Irans politikk

**Irans politikk** preges av at styreformen er en islamsk republikk der Irans ledelse er dominert av sjiaislamske geistelige og i stor grad er et teokrati. Den islamske republikken ble etablert etter revolusjonen i 1979 der sjahen ble avsatt. Irans politiske system beskrives dels som et rendyrket autoritært regime og dels som et hybridregime. Det politiske systemet er komplisert og noen organer er demokratisk valgte og noen er sammensatt på grunnlag av religiøs ekspertise. Iran har jevnlige valg blant annet av president og til nasjonalforsamling, men makten er konsentrert hos statsoverhodet den øverste leder (*rahbar*) som sitter på livstid etter å ha blitt utpekt. Presidenten blir valgt for 4 år og leder statsadministrasjonen som regjeringssjef; presidenten innehar dermed det nest øverste embetet i landet.

Særegent for det iranske autoritære systemet siden 1979 er at valg til presidentembetet omhandler viktige retningsvalg for landet med reell konfrontasjon mellom konkurrerende retninger innenfor regimet; denne konkurransen skjer innenfor rammer satt av religiøse autoriteter gjennom Vokterrådet – for eksempel må kandidatene godkjennes av Vokterrådet. 

I 2025 gav den amerikanske stiftelsen Freedom House landet 11 av 100 poeng på sin indeks for borgerlig frihet og politiske rettigheter, noe som var såvidt over Saudi Arabia og såvidt under Russland. I 2024 rangerte den britiske avisa ''The Economists'' Iran som nummer 154 (av 167 land) på sin demokratiindeks med skår på under 2 på en skala 0–10 (der 10 er best), og ble klassifisert som autoritært.

Regimet har siden revolusjonen i 1979 vært preget av drakamp mellom på den ene siden konservative som holder på at republikken skal være mest mulig islamsk og vil begrense vestlig innflytelse og på den andre siden reformister som vil myke opp de sosiale reglene og åpne Iran mer mot den verden. Det har siden revolusjonen vært gjentatte demonstrasjoner og forsøk på opprør mot regimet. Landet er stort og sammensatt, og drakamp mellom regioner har vært en utfordring for landets enhet.

## Politisk system
Irans politisk system har sitt grunnlag i grunnloven av 1979 kalt *[[Qanun e Asasi]]*. Iran har flere intrikat sammenbundne styringsorgan – noen er demokratisk valgte og noen velges på grunnlag av deres religiøse ekspertise. Irans styresett er en kombinasjon av demokrati og teokrati.

De sentrale embetene på nasjonalt nivå:

* Irans øverste leder (*rahbar)* er statsoverhode. Dette er det sentrale politiske og religiøse embetet med betydelig makt over all områder. Ali Khamenei har hatt dette embetet siden Khomeinis død i 1989. Lederen blir utpekt av Ekspertrådet og sitter i praksis på livstid. Han har kontroll over etterretning og sikkerhet, er leder for militæret og utpeker nasjonal leder for rettsvesenet.
* Presidenten (*ra'is-e jomhour*) leder den utøvende makt og er regjeringssjef etter at statsministerembetet ble avskaffet i 1989. Presidenten blir valgt ved for fire år og setter sammen sin regjering. Presidenten kan gjenvelges en gang. 
* Leder for rettsvesenet (persisk: رئیس قوه قضائیه جمهوری اسلامی ایران) er ansvarlig for administrasjon og tilsyn med rettsvesenet, og utpekes og kan avsettes av øverste leder. Embetet er regulert av grunnlovens paragraf 157. 

De sentrale organene på nasjonalt nivå:

* Vokterrådet er et mektig organ på tolv personer, delvis valgt, med oppgave å godkjenne alle kandidater som stiller til valg og lover og offentlige vedtak som forfatningsdomstol.
* Ekspertrådet (persisk: &#x645;&#x62C;&#x644;&#x633; &#x62E;&#x628;&#x631;&#x6AF;&#x627;&#x646; *majles-e khobregan*) velger den øverste leder og består av 88 valgte medlemmer som er islamske rettslærde og eksperter i fiqh.
* Parlamentet (m*ajlis-e shoura-ye eslami*) består av 290 valgte medlemmer og har lovgivende og kontrollerende myndighet. Vokterrådet kan overprøve lovvedtak i parlamentet.
* Hensiktsmessighetsrådet (persisk: مجمع تشخیص مصلحت نظام) megler i tilfeller av konflikt mellom Vokterrådet og parlamentet.

