ble av både lytterne og okkupantene oppfattet som kritisk mot den folkerettsstridige okkupasjonen av Norge. Ljostveit ble innkalt til flere avhør av de tyske okkupantene grunnet prekenen, men han fikk bred støtte fra ledelsen av kirken. Både i samtiden og i ettertiden ble prekenen sett på som en viktig del av den begynnende kirkekampen, hvor etterhvert over 90 % av prestene i Norge trakk seg fra sine stillinger i protest mot hvordan de tyske okkupantene undergravde lov og rett i landet. Mot slutten av krigen ble Ljostveit også i en periode fengslet på Grini fangeleir.

I den andre prekenen, i 1946 og fremdeles sogneprest i Larvik, forsøkte han å fremme et forsonende budskap, overfor de i Norge som han anså hadde valgt feil under okkupasjonen. Hans preken vakte stor oppsikt, da innholdet sto mot den gjengse mening om det pågående norske landssvikoppgjøret. Ljostveit fikk ingen støtte fra kirkens ledelse for prekenen i 1946, men han mottok hundrevis av brev, hvor størsteparten var  positive til hans budskap om tilgivelse.

## Liv og virke
### Oppvekst og studier
Henrik Kristian Ljostveit ble født 28. januar 1892, som sønn av Jorinda og Peder Ljostveit. Foreldrene var bønder i Ølve i Kvinnherad, og Kristian (som han vanligvis ble kalt) var den yngste i en søskenflokk på elleve barn, hvor tre døde unge. Familien var pietistisk kristne, og sterkt engasjert i misjon, særlig i Det Norske Misjonsselskap. Allerede fra barndommen ønsket Kristian å bli prest, som sin eldre bror Peder, men et teologisk studium var kostbart og han tok derfor først lærerutdannelse ved Volda lærarhøgskule i Volda i årene 1909–1912. Ferdig utdannet som lærer for folkeskolen begynte han å undervise ved Rønholt skole i Bamble høsten 1913. Der ble han kjent med Marthe Mathilde Rønholt fra en nærliggende gård, og de to ble senere gift. Etter tre år som lærer sa han opp stillingen for å begynne å studere teologi.

For å komme inn på teologistudiet på Menighetsfakultetet måtte Henrik Kristian Ljostveit først gjennom gymnaset, og etter middelskoleeksamen ved Voss landsgymnas avla han i 1917 eksamen artium i Kristiania (senere Oslo). Etter fire nye år med studier avla han så teologisk embedseksamen med karakteren Laudabilis. Han tok så praktikum samme  sted høsten 1921, og med samme gode karakter. Samme høst giftet han seg med Marthe Mathilde Rønholt, og han fikk en stilling som sogneprest i Håland på Jæren. Tjenestebolig var Sola prestegård, hvor det unge ekteparet ifølge dem selv hadde fem «rike og lykkelige år», datteren Hanna ble født der 20. september 1924. I 1926 ønsket Det Norske Misjonsselskap at Henrik Kristian Ljostveit skulle ta over som forstander ved selskapets misjonsskole, noe han etterkom, selv om han helst ville fortsette som prest.

Ljostveit arbeidet totalt åtte år som lærer ved misjonsskolen, og ble også valgt inn i hovedstyret i Det Norske Misjonsselskap. Den  21. oktober 1928 ble sønnen Per født.  Henrik Kristian Ljostveit savnet imidlertid arbeidet som prest, han søkte og fikk i 1934 embete som residerende kapellan i Larvik. Ekteparet likte seg svært godt i Larvik, og da sognepresten i 1939 måtte gå av grunnet sykdom søkte Henrik Kristian Ljostveit - etter  menighetens oppfordring - embetet, og fikk det. Den 15. mars 1940 ble han utnevnt til sogneprest, rett før Tyskland invaderte Norge. Etter seks år i Larvik var Ljostveit velkjent, respektert, omtalt som en prest  som sto nær innbyggerne, myndig men menneskelig og ikke fryktinngydende. Gjennom sitt virke i misjonsselskapet visste de fleste geistlige hvem han var. Han la vekt på bibelundervisning, også med faste ukentlige bibeltimer for menn.

