Svartmunnet kutling

**Svartmunnet kutling** (*Neogobius melanostomus*) er en bunn-levende fiskeart i familien Gobiidae. Arten stammer opprinnelig fra Svartehavet og Kaspihavet. Svartmunnet kutlinger har etablert store, fremmede populasjoner i Østersjøen, flere eurasiske elver og de nordamerikanske store innsjøene.

## Beskrivelse
Svartmunnet kutlinger er små fisker som er preget av en tydelig svart flekk på den første ryggfinnen. Øynene er relativt store og stiger litt ut fra toppen av hodet. Bukfinnen er, som hos mange andre kutlinger, smeltet sammen for å danne en disk (formet som en sugsekopp). Svartmunnet kutlinger kan bli 10-25 centimeter, med en maksimal størrelse på 24,6 cm. De veier mellom 5,0 og 79,8 gram. Mannlige individer er generelt større enn kvinner. Juvinile individer (mindre enn ett år) er grå. Når de blir modne dannes et flekkmønster med grå, svarte, brune og olivengrønne toner. Voksne mannlige individer blir blekk-svarte i reproduksjons-perioden og utvikler svulmende kinn. 

## Utbredelse og habitat
Svartmunnet kutlinger er endemisk utbredt i Marmarahavet, Svartehavet og Azovhavet,  samt i de kystnære innsjøene og lagunene. De finnes også i elvene i Krim og Kaukasus (Mezib, Pshada, Vulan, Kodori og Çoruh) og i Kaspiskhavet, representert av underarter *Neogobius melanostomus affinis*.

Siden 1990 har svartmunnet kutling blitt registrert i De Store Sjøer, i deler av Europa og i Østersjøen som en invasiv art. Den første observasjonen i Nord-Amerika ble dokumentert av Jude et al. 1992 og Crossman et al. 1992. Arten ble observert av en fisker i Sarnia, Ontario, mens han fisket i St. Clair-elven den 28. juni 1990. Studiene utført av Jude, Crossman, sammen med Jude et al. 1995 fant individer av varierende størrelse mellom 29-180 millimeter i St. Clair. Svartmunnet kutling er også raskt ekspanderende til elvesystemene rundt De Store Sjøene og ble nylig oppdaget i en av Finger Lakes, New York (Cayuga Lake). 

Svartmunnet kutlinger er euryhaline (salttolerante) og kan overleve i både ferskvanns- og marine økosystemer, med en mineralisering på 18-24%. De befinner seg vanligvis på kontinentale hyller med sand-, og steinbunn på dybder fra 1-30 meter, men er i innsjøer funnet så dypt som 150 meter.

## Jakt-adferd
Svartmunnet kutling jakter aktivt døgnet rundt og antas å oppdage bytte best når de ligger i ro. Den primære kostholdet til svartmunnet kutlinger inkluderer bløtyr, krepsdyr, ormer, fiskegg, sebramuslinger, småfisk, insektslarver og andre små virvelløse dyr (insekter og amfipoder) som lever på bunnen av innsjøer og elver. Om våren, nær den rumenske kysten av Svartehavet, spiser Svartmunnet kutlinger flerbørstemark, *krepsdyr*, etc.), og unge kutlinger. I nærheten av Sevastopol spiser svartmunnet kutlinger bløtdyr.

I Odessabukken er det identifisert 23 arter i dietten til svartmunnet kutling; . Muslingene M. galloprovincialis og M. lineatus er viktige næringskilder året rundt.

## Reproduksjon

Hunnene når seksuell modenhet etter ett-to år, mens hannene etter tre til fire år. Det er verdt å vite at kutlinger i De Store Sjøer vanligvis modner et år tidligere enn i sitt hjemlige habitat i Europa. Hunner kan i sitt naturlige habit legge egg hver 3.-4. uke i paringsperioden som strekker seg fra april til september.

Hanner vil i paringsperioden migrere fra dypere vann, hvor de overvintrer, til grunnere områder. De frigjør deretter et sexferomon som tiltrekker hunner til deres territorium. Hannene bruker også visuelle trekk, eksempelvis endring av farge fra beige til svart, i paring sesongen, og kan dessuten produsere lyder under parring. Hunnene legger eggene mellom steiner som bevoktes av hannene. Eggene er 4x2,2 mm i størrelse, og en hunn kan legge mellom 150-10000 egg per legging. Hanner er territorielle og vil forsvare egg fra rovdyr samt kontinuerlig vifte over dem for å gi de utviklende embryoene oksygenrikt vann. Dette resulterer i suksessrate på opptil 95%.