Den øverste leders autoritet bygger på den ideen om *velayat-e faqih,* som betyr ledelse av islamsk rettslærd eller den rettslærdes vergemål. Historisk var velayat-e faqih et upolitisk begrep i sjiaislam og handlet bare om presteskapets religiøse veiledning av folket samt en viss formynderskap over foreldreløse barn og syke. Khomeini omtolket dette tradisjonelle synet til at hele staten skulle ledes av presteskapet. Høyresiden i iransk politikk følger Khomeini og anser den øverste leders myndighet som absolutt og avledet av guddommelig vilje. Den demokratiske venstrefløyen mener den øverste leders myndighet også må basere seg på folkets tilslutning. Prinsippet ble innført i grunnloven av 1979 og var det første tilfellet i islams historie at skriftlærde har tatt over styringen av staten. Denne ordningen har ikke fått tilslutning i andre muslimske land.

Ifølge ideene fra revolusjonen skal den øverste leder være statens veileder i påvente av den tolvte imams tilbakekomst. Den tolvte imam er en sentral ide i sjiaislam i Iran. Vokterrådet avgjør om lover vedtatt av parlamentet er i tråd med islam og kan godkjennes. Den øverste lederen utnevner de høyeste dommerne, godkjenner valget av president og kan med høyesteretts samtykke avsette presidenten. Den øverste leder er statsoverhode mens presidenten leder den utøvende makt.Øverste leder er øverste ansvarlig for Irans politikk inkludert etterretning, sikkerhet og kommando over militæret. Han alene kan erklære krig. Presidenten (*ra'is-e jomhour*) leder den utøvende makt og er regjeringssjef etter at statsministerembetet ble avskaffet i 1989. Presidenten må rådføre seg med den øverste leder når saker går inn på hans ansvarsområder. Presidenten blir valgt ved absolutt flertall for fire år og setter sammen sin regjering. Presidenten kan gjenvelges en gang. Det er flere visepresidenter og den første visepresidenten er presidentens stedfortreder. Sammen med visepresidentene og 21 ministere legger han frem sin politikk til godkjenning av parlamentet (*[[Majlis]]*). 

Ekspertrådet er en samling på 88 eksperter i islamsk rettsvitenskap (''fiqh'') og kandidatene må gjennomgå skriftlige og muntlig prøver for å dokumentere sine kvalifikasjoner. Rådt møtes en til to ganger gang i året; rådet velger og har tilsyn med den øverste leder (*rahbar*). Ekspertrådet velges for 8 år. Vokterrådet er den dominerende institusjonen i Iran. Vokterrådet består av tolv personer, hvorav seks teologer utnevnes av den øverste leder og seks jurister nomineres av rettsvesenet og godkjennes av parlamentet. Medlemmene velges for 6 år og halvparten byttes ut hvert 3. år. Vokterrådet godkjenne alle presidenkandidater og kandidater til parlamentet.

### Revolusjonsgarden
Irans revolusjonsgarde er en elitestyrke som har til oppgave å beskytte Irans islamske politiske system og er direkte underlagt den øverste leder. Revolusjonsgarden regnes som en av de mektigste delene av statsapparatet. Revolusjonsgarden er uavhengig av Irans regulære militærstyrker (*artesh*). Revolusjonsgarden hadde i 2025 rundt 150 000 personell, inkludert bakkestyrker, flyvåpen og marinestyrker, samt den paramilitære Basijmilitsen som har et mannskap på rundt 90 000.

### Hensiktsmessighetsrådet
Hensiktsmessighetsrådet (opprinnelig kalt den administrative forsamling) har som oppgave å megle i tilfeller av konflikt mellom Vokterrådet og parlamentet og foreslå løsninger basert på det islamske juridiske *maslahat*. Rådet kan godkjenne lovgivning forkastet av Vokterrådet og har til dels medvirket i lovgivning ved å endre punkter som ikke var gjenstand for konflikt mellom parlamentet og Vokterrådet. Medlemmene i rådet utpekes av den øverste leder for fem år og inkluderer geistelige, militære offiserer, tidligere presidenter og byråkrater. Rådets funksjon har blitt utvidet til å omfatte rådgivning til øverste leder.  