### Okkupasjon og motstand

Allerede kort etter den tyske invasjonen av Norge i april 1940 ble Henrik Kristian Ljostveit og hans familie hardt rammet av krigen. Broren Olav Ljostveit var tømmermann på DS «Anna Sofie». I juli 1940 var skipet lastet med svovelkis for Tyskland,  fra Stordø Kisgruber på Stord. Rett etter skipet hadde kastet loss ble det bombet av et britisk fly, og seks mennesker omkom, blant dem Olav Ljostveit.

Rett etter invasjonen var de tyske okkupantene tilbakeholdende med å blande seg inn i den norske kirkens virksomhet. Høsten 1940 økte imidlertid den tyske undertrykkingen av befolkningen i det okkuperte Norge. Den 25. september 1940 holdt Josef Terboven en  tale hvor han kunngjorde innsettelsen av såkalte kommissariske statsråder, og den skjerpede holdningskampen førte blant annet til strid om gudstjenestene sendt over Norsk Rikskringkasting (NRK). Henrik Kristian Ljostveit ble først spurt om å holde ettermiddagsandakten på radio 3. oktober 1940, men den nye ledelsen i NRK, lojal overfor Vidkun Quislings parti Nasjonal samling (NS), bestemte at både han og andre radiopredikanter skulle skiftes ut med prester lojale overfor NS. I stedet for Ljostveit ble det en preken av en annen prest, som var så agitatorisk at biskop Eivind Berggrav reagerte overfor de kommissariske statsrådene Gulbrand Lunde og Ragnar Skancke. De to NS-mennene ønsket ikke da en større kamp med kirken, og ga koordinering av radiogudstjenester tilbake til Ingvald B. Carlsen, kirkelig konsulent i NRK fra 1937. Samme Carlsen var også medlem av Kristent Samråd, et uformelt råd som koordinerte Kirkekampen, altså kirkens kamp mot nazistene i Norge.

I begynnelsen av 1941 ble Ljostveit bedt om å holde en radiooverført gudstjeneste, etter forslag fra Edvard Sylou-Creutz, medlem av NS og programsjef for de religiøse sendingene i NRK. Sylou-Creutz hadde fått Ljostveit anbefalt fra en partikollega i Larvik, men angret seg etter å ha blitt advart mot Ljostveit av andre partikamerater. Den kirkelige konsulenten for NRK sto imidlertid på sitt, og instruerte også teknikerne fra NRK om at sendingen under ingen omstendighet måtte avbrytes. Sogneprest Henrik Kristian Ljostveit holdt så sin preken fra Larvik kirke søndag 16. februar 1941. Den var bygget over evangeliet etter Lukas 8, 4–15 og var om liknelsen hvor såkornet faller på ulikt jordsmonn. I fredelige tider ville få sett prekenen som politisk ladet, men NS-styret anså seg rammet ved at ord om vold og urett ble brukt.

### Reaksjoner på prekenen
Edvard Sylou-Creutz ringte konsulent Carlsen dagen etter prekenen, han var sterkt kritisk, og etter å ha fått sendt over prekenen og lest den utbrøt Edvard Sylou-Creutz at «Dette er jo mot oss!». Sogneprest Ljostveit måtte gjennom flere forhør hos det tyske Sicherheitspolizei i Larvik grunnen prekenens kritiske innhold. Ljostveit måtte også stille hos Wilhelm Wagner, ved Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD i Norge. Wagner påla Ljostveit å preke religiøst og ikke aktuelt, noe Ljostveit møtte med å si at han måtte preke slik Guds ord sa at han måtte preke. NS-ledelsen i NRK ga etter Ljostveits preken ordre om at manuskripter til prekener måtte innsendes til NRK på forhånd. Den nye ekspedisjonssjefen i Kirkedepartementet, prost Sigmund Feyling forsøkte å løse utfordringen forhåndssensur av prekener ga, men mislyktes, og resultatet ble en boikott av religiøse sendinger fra det store flertall av prester som ikke støttet NS. At størsteparten av prestene boikottet de religiøse sendingene på NRK førte til at få av lytterne hørte på dem, de var ikke interesserte i å høre på NS-lojale predikanter.

