Samogiter

**Samogiter** (eller žemaiter eller *samaiter*; litauisk: *žemaičiai*) var en baltisk folkestamme. Den var hjemmehørende i det som tilsvarer det vestlige Litauen, i Samogitia (litausk: Žemaitėjė). Deres språk var *[[samogitisk]]* (žemaitisk) - det regnes nå som en litauisk dialektgruppe, idet det er et kontinuum og det er skjedd språkharmoniseringer. 

Hvorvidt samogiterne bør regnes som en egen etnisk gruppe eller bare en undergruppe av litauerne varierer. Imidlertid erklærte 2.169 personer sin etnisitet som samogiterne under den litauiske folketellingen i 2011, hvorav 53,9 % bor i Telšiai fylke nordvest i Litauen. 

Den politiske anerkjennelse og tydelige kulturelle forståelse av den samogitiske etnisitet skulle imidlertid endre seg drastisk i løpet av de siste århundrene, ettersom 448.022 personer erklærte seg som samogiterne, og ikke som litauerne, i folketellingen i Keiserdømmet Russland i 1897.

## Historie
Rundt 880 e.Kr. betegnet den angelsaksiske handelsreisende Wulfstan denne baltiske stammen som **sarmanter**.

Den 13. juli 1260 beseiret samogiterne avgjørende de de teutoniske ridderne fra Preussen og den livniske ordenen fra Livland i slaget ved Durbe. Rundt 150 riddere ble drept, inkludert den livniske mester Burchard von Hornhausen og den prøyssiske landmarskalk Henrik Botel. I følge fden liviske rimkrønike lovet samogiterne (sameitene), ansporet av sine kunigaer (hedenske prester), å ofre en tredel av byttet av hester, krigsvåpen eller rustninger til gudene, og å brenne de fangede ridderne.

Samogiterne bodde i det vestlige Litauen og var nært beslektet med semgallerne og kurerne. I 1413 ble de den siste gruppen europeere som konverterte til kristendommen - i dens katolske form. Før dette var de for det meste animister. 

Selv om Samogitia og Litauen ble forent i 1501, og samogiterne etter Švitrigaila (død 1487) ikke lenger hadde separate fyrster, beholdt fortsatt sin spesielle etniske enhet. I tillegg til i Kovno-guvernementet bodde samogiterne også i Memel-området i Preussen. 

En forfatter fra 1400-tallet, Laonikos Chalkokondyles, forfatter av 10 bøker (i Ίστοριών- boken), omtalte samogiterne som et modig folk, som skilte seg fra de rundt dem ved sin levemåte og sitt språk; De grenset til (gammel)prøysserne, i sitt hjemlige liv og ritualer fulgte de de gamle grekerne, tilbad Apollo og Artemis som guder, og i klærne sine lignet de på prøysserne. 

Den franske forfatter Blaise de Vigenère viet i sitt store verk et eget kapittel til asmigiterne. 

I Lukusza de Hindas verk «Descriptio orbis et omnium rerum publicarum» (1655) beskrives samogiterne som mennesker av enorm vekst, smidige og sunne: de lever opptil hundre år, utmerker seg med militær tapperhet, flott hestekunst, og kvinnene er kyske. Den mest berømte samogitiske kvinnen var Birutė (død 1382), fyrst Kęstutis' legendariske andre hustru. Denne legenden tjente som tema for en sang komponert av Valonovich og D. Pashkevich, som  sunget over hele Litauen og Samogitia enn inn i moderne tid.

Den første litauiske katekismen, av Mažvid, ble skrevet på samogitisk dialekt og var ikke bare ment for litauerne, men også for samogiterne. Samogiternes hovedområde var så i hertugdømmet Samogitia i Storhertugdømmet Litauen. I 1857 var det 418.824 personer med samogitisk opprinnelse, og 444.921 personer erklærte samogitisk som morsmål i 1897 i guvernementet Kovno. 

For tiden tillater ikke Litauen erklæring om samogitisk nasjonalitet i pass, da det ikke er en anerkjent etnisitet. På listen over etniske grupper i Russland er det én person som erklærte seg selv som «Zhemaijty / Жемайтыy».

## Litteratur
* Mes, žemaičiai: albumas (sud. Arūnas Baltėnas, Vita Ivanauskaitė-Šeibutienė). – Vilnius: R. Paknio leidykla, 2011. – 224 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-736-40-0
* Minority Rights Group International, World Directory of Minorities and Indigenous Peoples - Lithuania : Belarusians and Ukrainians, 2008

## Referanser


## Eksterne lenker
*Kort historie - Samogitia 
*Samogitisk selvidentifisering gjennom århundrene