### Parlamentet Majlis

Parlamentet består av 290 medlemmer i ett kammer. Parlamentet var etter revolusjonen dominert av det regimebærende partiet Det islamske republikkpartiet. Parlamentet (*Majlis-e shoura-ye eslami*) er offisielt en rådgivende forsamling. Valget skjer i 207 valgdistrikter. Teheran har 30 mandater mens det nest største distriktet har 6 plasser. Parlamentet har lovgivende og kontrollerende myndighet. Vokterrådet kan overprøve lovvedtak i parlamentet og gjør det i en stor andel av sakene. Når lover er godkjent av vokterrådet må de signeres av presidenten for å bli gjeldende lov. 

Personer mellom 25 og 85 år var valgbare ifølge valgloven av 1980. Kandidater Kan ikke være «moralsk korrumperte» og må slutte opp om den islamske revolusjonen. Kandidater fra minoritetsreligionene trenger ikke erklære troskap til islam. Valgperioden er 4 år. Det daglige abeidet i parlamentet skjer i fagkomiteer. Parlamentet ledes av et styre på 12 personer og dette styret avgjør om saker og forslag skal legges frem i plenum for debatt. 

Kandidater må være over 30 og under 75 år. Vokterrådet og innenriksdepartementet godkjenner kandidatene. Minoriteter har egne plasser ved siden av geografiske distrikter og noen minoritetsgrupper er en betydelig maktfaktor. Parlamentet har ett mandat forbeholdt de iranske jødene. Armenere (kristne; 2 seter), den kaldeiske kirke/assyrere (1 sete) og zoroastrer har egne plasser i parlamentet. Debattene i plenum og møtereferatene er offentlige; det er ulike syn representert i parlamentet og det er reelle debatter. I 2016 var det 9 kvinner. I 2006 ble innført krav om mastergrad for å stille til valg. Andelen representanter fra presteskapet har gått jevnt nedover siden revolusjonen. I 2020 ble 7100 kandidater (hvorav 660 kvinner) godkjent og omtrent like mange ble diskvalifisert og nektet å stille til valg. Ved de første valgene etter revolusjonen var over halvparten av representantene geistlige, mens etter valget i 2020 utgjorde de 5 % av plassene - samtidig har revolusjonsgarden fått økende innflytelse i parlamentet.

## Historisk bakgrunn

### Forfatning og utenlandsk dominans
Iran hadde ingen forfatning før 1900. Sjahen fikk i 1906 utarbeidet en grunnlov i stor grad basert på Belgias fra 1831 og dermed ble det slutt på Qajar-dynastiets enevelde. Forfatningen innebar opprettelsen av et parlament (*majlis*) som møttes samme år. Majlis hadde begrensede fullmakter. Grunnloven gjorde sjiaislam til statens religion, en komite skulle føre tilsyn med at lover var i samsvar med islam og innbyggerne fikk visse borgerretter. I 1908 oppdaget britiske selskap oljeforekomster i landet og Iran ble interessant for omverdenen. Iran ble en slags koloni dominert av Storbritannia og Russland. Etter russisk press og militær intervensjon i grenseområdene ble nasjonalforsamlingen oppløst i 1911.

Av frykt for bolsjevikene inngikk Iran i 1919 en traktat som gjorde landet til et britisk protektorat. Riza khan gjorde militærkupp i 1921, traktaten med Storbritannia ble opphevet og Riza (Reza) gjorde seg selv til sjah i 1925.

### Pahlavi-dynastiet
Offiseren Reza Pahlavi kom til makten i 1925 og utropte i 1926 seg selv til sjah (konge eller keiser) av Persia. Han opprettet et militærdiktatur og slo ned alle tendenser til opprør.