Kristian Ljostveit fikk en rekke brev fra lyttere etter den radio-overførte prekenen i februar 1941. Det var ikke risikofritt å skrive takkebrev for en preken som tydelig gikk ut mot okkupasjonsmakten, og at brev ble sensurert av myndighetene var almen kjent. Av de brev Ljostveit mottok etter den NS-kritiske prekenen var en støtteuttalelse fra kandidater og studenter ved hans gamle lærested, Menighetsfakultetet. Totalt 68 personer hadde signert uttalelsen, mange av dem ble senere fremstående ledere i kirke- og organisasjonslivet i Norge.

Kristian Ljostveits klare og fryktløse preken vakte oppsikt, både lokalt i Larvik og ellers i landet. Ljostveits preken ble holdt før striden mellom kirken og NS endte med at prestene nedla sine embeter. Det at han tok risikoen ved å stå så klart frem ga derfor Ljostveit høy troverdighet.

### Avhør og brev til sikkerhetspolitiet

Det var mange tyskere stasjonert i Larvik, og fra okkupasjonens begynnelse i april 1940 var det en bevisst linje for dem å forsøke å ha et godt forhold til kirken, okkupasjonsmyndighetene fulgte derfor med på hva sogneprest Ljostveit gjorde. Han hadde blant annet en spalte i den lokale avisen ''Nybrott'', tilhørende arbeiderbevegelsen. Selv om Ljostveit holdt seg til søndagens tekst, uttrykte han seg slik at leserne ikke var i tvil om hans holdning til okkupasjonen.

Etter Kristian Ljostveit hadde vært til avhør hos det tyske sikkerhetspolitiet - både lokalt i Larvik og i Oslo - ble han også ved to anledninger bedt om å gi sin vurdering av stemningen i befolkningen. Bakgrunnen har sannsynligvis dels vært Ljostveits sentrale posisjon i lokalsamfunnet, dels også at han behersket tysk fra sin studietid ved Menighetsfakultetet. Den første henvendelsen fra sikkerhetspolitiet gjaldt nordmenns reaksjon på Josef Terbovens tale 1. mai 1941, altså noen måneder etter Ljostveits åpenhjertige preken på NRK. Det tyske sikkerhetspolitiet forsikret i henvendelsen at en åpen og sannferdig tilbakemelding ikke ville skade Ljostveit personlig.

I svaret på den første henvendelsen ga Ljostveit, ifølge presten og forfatteren Sjur Isaksen, «en åpenhjertig og knusende dom over Terbovens hemningsløse selvskryt og propaganda. [...] Det ni sider lange brevet er et tydelig svar på bestillingen som ble gitt». Til tross for den sterke kritikken mot Terbovens tale fikk Ljostveit en ny henvendelse fra det tyske sikkerhetspolitiet i Larvik. I mars 1942 ble han bedt om å komme med en uttalelse, til internt bruk, kun få dager før Ljostveit sammen med over 90 % av norske prester legger ned sine embeter. I svaret til det tyske sikkerhetspolitiet er han like krass, han fastslår at Tyskland og Norge står lenger fra hverandre enn de de to lands befolkninger noen gang har gjort. Han avslutter imidlertid forsonende: 

Lokalavisen *Nybrott* gjenga i juli 1945, med Ljostveits tillatelse, hele svaret til det tyske sikkerhetspolitiet på dets henvendelse i 1942. Det bidro til å befeste hans omdømme som en prest med en klar nasjonal holdning, i motstrid til de som samarbeidet med de tyske okkupantene og NS-regimet. Kristian Ljostveit ble også hederlig omtalt i to bøker om kirkekampen, som begge kom ut allerede i 1945. Ingvald B. Carlsens bok *Kirkefronten i Norge* beskrev i  detalj prosessen frem til at Ljostveit  holdt radiopreken i februar 1941. Sjur Isaksen skriver at «Carlsen gir Ljostveit svært gode attester, både som preditant og prest, men også for hans nasjonale holdning. På sett og vis ble Ljostviet en katalysator, både for Carlsens eget brudd med Kringkastningen og for Kirkens brudd med NS-myndighetene.» Hartvig C. Christie, senere stortingsmann for Høyre omtalte Ljostveit rolle ved striden om forhåndssensur av de religiøse sendingene ganske utførlig i boken *Den norske kirke i kamp*.

