Kong Frederik VIs Kyst

**Kong Frederik VIs Kyst** er en større geografisk inndeling på Grønland. Den omfatter kystområdet i det sørøstlige Grønland i kommunene Sermersooq og Kujalleq, mot Irmingerhavet i det nordlige Atlanterhavet. Området grenser i nord til Kong Christian IX Land og i vest til Grønlandsisen.

Kysten er oppkalt etter kong Frederik VI av Danmark-Norge og strekker seg omtrent 590 km sør for polarsirkelen. Den er preget av en rekke korte fjorder, bratte fjell og små kystøyer. Mellom kysten og innlandsisen finnes et smalt belte med isfritt land, avbrutt av isbreer som når havet. Iskanten varierer fra år til år. På grunn av drivis ført sørover av Østgrønlandsstrømmen og hyppige stormvinder fra innlandsisen er kysten ofte vanskelig å nå eller navigere langs med skip.

## Historie

Området har hatt inuitbosetning, men Kong Frederik VIs Kyst er ubebodd. Mange kystøyer, blant annet Qulleq, Timmiarmiit, Griffenfeldøya og Skjoldungen, har spor etter nyere inuitbosetning, samt funn fra paleo-eskimoer og den eldre Thulekulturen.

Den islandske sjøfareren Gunnbjørn Ulf-Krakason skal ha sett Grønlands østkyst på 900-tallet. Beboerne i Vesterbygden omtalte det ugjestmilde sørøstlige Grønland som *Ubygder* – «det ubebygde landet». I år 1001 skal Torgils Orrabeinfostre ha vært skipbrudden på denne kysten og brukt fire år på å forsøke å nå Vesterbygden.

På 1700-tallet var Peder Olsen Walløe den første europeeren som med sikkerhet gikk i land på den sørlige delen av kysten, ved hjelp av lokale konebåter. Senere ble marineoffiseren Wilhelm August Graah sendt på ekspedisjon for å lete etter den tapte Østerbygden. Han kartla deler av området og ga det navnet Kong Frederik VIs Kyst.

I årene 1883–1885 gjennomførte Gustav Holm og Vilhelm Garde en grundigere kartlegging av kysten.

I 1931 seilte Gino Watkins, leder for den britiske British Arctic Air Route Expedition 1930–1931, sammen med Percy Lemon og Augustine Courtauld sørover langs den lite utforskede Kong Frederik VIs Kyst. Ferden foregikk i åpne båter og omfattet en strabasiøs sjøreise på 1111 km, utført med to små hvalbåter og én kajakk. Til tross for krevende værforhold lyktes de tre fartøyene i å runde Kapp Farvel og nå frem til Nanortalik på Grønlands vestkyst.

Samme år gjorde Norge krav på deler av kysten. Etter avgjørelsen i Den faste domstolen for mellomfolkelig rettspleie i 1933 ble kravet avvist, og de norske stasjonene forlatt.

Knud Rasmussen besøkte kysten i 1931 som del av sin sjette Thule ekspedisjonen, og igjen i 1932 og 1933 under den syvende Thule ekspedisjonen. Han bidro i stor grad til kartleggingen av de indre fjordene og fjellområdene. Rasmussen undersøkte også muligheten for å etablere en ny grønlandsk bosetning langs kysten, som på dette tidspunktet var uten fast bosetning.

I 1938 ble omkring 150 inuitter fra Tasiilaq av danske myndigheter flyttet til vestkysten av Skjoldungen. I noen år eksisterte det dermed en bosetning på Kong Frederik VIs Kyst, frem til innbyggerne ble flyttet igjen i 1965 og stedet ble forlatt.

## Geografi
Kong Frederik VIs Kyst strekker seg fra Pikiulleq i nord til Kapp Farvel i sør. Kystlinjen er sterkt innskåret av fjorder og bukter, blant annet Lindenowfjorden (Kangerlussuatsiaq), Paatusoq, Timmiarmiutfjorden, Napasorsuaqfjorden og Bernstorfffjorden. Mange breer, som Puisortoq, når helt ut i havet og gjør ferdsel langs kysten risikabel.

Fjordene danner halvøyer mellom seg, hvorav Odinland er den største. Området har bratte fjellkjeder som Graahfjellene og Kangerlulukfjellene. Det høyeste punktet på kysten er Paatusoqfjellet på 2488 m.

## Fotnoter

## Referanser


## Eksterne lenker
* Kart over arkeologiske og historiske funnsteder på Grønland
* Nye funn om Ketilidiske orogen i sørøstlige Grønland