På samme måte og på samme tid som i Tyrkia ville Pahlavi modernisere Persia ovenfra. Pahlavi ville sentralisere den relativt løst sammenknyttede staten blant annet ved å integrere og assimilere de ikke-persiske folkegruppene gjennom det persiske språket. Atatürk var forbildet og Pahlavi gjennomførte en streng sekularisering, og landet skulle bindes sammen ved nasjonalismen i stedet for religion. Til forskjell fra Tyrkia hadde presteskapet en mye sterkere stilling i Iran og det ble ikke gjennomført noe offisielt skille mellom stat og religion. Det var fra 1960-tallet av sterk motvilje i Iran mot den påtvungne sekulariseringen, Ruhollah Khomeini sto i spissen for motstanden.

### Mossadeq og sjahen

De allierte tok kontroll over Iran i 1941. Etter andre verdenskrig ble forfatningen fra 1906 utfylt og Iran ble et konstitusjonelt monarki i 1949. Landets selvstendighet ble styrket under statsminister Muhammed Mossadegh fra 1951 og sjahen forlot landet. Mossadegh ble fjernet fra makten i et komplisert plott iscenesatt av britiske og amerikanske etterretningsorganisasjoner. Mossadeghs politikk var populær blant iranere. Kuppet provoserte iranske liberalere fordi Mossadegh ble betraktet som det nærmest landet hadde hatt av demokratisk valgt leder.

Iran inngikk forsvarsavtale med USA i 1954. Etter Mossadeqs fall ble sjah Muhammed Reza Pahlavi mer og mer autoritær og undertrykkende. Khomeini reiste i eksil i Irak i 1963. Statsminister Hassan Ali Mansur ble drept av sjia-ekstremister i 1965 og sjahen selv ble utsatt for et attentat samme år. I 1971 avholdt sjahen en storstilt feiring av Irans 2500 år jubileum. Opposisjonen mot sjahen tiltok etter jubileumsfeiringen.

### Den iranske revolusjonen

I 1978 brøt det ut opptøyer med stadige demonstrasjoner særlig blant studenter og med støtte fra konservative religiøse, og sjahen forlot landet i januar 1979. En islamsk republikk ble med folkelig støtte etablert under ayatollah Khomeini som vendte tilbake fra eksil. Det nye teokratiske politiske systemet satte i gang noen konservative islamske reformer, og gikk inn på en anti-vestlig kurs, særlig mot USA. Statsminister Mehdi Bazargan la frem et grunnlovsforslag der de geistliges rolle var sterkt avgrenset. En komite av religiøse ledere omarbeidet forslaget der *velayat-e faqih*, en ordning der en religiøs rettslærd har rang over presidenten, var innarbeidet. *Velayat-e faqih* ble den iranske revolusjonens grunnlagsdogme. Det teokratiske regimet ble konsolidert i løpet av 1980-årene og forholdet til vestlige land ble forverret. Den iranske revolusjonen inspirert sjiagrupper i andre land.

Republikkens første fase var under Khomeinis leveår og krigen med Irak. Den andre fasen var under Ali Akbar Hashemi Rafsanjani preget av gjenoppbygging og økonomisk vekst. Den tredje fasen knyttes til reformisten Muhammed Khatamis regjeringstid (1997–2005); i Khatamis tid ble de store barnekullene etter 1979 voksne og utfordret regimet. Mahmoud Ahmadinejads regjeringstid (2005–2013) markerte en konservativ vending med vekt på velferd og likhet samtidig med politisk undertrykking. Den moderate, dialogorienterte Hassan Rouhani representerte en bred koaliasjon.

Etter Khomeinis død 3. juni 1989 valgte ekspertrådet, et valgt råd av høyere prester, presidenten i republikken, Ali Khamenei, til hans etterfølger som nasjonal religiøs leder i det som skulle vise seg å være en jevn overgang. I juli ble Ali Akbar Hashemi Rafsanjani, den pragmatiske ordstyreren i nasjonalforsamlingen, valgt til president.

## Presidentvalg

Det første presidentvalget ble holdt i januar 1980 og Abolhassan Bani-Sadr ble valgt med 75 % av stemmene. Bani-Sadr samarbeidet nært med Khomeini, kom fra en religiøs familie og fremsto med vestlig stil. Bani-Sadr ønsket at Iran skulle bli et slags sosialdemokratisk islamsk land. Han var kritisk til ayatollahenes brutalitet og deres manglende kunnskaper om styring av et land. Han reiste i eksil i 1981 da han falt i unåde hos Ayatollah Khomeini. Ali Khamenei ble valgt til president i 1981 og gjenvalgt i 1989. Dette var stort sett en seremoniell rolle inntil statsministerembetet ble avskaffet i 1989 og presidenten overtok rollen som regjeringssjef. 