### Embetsoppsigelse

Forholdet mellom de tyske okkupasjonsmyndighetene, deres håndgangne menn i Nasjonal Samling (NS) og kristne organisasjoner i Norge, både statskirken og de mange frivillige, ble stadig dårligere i løpet av 1941. Okkupasjonsmyndighetenes forsøk på å kontrollere kirken ledet til at konflikten toppet seg ettervinteren 1942, og førte til et brudd mellom kirken og det NS-dominerte statsapparatet. Blant de viktigste teologiske slutningene i manifestet *[[Kirkens grunn]]* er at myndighetene ikke kan kreve absolutt lydighet:

Ved å slutte seg til manifestet *Kirkens grunn* påsken 1942 mistet Ljostveit og to andre prester i Larvik sine embeter og lønn fra NS-myndighetene, sammen med 92 % av prestene i Norge. Han fortsatte imidlertid å holde gudstjenester i kirken, som hadde stor oppslutning. Han og de to andre prestene fikk støtte fra lokalbefolkningen både i form av penger, mat og ved til fyring.

### Far, datter og flukt

Høsten 1944 begynte det å gå rykter i Larvik at sogneprest Kristian Ljostveits yngste barn, den 20 år gamle datteren Hanna, sammen med venninner hadde utstrakt kontakt med tyske offiserer i sikkerhetspolitiet. Kontakt med tyske okkupanter var ikke uvanlig, og gitt situasjonen var det også forståelig. For det store flertall av befolkningen var slik kontakt med fienden imidlertid både utålelig, og sterkt stigmatiserende for de involverte, selv i de tilfellene hvor det hele var basert på rykter. At sogneprestens datter var involvert gjorde at det hele var særlig følsomt. Selv før andre verdenskrig var over, med Tysklands kapitulasjon, hendte det at kvinner som hadde hatt kontakt med tyskerne ble utsatt for represalier. I en del tilfeller ble de derfor evakuert av motstandsbevegelsen til Sverige for å beskytte dem. Kort før jul i 1944 ble så Hanna Ljostveit hentet av lokale representanter for hjemmefronten og tatt med over til Sverige, begrunnelsen var at hun trengte beskyttelse.

Hanna Ljostveit ble registrert ankommet 23. desember 1944 av Flyktningkontoret ved den norske legasjonen i Sverige (formelt hva vi i dag kaller ambassade, reelt norske myndigheter i eksil i Sverige). Ifølge Sjur Isaksen både kjente hennes far til fluktplanene og kan selv ha medvirket i dem, både for å få en slutt på ryktene og for å beskytte datteren. Fra Strömstad, via Göteborg ble Hanna og hennes venninne sendt til den norske flyktningleiren Kjesäter. Det skulle lite til for at kvinner ble stemplet som tyskerjente, og derved ikke anerkjent som flyktning av de norske myndighetene i Sverige. I motsetning til andre norske fikk ikke Hanna reise hjem før i august 1945 og ble da sendt til en leir ved Tønsberg. Først i oktober fikk hun lov til å vende tilbake til familien i Larvik.

Mens hans datter var trygt i Sverige ble Kristian Ljostveit arrestert av det tyske sikkerhetspolitiet i Larvik den 15. januar 1945. Han ble sendt til Oslo for avhør og anklaget for å ha gitt hjelp til flyktninger, noe som var forbundet med streng straff under den tyske okkupasjonen. Den 19. januar 1945 ble Henrik Ljostveit sendt til Grini fangeleir, i fangeprotokollen står det at han var «Gissel for sin datter». Etter et kort opphold på Grini ble Ljostveit, sammen med 200 fanger den 4. februar 1945 overført til Berg internerings- og krigsfangeleir ved Tønsberg. Forholdene var kummerlige, med Veggedyr, brutal tone fra vaktene og vanskelig å få tillatelse til besøk fra pårørende. Etter flere forsøk fikk hans ektefelle lov å besøke ham i midten av april, og ved den tyske kapitulasjonen i mai 1945 ble så fangene satt fri.

### Frigjøring og rettsoppgjør

Etter frigjøringsdagen 8. mai 1945, hvor de tyske styrkene i Norge kapitulerte, begynte de lovlig valgte norske myndighetene raskt et rettslig oppgjør med dem som hadde samarbeidet med de tyske okkupantene. Det ble senere kjent som landssvikoppgjøret, og var forberedt i flere år, både hemmelig av hjemmefronten i Norge, og  av den norske eksilregjeringen i Storbritannia.

