Hyacinthe Loyson

**Charles Loyson**, eller **Hyacinthe Loyson** som var hans ordensnavn, også **père Hyacinthe**, (født 10. mars 1827 i Orléans i Frankrike, død 9. februar 1912 i Paris) var en fransk katolsk prest, teolog og predikant. Han grunnla *[[Église française gallicane]]*. Hans religiøse utvikling tok ham suksessivt i mange retninger. Han utgav blant annet *La société civile dans ses rapports avec le christianisme* (1867), *Mon testament* (1893), *Christianisme et islamisme* (1895) samt prekener. Loyson ble på sin tid ansett som en en av Frankrikes største åndelige talere.

## Liv og virke
### Prest
I  1845 begynte han ved presteseminaret Saint-Sulpice i Paris. Han ble prestviet i 1849, og ble som sulpicianer i 1851 professor for filosofi i Avignon. Fra 1854 virket han som professor for teologi i Nantes. I 1858 gikk han over til dominikanerordenen, og i 1859 ble han munk hos de uskodde karmelitter. 

Den frisinnede erkebiskop Georges Darboy lot ham i 1865 preke med med strålende fremgang i fastetiden fra prekestolen i Notre Dame de Paris. Han preket også ved Église de la Madeleine, og San Luigi dei Francesi i Roma.

### Etter ekskommunikasjonen
Mistenkt for liberale tendenser ble han etter et oppsiktsvekkende offentlig ble bannlyst med det større bannet - ekskommunikasjon -i 1869. Han gikk så tilbake til navnet Charles Loyson.

Loyson giftet seg i 1873 med en amerikansk kvinne som han hadde omvendt til katolisismen. Han sluttet seg for en tid til gammelkatolikkene, og ble med i *[[Église catholique nationale]]* i Genève. I 1879 grunnla han i Paris *Église française gallicane*, som imidlertid forble betydningsløs og i 1893 gikk med i Utrechtunionen av gammelkatolske kirker. 

Loyson fremstod fra 1890-årene på forskjellige steder som predikant og foreleser. 

Loyson holdt fast ved katolisismen slik han forstod den, men ønsket å se den reformert. Han lå på linje med Ignaz von Döllinger og fikk inn for at dogmet om pavens ufeilbarlighet - som fikk tilslutning ved Første Vatikankonsil - skulle forkastes, at morsmålet skulle benyttes i kult, at prestene skulle få rett til å gifte seg, at biskopene skulle velges av presteskapet og menighetene, og at skriftemålet skulle bli fri. 

Noe av dette skulle bli forvirkliget ved Andre Vatikankonsil, mens annet er forblitt kampanjesaker for grupperinger innen den katolske kirke. Loyson gjorde seg også til talsmann for enhetsbestrebelser, dels mellom kristne kirker, dels mellom monoteister av forskjellige religioner. Fra 1893 begynte Loyson å forkynne en form for kristen universalisme som, i synergi med spesifikke verdier i andre store religioner, kunne representere *ecclesia ventura*, en kirke «*des hommes et des mondes*», i stand til å forene menneskeheten og veilede den *«i ånd og sannhet»* (Joh 4,24) mot den levende Gud. I denne perioden reiste han meget i Østen, hvor han kom i kontakt med islamske og hinduistiske reformmiljøer.

Hans kone døde i 1909; han returnerte til Paris hvor han døde tre år senere i en alder av åttifem år. Begravelsen ble feiret med en økumenisk liturgi i det protestantiske tempel i Oratoire du Louvre. Han blie gravlagt på Père-Lachaise-gravlunden.

## Verker
* *Conférences prêchées à Notre-Dame de Paris sur la famille* (1866 ) ;
* *La Société civile dans ses rapports avec le christianisme* (1867) ;
* *De la Réforme catholique* (1872) ;
* *Lettre sur mon mariage* (1872) ;
* *Catholicisme et protestantisme* (1873) ;
* *L'Ultramontanisme et la Révolution* (1873) ;
* *Trois conférences au Cirque d'Hiver* (1877) ;
* *Les principes de la Réforme catholique* (1878) ;
* *La Réforme catholique et l'Église anglicane* (1879) ;
* *Liturgie de l'Église catholique gallicane* (1880) ;
* *Une apologie de l'Inquisition, réfutation* (1882).

## Litteratur
*
*
*

## Referanser


## Eksterne lenker
*