Ali Akbar Hashemi Rafsanjani ble i 1989 valgt til president av et stort flertall. Rafsanjani ble gjenvalgt i 1993 med et moderat flertall. Under Rafsanjani var det misnøye med den svekkede økonomien. Rafsanjani ble avløst i 1997 av den mer moderate Muhammed Khatami. Khatami drev uvanlig valgkamp ved å kjøre rundt til all provinser i en gammel slitt buss, mens Khamenei og statlige medier fokuserte på hauken Ali Akbar Nateq-Nuri. Khatami var et friskt pust med uhøytidelig stil, enkel tale og tiltalende smil. Khatami tilhørte reformister på venstresiden og mente islam er forenlig med frihet og demokrati. Khatami var særlig populær blant de unge. Dette innebar en drakamp mellom en regjering som søkte reformer og moderat liberalisering mot det konservative presteskapet. Rafsanjani uttrykte offentlig støtte til Khatami. Valgdeltakelsen i 1997 var svært stor og Khatami vant i et valgskred med 20 millioner av 30 millioner stemmeberettigede. Drakampen toppet seg i juli 1999: etter at konservative hadde banket opp studenter på sovesalen ved universitetet i Teheran brøt massive protester brøt ut i gatene først i Teheran deretter i hovedbyene Mashad, Shiraz, Tabriz og Isfahan. Urolighetene varte i over en uke og var de største på mange år. Khatami ble gjenvalgt med 70 % av stemmene i juni 2001, oppslutningen om Khatami var særlig stor blant unge og kvinner. Hans forsøk på reform var stadig blokkert av den dominerende religiøse eliten. 

Mahmoud Ahmadinejad, en religiøst konservativ lekmann, var president fra 2005 til 2013. Han regnes som en populist med skarp retorikk mot USA og Israel.. Ved hans gjenvalg i 2009 (der han vant over reformisten Mirhossein Mousavi) trakk opposisjonen valgresultatet i tvil og det utløste omfattende protester i Teheran. Den moderate Hassan Rouhani vant presidentvalget i 2013 i første runde med såvidt over 50 % av stemmene. Rouhani ble gjenvalgt i 2017 med stort flertall over den konservative hauken Ebrahim Raisi. Gjenvalget beskrives som en sterk støtte til Rouhanis arbeid for å få Iran ut av isolasjon internasjonalt.

Ved presidentvalget i 2024 vant Masoud Pezeshkian med 54,76 % av stemmen. Han regnes som moderat og reformorientert, og han vant mot den konservative Saeed Jalili. Valgdeltakelsen var 49,8 %. Valget ble avholdt etter at sittende president Ebrahim Raisi (valgt i 2021) omkom i en helikopterstyrt i mai 2024.

## Stemmerett og valgdeltakelse
Kvinner har stemmerett og stiller til valg til parlamentet. Kvinner fikk stemmerett i 1963.

Etter den islamsk revolusjonen i 1979 søkte regimet å holde kvinner unna offentlig liv og begrense deres virke til hjemmet noe som ble nedfelt i innledningen til forfatningsdokumentet. Kvinner har stemmerett og er valgbare på nasjonalt (både Ekspertrådet og Parlamentet) og lokalt nivå. Under Khatami var en av syv visepresidenter kvinner. I første valg til parlamentet etter revolusjonen var 2 av 270 representanter kvinner og i femte valg var 13 kvinner. Til 2000 hadde Ekspertrådet hatt ett kvinnelig medlem og til Vokterrådet ingen. Fra revolusjon til Rouhanis regjering fikk tre kvinnelige visepresidenter hadde en kvinne vært medlem av regjeringen. 

Khomeini selv argumenterte mot tradisjonalistene og støttet kvinnenes politiske rettigheter. Den islamske republikkens forfatning forbeholder religiøse lederstillinger og stillinger i rettsvesenet til menn, mens det er uklart om politiske toppstillinger (for eksempel som president) er åpne for kvinner i henhold til grunnloven. I rettsprosesser er ikke en kvinnes vitnemål gyldig uten at det stadfestes av en mann.