Med den viktige posisjonen den norske kirken hadde hatt i holdningskampen under okkupasjonen var det naturlig at den også engasjerte seg i oppgjøret etter okkupasjonen, og blant dem som særlig gjorde seg gjeldende var biskop Eivind Berggrav. Han var internert på sin egen hytte i Asker de siste krigsårene. Der arbeidet han på en tekst om kirkens forhold til landssvikoppgjøret som han offentliggjorde som artikkelen «Folkedommen over NS» i tidsskriftet *[[Kirke og kultur]]* i juli 1945. Artikkelen felte ifølge jusprofessor Johs Andenæs en hård dom over medlemmene av partiet Nasjonal Samling (NS), og artikkelens dom omfattet også de mange i NS som kun hadde vært passive medlemmer. Sentralt i artikkelen er ifølge Berggravs biograf Gunnar Heiene følgende: «Først rett - så godhet»

I boken *Grunnlovens største prøve* av statsviteren Baard Herman Borge og historikeren Lars-Erik Vaale er et sentralt perspektiv at landssvikoppgjøret i stor grad var vinklet for å tilfredsstille «den almenne rettsfølelse» i befolkningen, og at dette i noen grad førte til at de tiltaltes rettssikkerhet ble krenket. Blant dem som var kritisk til biskop Berggravs harde linje i landssvikoppgjøret var Norges eneste professor i strafferett, Jon Skeie og høyesterettsadvokat Gerhard Holm, sistnevnte anså at biskop Berggrav bidro til å forme en isfront innen kirken. Johs. Andenæs hevdet i sin bok *Det vanskelige oppgjøret* fra 1979 at folkemeningen var i samsvar med biskop Berggravs harde linje.

Biskop Berggravs artikkel «Folkedommen over NS» ble kritisert av høyesterettsadvokat Albert Wiesener, Ifølge Sjur Isaksen var det «en drepende kritikk av innholdet, både rettslig, samfunnsmessig og for så vidt også teologisk.». Wiesener hevdet at artikkelen også ble brukt av påtalemyndigheten i forberedelsene til landssvikoppgjøret, særlig av riksadvokat Sven Arntzen. Selv om biskop Berggrav ved sitt skrift «Folkedommen over NS» ifølge Sjur Isaksen ønsket å oppnå forsoning og inkludering i samfunnet av de rundt 60 tusen som ble stemplet som landssvikere, så var det ikke slik skriftet ble oppfattet av folk flest. Bekymring over den massive utstøtelsen ledet noen prester, som Kristen Skjeseth, Olav Brennhovd og Kristian Schjelderup til å holde forsonende prekener, uten at de fikk særlig gjennomslag for det. Bekymringen for bitterhet blant dem som anså seg uskyldig fordømt og utstøtt var spørsmålet som plaget Kristian Ljostveit før prekenen i februar 1946.

### Prekenen over NRK i februar 1946

I desember 1945 fikk Kristian Ljostveit en henvendelse om å skrive en tekst for hjelp til prekener i *[[Luthersk Kirketidende]]*, et fagtidsskrift som mange norske prester abonnerte på. *Luthersk Kirketidend* ble redigert av teologene Ragnvald Indrebø og Johannes Smemo, begge var aktive i kirkekampen og deltok i Den midlertidige kirkeledelse, mens Smemo også hadde vært internert sammen med Ljostveit.  Ifølge Sjur Isaksen var henvendelsen bygget på tillit til Ljostveits troverdighet for sterk nasjonal holdning under den tyske okkupasjonen og hans renommé som teolog og retoriker.

Kristian Ljostveits tekstgjennomgang for Kristi åpenbaringsdag (første søndag etter 1. januar) var bygget over Matteusevangeligets 12, 15–21, og han vektlegger hvordan Jesus talte og handlet for å hjelpe de som var nødlidende, selv om det var i strid med hva folk flest oppfattet som rett og fromt. Ifølge Sjur Isaksen var Kristian Ljostveits tekstgjennomgang i *Luthersk Kirketidende* et forvarsel om hva som skulle komme i prekenen søndag 24. februar 1946.

