Perpetua og Felicitas

**Perpetua og Felicitas** (død 7. mars 203 i Kartago), var to kristne kvinner som led martyrdøden under keiser Septimius Severus. 

Perpetua var en 22 år gammel gift romersk adelskvinne, og Felicitas, som var gravid, var hennes slave. Perpetua og Felicitas æres som helgener i blant annet den katolske kirke. Festdagen deres feires 7. mars.

## Biografi
Perpetua og Felicitas var blant en gruppe på seks personer som ble arrestert og fengslet for sin kristne tro; keiser Septimius Severus hadde vedtatt en lov mot konvertering til kristendommen. De fire andre var kateketen Saturus og katekumenene Saturninus, Revocatus og Secundulus. Sistnevnte døde i fengsel, mens de andre ble drept av ville dyr i det karthagiske amfiteateret.

Deres vita og martyrium skildres uvanlig malende og detaljert allerede i svært tidlige kilder. Historien om Perpetua og Felicitas' ledelse og død regnes som autentisk og pålitelig.  

I 202 utstedte keiser Septimius Severus et edikt som forbød nye konversjoner til kristendommen, og de påfølgende forfølgelsene nådde provinsen Afrika året etter. Da ble de to kvinnene begge arrestert sammen med tre andre afrikanske katekumener, Felicitas' mann og medslave Revocatus (italiensk: Revocato), Secundulus og Saturninus (Saturnino). De ble først satt i husarrest i et privathus. Deres lærer Saturus (Saturo), som trolig var Saturninus' bror, som hadde undervist dem i troen, ville ikke etterlate dem alene og sluttet seg frivillig til dem. Han døpte dem mens de satt i husarrest, og dermed beseglet de sin skjebne. Kort tid etter ble de satt i det vanlige fengslet.

De ble forhørt av Hilarion, provinsens prokurator. Secundulus døde i fengselet før forhøret på grunn av den harde behandlingen de fikk. I rettssaken mot dem ble de alle dømt til døden, og de skulle kastes for de ville dyrene på stadion (*ad bestias*). Da Perpetua var ført tilbake til fengslet, hadde hun en bemerkelsesverdig visjon om seg selv: Hun ble ført til arenaen, avkledd og forvandlet til en mann, og i en fysisk kamp fikk hun bukt med Satan i skikkelse av en skummelt utseende egypter og trampet på hodet hans.

Den 7. mars 203 (eller 202) arrangerte keiseren en rovdyrforestilling på den enorme arenaen i Kartago i anledning fødselsdagen til sin sønn Geta (Publius Septimius Geta, 7. mars 189-26. desember 211), og der skulle de kristne drepes. Secundulus var død i fengselet, så de var fem martyrer som gikk inn på arenaen «med muntre, tapre miner som om de var på vei til himmelen». «Du dømmer oss – Gud vil dømme deg», ropte de til den presiderende prokurator Hilarion. Perpetua kom til slutt, «Kristi sanne brud og Guds yndling; hennes gjennomborende blikk gjorde alles øyne forlegne».

Til de unge mennene som ble angrepet av en leopard, en bjørn og et villsvin, ropte hun «Stå fast i troen! Vær ikke forbauset over våre lidelser». Perpetua og Felicitas ble angrepet av en vill ku, et dyr som vanligvis ikke ble brukt under slike leker, men som var valgt fordi den var av samme kjønn som ofrene. Perpetua ble kastet i været, men var fortsatt i live da hun falt ned. Da hun satte seg opp, hadde kjolen revnet i siden, og hun trakk den over for å dekke låret – hun var mer opptatt av anstendigheten enn av smerten. Deretter satte hun opp sitt tilsjuskete hår med en nål, for det passet seg ikke å møte martyriet med sjusket hår. (Ved sitt martyrium over 1300 år senere var den hellige Thomas More (1478-1535) spøkefull og vittig til det siste og ordnet omhyggelig sitt lange skjegg, slik som Perpetua hadde ordnet sitt pjuskete hår på Kartagos arena.)

Ingen av dem fem ble drept av de ville dyrene, så det ble bestemt at de skulle få halsen skåret over. Da kysset de hverandre «for at deres martyrium kunne fullendes med fredshilsenen». Til slutt ble hver enkelt drept med sverd gjennom strupen. Et første klossete støt med sverdet var forfeilet og drepte ikke Perpetua. Hun skrek av smerte, men styrte selv sverdet til det andre støtet. «Kanskje kunne en så storsinnet kvinne, som måtte fryktes av den urene ånd, ikke slås i hjel uten at hun selv ville det».
## Ihukommelse
Begge martyrene er nevnt i den første eukaristiske bønn i det romerske messerituale.

De to kvinnene avbildes gjerne sammen mens de tar farvel, med en vill ku mellom seg. Perpetua har mange ganger et barn på skulderen, og hun avbildes også ofte med en himmelstige. Perpetua er avbildet i mosaikker i Ravenna fra 500-tallet, mens åtte episoder fra hennes liv finnes på et alterfrontstykke fra 1300-tallet i Barcelona. Festen for disse martyrene ble snart svært berømt i hele den kristne verden, og ble nevnt i de eldste romerske og syriske kalendere og i den hellige Hieronymus' martyrologium. Deres fest ble holdt den 7. mars i mange århundrer, men ble en tid flyttet til 6. mars for å gi plass til festen for den hellige Thomas Aquinas. Men i 1970 ble den flyttet tilbake til sin gamle dag, 7. mars.

## Litteratur
*Farmer, David Hugh: *The Oxford Dictionary of Saints*, 3. ed., Oxford Reference, 1992, Oxford University Press, Oxford, ISBN 0-19-283069-4, ss.387–388
*Feldman, Louis H.: *Jew and Gentile in the Ancient World: Attitudes and Interactions from Alexander to Justinian*, 1993, Princeton University Press, Princeton, New Jersey, ISBN 0-691-07416-X
* *The Book of Saints: A Dictionary of Servants of God*. 6th ed. London: Cassell 1994. 
* Jan N. Bremmer: *Perpetua und Felicitas.* In: *[[Reallexikon für Antike und Christentum]].* Band 27, Lieferung 211, Hiersemann, Stuttgart 2015, ISBN 978-3-7772-1516-7, Sp. 178–190.
* Peter Habermehl: *Perpetua und der Ägypter oder Bilder des Bösen im frühen afrikanischen Christentum. Ein Versuch zur Passio Sanctarum Perpetuae et Felicitatis.* 2. überarbeitete Auflage. De Gruyter, Berlin/New York 2004.
* 
* Hartmut Böhme: ''Der Märtyrer macht sich die Welt zur Bühne.'' Diaphanes, abgerufen am 2. Juni 2022.
* J. Armitage Robinson: *The Passion of S. Perpetua*, Cambridge University Press 1891. Mit dem griechischen und lateinischen Text der *Passio sanctae Perpetuae.* .
* Felicitas und Perpetua in der *[[Catholic Encyclopedia]].*
* Barbara K. Gold: *Perpetua. Athlete of God*. Oxford University Press, Oxford 2022, ISBN 978-0-19-762024-3.

## Referanser

## Eksterne lenker
*
*