## Invasiv art

Det er uvisst nøyaktig hvordan Svartmunnet kutling ble innført i De Store Sjøer, men den ledende teorien er at den ble introdusert igjennom ballast vann fra et lasteskip. Svartmunnet kutling ble først oppdaget i Nord-Amerika i St. Clair-elven i 1990, og anses å være en invasiv art med betydelig økologisk og økonomisk innvirkning. Effelten av innføringen er svært komplekse ettersom fisken både konkurrerer med innfødte arter, fungerer som kilde til mat for innfødte predatorer, men også jakter på andre invasive arter.  Som en aggressiv jeger, utkonkurrerer svartmunnet kutling innfødte arter som abbor og andre kutlinger for mat, territorie og neststeder. Dette reduserer befolkningen til innfødte arter betydelig. Svartmunnnet kutlinger er også et ivrige rovdyr mot egg av innfødt fisk. Svartmunnet kutlingers robuste evne til å overleve i nedbrutt miljøforhold (oppurtinistiske adferd) har bidratt til å øke konkurransefortrinnet mot de innfødte artene.

Mange innfødte rovfisk som abbor, lakseabbor, laks, og ørret har begynt å jakte svartmunnet kutling. Inflettingen av svartmunnet kutling i det innfødte næringsnettverket, sammen med kutlingens evne til å konsumere et stort antall invasive muslinger (sebra og quagga), kan føre til større bioakkumulering av toksiner som PCBs lengre opp i næringskjeden. Dette er imidlertid delvis gunstig at svartmunnet kutling jakter Sebramuslinger ettersom dette holder muslingpopulasjonen nede. Det forhindrer derfor en stor spredning av sebramuslingen, som også er en invasiv art i De Store Sjøene. En annen utilsiktet fordel ved introduksjonen av Svartmunnet kutling er at Lake Erie-vannslangen (***Nerodia sipedon insularum)***, som en gang var oppført som en truet art, har tilpasset seg kutlingen som et smakfullt tillegg til kostholdet. En nylig studie fant at de innførte fiskene nå utgjør opptil 90% av slangens kosthold. Den nye matforsyningen betyr at slange-populasjonen nå restureres. 

Svartmunnet kutling anses også å være invasiv i deler av Europa. Arten ble først observert i Gdańsk-bukten (sydlig Østersjøen) i 1990. Nylige områder hvor kutlingen er introdusert inkludere Egeiskehavet, ulike deler av Østersjøen, Nordsjøen og Donau- og Rhinbassengene. I den tyske delen av Østersjøen ble fisken først oppdaget nær øya Rügen. Den er nå fordelt langs den tyske sørvestlige østersjøkysten. Det er også nevneverdig at Svartmunnet kutling har vært vel-etablert i Gøteborg siden 2010, og at arten dermed ansees som en dørstokk-art i Norge. Arten er ikke observert i Norge, men et masterprosjekt fra 2022 som analyserte miljø-DNA prøver fra Oslofjorden fant svake positive signaler rundt om fjorden. Disse signalene må imidlertid bekreftes eller avkreftes av andre forsøk. 

Fra 2010 var det vestligste observasjonen av svartmunnet kutling i Europa i Albertkanalen, Belgia. I 2011 ble kutlingen introdusert i franske ferskvann; arten dukket opp i Rhin-elven (på grensen mellom Frankrike og Tyskland) og i den franske delen av Moselle-elven.

## Parasitter
Totalt er det registrert 52 parasittarter på eller i svartmunnet kutlinger fra dens endemiske tilhørighet. De mest utbredte parasittene i Svartehavs-individer er trematoder, som Cryptocotyle concavum, C. lingua og *Pygidiopsis genata*. Trematodene C. lingua og P. genata kan infisere mennesker. I 1950-tallet, langs kysten av Taganrogsbukten (Azovhavet), ble svartmunnet kutling registrert vert fort en rekke epizootiske nematoder som *Tetrameres fissispina* og *Streptocara crassicauda*.

I Gdańsk-bukten, i Østersjøen, er det funnet 12 parasittarter tilknyttet svartmunnet kutlinger. Parasittfaunaen består i all hovedsak av to arter av trematode metacercariae: C. concavum og *[[Diplosomum|Diplostomum]]* *spathaceum*.  Også i Østersjøen er svartmunnet kutling en paratennisk vert av den invasive nematoden *[[Ålens svømmeblæremark|Anguillicoloides crassus]]*.

## Referanser



## Eksterne lenker
*