Prekenen Kristian Ljostveit holdt i Larvik kirke, formidlet over NRK, var på Såmannssøndag (tidligere kalt seksagesima eller sexagesima). Allerede i åpningssetningene la han frem hva han må ha visst var kontroversielt, men tvingende nødvendig for ham å forkynne, både til den lokale menighetene, men også til de som lyttet på NRK. Selv om Ljostveit hadde et forsonende budskap, var han klar på at de nordmenn som nå ble etterforsket og var utstøtt av fellesskapet hadde valgt feil: «Da vi kjempet vår hårde kamp, gjorde de seg skyldige i synd og svik både mot Gud og fedrelandet.» og «At samfunnet har rett til å straffe enhver som gjør vondt, står uryggelig fast.» Samtidig som Ljostveit oppfordret til barmhjertighet og tilgivelse med «våre medbrødre som svek oss i kampen», så refset han kirken for å ikke strekke ut en åpen hånd etter krigen var vunnet: «De ble med i ropet om et hardt og rettferdig rettsoppgjør mot dem som hadde fart vill. Jesus ville aldri ha talt eller handlet slik.»

### Reaksjonene på prekenen

Samme kveld som Henrik Ljostveit hadde holdt prekenen, fikk han et telegram levert på døren, fra Olav Midttun, riksprogramsjef i NRK. Midttun ba vennlig om at Ljostveit sendte ham teksten til prekenen. At øverste leder for NRK tok kontakt var oppsiktsvekkende, men bakgrunnen var at kort etter prekenen var over hadde en rekke lyttere henvendt seg til NRK for å få vite «hvem som hadde ansvaret for at soknepresten var sluppet til, og om der ikke var forhåndskontroll av prekenen». Ifølge Sjur Isaksen var det i etterkant av prekenen et press på NRK, og Midttun måtte derfor lese gjennom prekenen før han kunne følge opp henvendelser om saken. Mange andre ønsket imidlertid å få lese prekenen, og Ljostveit var åpen for at alle som ønsket skulle få lese, og selv gjøre seg opp en mening.

Den første avisen som kontaktet Ljostveit for en kommentar til prekenen var *[[Dagbladet]]*, allerede dagen etter ringte avisen for et intervju. Journalisten spurte blant annet om prekenen hadde blitt sensurert av NRK, noe Ljostveit avkreftet. To dager etter hadde avisen en lederartikkel om prekenen, med overskriften «Hykleri». Avisen trakk frem ryktene om at Ljostveits datter hadde hatt intim kontakt med tyskere, og hevdet at han derved var inhabil, uten å nevne det. Avisen *[[VG]]* hadde i en omtale av prekenen krevd at heretter måtte prekener forhåndssensureres før sending i NRK. *[[Aftenposten]]s* journalist fulgte opp dette og spurte Ljostveit hva han mente om sensur. Ljostveit avviste forhåndskontroll, og ifølge Sjur Isaksen var det ironisk at flere av de samme avisene som i fem år hadde vært underlagt sensur av den tyske okkupasjonsmakten, kort etter frigjøringen krevde den gjeninnført. *Aftenpostens* journalist spurte også om han tok landssvikerne i forsvar, noe Ljostveit kontant avviste.

Mens avisene *Dagbladet* og *[[Friheten]]* ifølge Sjur Isaksen var kompromissløst på isfrontens side, var *[[Nationen]]* mer forsonende innstilt overfor de som hadde sviktet under den tyske okkupasjonen. Kort etter Ljostveits preken trykket *Nationen* en lederartikkel, skrevet av avisens politiske redaktør Hans Holten. Den støttet ikke Ljostveits preken, men fremholdt hans rett til å preke fritt og pekte på motsetningen mellom kirkens stilling under okkupasjonen, hvor den modig utfordret makthaverne, og situasjonen etter frigjøringen, med en splittet og servil holdning overfor de styrende. Holten nevnte også at etter frigjøringen hadde mange prekener i NRK kommet med full støtte til et strengt oppgjør med landssvikerne, og han var forbauset over at det ikke var kommet noen reaksjon på det.