## Ytringsfrihet
Amnesty International rapporterte i 2003 om angrep på ytringsfriheten gjennom arrestasjoner av studenter, akademikere og journalister. Internasjonale observatører og menneskerettighetsorganisasjoner har kritisert Iran for grove brudd på trosfriheten, som er garantert i Verdenserklæringen om menneskerettighetene. Ifølge Freedom House og Reportere uten grenser er ytrings-, forsamlings- og religionsfriheten i Iran blant de dårligste i verden. Nobels fredspris 2003 ble gitt til den iranske advokaten Shirin Ebadi for hennes innsats for demokrati og menneskerettigheter. Ebadi var Irans første kvinnelige dommer, men måtte gå av etter den islamske revolusjonen i 1979 da Ayatollah Khomeini tok makten.

## Kvinners stilling
Etter revolusjonen ble alle kvinner i Iran, uavhengig av religion og etnisitet, pålagt å være kledd i henhold til regler med utspring i sjaria. Det innebærer å dekke hud (unntatt ansikt og hender), hår og «kvinnelige former». Antrekket skal ifølge presteskapet ha nøytrale/mørke farger og sminke skal brukes minimalt. Det tradisjonelle antrekket er *[[chador]]* som dekker hele kroppen unntatt ansiktet. I praksis bruker mange kvinner fargerike antrekk blant annet i Teheran (opplysninger fra 2019). For menn anses kort bukser som upassende, mens T-skjorte eller kortermede skjorter akseptabelt. En del offentlige områder er kjønnsdelte. 

Kvinners deltakelse i offentlig liv er begrenset med straffer for upassende antrekk. Irans straffelov (paragraf 638) krever skikkelig eller passelig "hijab" for kvinner på offentlig sted, brudd på bestemmelsen kan føre til fengsel i 10 til 60 dager eller bot. Det er ikke spesifisert konkret hva som er akseptabelt antrekk noe som gir spillerom for kvinnene selv og for det såkalte moralpolitiet (*Gasht-e Ershad,* en gren av det vanlige politiet) å tolke hva som er i tråd med klesreglene. Den frivillige *[[Basij]]* er en del av moralpolitiet. Hijab har siden sjahens forbud fra 1936 og påbudet under den islamske republikken vært et symbol på motstand mot kontroll. Kleskodene gjelder alle kvinner uansett religion og handler om å dekke til hud (unntatt ansikt), hår og kvinnelige former; det forventes at farger skal være nøytrale og lite sminke. Offentlige steder er ofte kjønnsdelt og kvinner forventes å være passive på steder der det finnes både kvinner og menn. *[[Chador]]* er et tradisjonelt antrekk som dekker hår og kropp bortsett fra ansikt. *Roosari* er et løst sjal som ofte kombineres med *manteau* som er en lang løstsittende ytterjakke. Høsten 2022 var det store demonstrasjoner etter at Mahsa Amini døde etter å ha blitt arrestert for ikke korrekt antrekk. Kvinner ledet an i demonstrasjonene som var blant de mest omfattende og langvarige siden revolusjonen i 1979. Narges Mohammadi har lenge vært fengslet og ble tildelt Nobels fredspris i 2023.

Andelen kvinnelige studenter har økt siden revolusjonen, passerte 50 % tidlig på 2000-tallet (i doktorgradsutdanninger var en tredjedel kvinner) og nådde 63 % i 2011.

Fra Irans konstitusjonelle revolusjon i 1906 hadde Iran hatt organisert kvinnesak; forfatning av 1906 ga borgerretter og muligheter for å etablere egne borgerretter. Under Pahlavi ble kvinners deltakelse i politikk og samfunnsliv ansett som forutsetning for modernisering av landet; samtidig ble regimet mer autoritært med sensur og tiltagende statlig kontroll. Sjahens søster, prinsesse Ashraf, etablert *Sazeman-e Zanan-e Iran* en paraplyorganisasjon for kvinneforeninger i landet. I 1967 kom en familielov som begrenset menns rett til ensidig skilsmisse. Den islamske revolusjonen i 1979 skapte helt nye betingelser for kvinner i Iran og feminismen ble primært islamsk. Islamske feminister som Shirin Ebadi, Faezeh Hashemi og Azam Taleghani har engasjert seg i tema som skilsmisse, foreldrerett, utdanning og økonomisk betingelser. Senere kom det til feministiske organisasjoner med sekulært idegrunnlag. Sjahen forbød hijab i 1936 som ledd i moderniseringen av landet; kvinner med hijab offentlig fikk dem fjernet med makt. For eliten og overklassen var det fremskritt, mens religiøse ledere var oppbragt og for en del kvinner var det å gå uten hijab like ille som å gå nakne.

## Rettsvesen

Rettspleien er siden 1979 basert på islamsk rett. Høyesterett er landets øverste domstol og rettsvesenet består ellers av lavere domstoler. Høyesterett skal sørge for korrekt lovanvendelse i lavere domstoler og for å skape rettsenhet i landet. Straffesaker blir ført for domstoler av første og andre klasse, der domstoler av første klasse tar de mest alvorlige sakene med mulig dødsstraff eller lange fengselsstraffer. Domstoler av andre klasse tar mindre alvorlige saker som løsgjengeri og brudd på instrukser fra politiet; disse dommene er endelige og kan ikke ankes. Dommer av første klasse kan i prinsippet ankes til høyesterett. Særdomstolen for presse håndterer anklager mot media og kan beordre dem stengt. I 1987 ble det etablert egne domstoler (*dadgah-e vizheh-ye ruhaniyat*) for geistelige anklaget for straffbare handlinger. Leder for rettsvesenet utpeker ledere for provinsdomstolene som i sin tur utpeker dommere i lavere domstoler. 

Domstolene er formelt uavhengige ifølge forfatningen og dommerne kan avsettes bare gjennom rettssak. Samtidig legger forfatningen til grunn at domstolene skal følge den ideologiske linjen fastlagt ved revolusjonen og av den øverste leder. Rettsvesenet har en egen toppleder som utpekes av øverste leder uten formell medvirkning fra presidenten eller parlamentet. Øverste leder for rettsvesenet nominerer personer til embetet som justisminister ifølge forfatningen. Irans domstoler driver ikke legalitetskontroll av lover og offentlige vedtak, denne myndigheten ligger hos vokterrådet som fungerer som forfatningsdomstol. Lederen for rettsvesenet fører tilsyn med presidenten og regjeringens virksomhet. 

Ifølge forfatningen er innbyggerne garantert individuelle rettigheter inkludert ytringsfrihet, organisasjonsfrihet, rett til eiendom og bolig, frihet i valg av arbeid og rett til velferdstjenester. Konstitusjonen sier samtidig at utøvelsen av friheter og rettigheter ikke skal være i konflikt med islam. Paragraf 12 i konstitusjonen slår fast at tolver-islam er landets offisielle religion, mens andre islamsk retninger, kristendom, jødedom og zoroastere anerkjennes med egne rettigheter.

I det store verket om islamsk styresett (skrevet før revolusjonen) kritiserte Khomeini at Irans rettsvesen og lover var basert på europeiske. Han hevdet at det belgiske og franske opphavet til landets lovverk under sjahen var anti-islamsk. Etter forfatningsrevolusjonen i 1906 utviklet Iran et kodifisert lovsystem etter fransk mønster. Rettspleien var tilpasset Irans tradisjoner med sterkt religiøst innslag og det ble gjort et skille mellom sivile/sekulære lover (*urf*) og islamsk lov (*sharia*). Islamsk lov og domstoler gjaldt særlig familiesaker som ekteskap og skilsmisse. Med sjahens moderniseringsprogram fra 1925 der religionen og presteskapet fikk mindre innflytelse og rettsvesenet ble sentralisert. Etter revolusjonen ble rettsvesen og lovverk lagt helt om.