Den nystartede kristelige avisen *[[Vårt Land]]* var knapp i sine første kommentarer til Ljostveits preken, men avviste kravet fra *VG* om forhåndskontroll av prekener kringkastet av NRK. Avisen støttet seg på Ingvald B. Carlsen, kirkelig konsulent i NRK og en av de sentrale personene i kirkekampen under okkupasjonen.

*Vårt Land* dekket Ljostveits preken bredt i avisens utgave 28. februar 1946. Selve prekenen ble gjengitt i sin helhet, og innholdet i prekenen ble kommentert i en lang og svært kritisk lederartikkel. Sjur Isaksen hevder at avisen leste Ljostveits preken tilsvarende som andre aviser hadde gjort, et innlegg i debatten rundt landssvikoppgjøret.

Lederartikkelen i *Vårt Land* ved redaktørene Bjarne Høye og John Nome kritiserte ifølge Sjur Isaksen prekenen for dens forhold til lov og evangelium, og Ljostveit ble beskyldt for «nyevangelisme», liberal teologi hvor skillet mellom evangelium og lov var svekket. Avisen omtalte hva de kalte Ljostveitsaken i ytterligere to lederartikler, hvor redaktør John Nome gjentok samfunnets rett og behov for å straffe de som hadde sveket motstandskampen under okkupasjonen. Avisen fikk mange brev som støttet Ljostveits preken, de ble avvist som «bunker av innlegg til forsvar for landssvikerne». Ljostveit ga et kraftig tilsvar til avisen i et innlegg i mars, hvor han avsluttet med følgende: «Enten måtte jeg i denne situasjonen tale slik over denne tekst, eller jeg måtte ta avskjed som prest. Så forpliktet på Guds ord kjenner jeg meg.» *Vårt Land* sto fast på kritikken av Ljostveits preken, noe den hadde støtte for i hele den kirkelige ledelsen.

Den kristelige avisen *[[Dagen]]* hadde også bred dekning av Ljostveits preken, og trykket den i sin helhet mandag 4. mars. Avisen var kritisk til hva den oppfattet som Ljostveits standpunkt om å ikke straffe landssvikerne, men var positiv overfor hans ord om barmhjertighet og tilgivelse. I flere tilsvar til avisen hevdet Ljostveit at han ikke undergravet rettsoppgjøret, men at hans preken var forkynnelse av evangeliene.

Det var to lokalaviser i Larvik i 1946, *[[Østlands-Posten]]* og *[[Nybrott (Larvik)|Nybrott]]*. Begge omtalte sogneprest Ljostveits preken og begge var kritiske, selv med lokalkunnskap om Ljostveits innsats for holdnings- og kirkekampen under okkupasjonsårene. Lederartikkelen i *Østlands-Posten* var mest kritisk, redaktør Øyvind Næss skrev 25. februar at «inntil i dag er denne preken, så vidt vi kan forstå, den mest vidtrekkende 'hjelpeaksjon' som enda er utgått fra 'silkefronten'». Arbeideravisen *Nybrott* hyllet i sin lederartikkel Ljostveits nasjonale holdning under den tyske okkupasjonen og hevdet at hans hans stilling til rettsoppgjøret i prekenen var uforståelig og inkonsekvent.

## Referanser


## Kilder

* Pål A. Berg, *Kirke i krig : Den norske kirke under 2. verdenskrig*, Genesis, Oslo, 1999 ISBN 8247601079 (E-bok fra NB]
* Ingvald B. Carlsen, *Kirkefronten i Norge : under okkupasjonen 1940-1945*, Aschehoug 1945 (E-bok fra NB]
* Hartvig C. Christie, *Den norske kirke i kamp*, Forlaget land og kirke, Oslo 1945 (E-bok fra NB)
* Sjur Isaksen, *Ulykkelig fred : i frigjøringens skygger*, Vårt land forlag, Oslo 2020,  ISBN 9788293368656 (E-bok fra NB)
* Albert Wiesener *Lys over landssvikoppgjøret : det må ikke gå mørklagt over i historien*, Dreyer Oslo 1985 ISBN 8209102613 (E-bok fra NB)

## Eksterne lenker

* «Den modige presten: Kristian Ljostveit si bragd låg gøymd over 70 år i ein banankasse», artikkel fra avisa *[[Kvinnheringen]]* 14. oktober 2022