## Utenrikspolitikk
Iran er medlem av og medvirket til å etablere OPEC.

### USA
Før revolusjonen i 1979 hadde USA og Iran nære relasjoner og Iran ble regnet som USAs viktigste allierte i området. USA ønsket i denne alliansen blant annet å motvirket Sovjetunionens innflytelse i Irak og Syria. Iran har ikke hatt diplomatiske relasjoner med USA siden 1979–1980 og gisselaksjonen i USAs ambassade i Teheran. I forbindelse med forhandlinger om Irans kjernefysiske program hadde Irans president Hassan Rouhani i 2013 personlig samtale med president Obama. Atomavtalen med Iran gjaldt fra 2016. I 2018 trakk president Donald Trump USA fra avtalen. Tidlig i 2020 ble general Qasem Soleimani drept i et amerikanske droneangrep i Irak og Iran trakk seg fra avtalen inngått i 2015.

Under gulfkrigen i 1991 fikk USA bruke Irans luftrom. President Khatami, valg i 1997, var opptatt av internasjonal dialog og signerte mange internasjonale avtaler blant annet forbud mot kjemiske og biologiske våpen. Etter terrorangrepene 11. september 2001 sendte Iran kondolanse til USA og støttet invasjonen av Afghanistan i 2001, og den iranske ledelsen ble sjokkert da landet ble definert som del av ondskapens akse.

### Israel
Iran anerkjente offisielt ikke staten Israel straks etter opprettelsen. Iran anerkjente Israel i mars 1950 sammen med 50 andre land. Iran anerkjente Israel i 1960 noe som førte til negative reaksjoner i de arabiske landene og til dels blant Irans egne innbyggere. Fra 1953 til 1979 hadde landene nært samarbeid og gode relasjoner. Iran og Israel samarbeidet nært til 1979 særlig med etterretning, våpen, olje og utviklingshjelp. Pahlavi hadde et pragmatisk og geopolitisk syn på Israel. Etter revolusjonen i 1979 fordømte Khomeini Israels eksistens og Iran tok på seg rollen som forsvarer av palestinerne med stadig økende radikalt syn om å utslette Israel. Den anti-israelske politikken har siden vært sentral i Irans utenrikspolitikk. I Israel ble det samtidig utover 1980-tallet en oppfatning av Iran som en eksistensiell trussel. Iran etablerte gode forbindelser med Hamas, Hizbollah og Houthi-militsen. Relasjonen mellom landene har blitt stadig forverret etter 1979 og særlig etter den kalde krigen. Iran støttet etterhvert Hamas, Hizbollah i Libanon og Houthi-militsen i Jemen. Fra 1980-tallet blir israelske politikere stadig mer opptatt av Iran som en trussel eller en eksistensiell trussel; først var dette en oppfatning i Arbeiderpartiet i Israel senere videreført av Likud og Benjamin Netanyahu.

### Midtøsten ellers
Iran har ikke diplomatiske relasjoner med Saudi-Arabia. Etter at Saudi-Arabia henrettet sjialederen Nimr Baqr al-Nimr og landets ambassade i Teheran ble angrepet brøt Saudi-Arabia de diplomatiske forbindelsene. De to landene rivaliserer om dominans i regionen.  Iran anerkjente Israel i 1960, noe som førte til negative reaksjoner i de arabiske landene og blant Irans egne innbyggere. 

Iran regnes som en regional stormakt i Vest-Asia og innehar en viktig rolle for verdens energibehov og i verdensøkonomien på grunn av sine store reserver av olje og naturgass. Landets størrelse og geostrategiske posisjon er også viktige faktorer.

Iranske myndigheter har fryktet et sterkt Aserbajdsjan og har derfor støttet Armenia i konflikten om Nagorno-Karabakh.

### Norge
Norge og Iran opprettet diplomatiske forbindelser i 1908 og ambassader i 1963. Det oppsto en krise i etter attentatet mot William Nygaard i 1993 og landene hjemkalte sin ambassadører. Norge sluttet seg i 2012 til EUs sanksjonspolitikk overfor Iran. Handelen mellom Norge og Iran var i 2013 på rundt 40 millioner kroner. Norge sluttet seg i 2012 til EUs sanksjonspolitikk overfor Iran. I 2017 var Norges eksport til Iran på 150 millioner kroner og importen hadde en verdi på rundt 50 millioner kroner.

## Opposisjon i utlandet
Irans nasjonale motstandsråd (NCRI) ble etablert i 1981 med mål om å styrte presteregimet og har base i Paris. NCRI er en paraplyorganisasjon som omfatter flere grupper.

## Referanser


## Litteratur
*

## Eksterne lenker
*