Légion française des combattants

**Légion française des combattants** (**LCF**) var en organisasjon under det franske Vichy-regimet under andre verdenskrig, med den hensikt å forene alle krigsveteraner.

## Beskrivelse, historie
*Légion française des combattants* ble formelt opprettet ved en parlamentslov av 29. august 1940, undertegnet av den nyutnevnte statsoverhodet, marskalk Philippe Pétain, etter forslag fra generalsekretæren for veteraner, Xavier Vallat. Den erstattet de eksisterende veteranforeningene, som til sammen hadde mer enn halvannen million medlemmer.

Bevegelsens oppgave var å *«gjenopprette nasjonen basert på eksemplet med ofrene i 1914–1918»*; det vil si: Den ville favne veterander fra første verdenskrig.  Pétain, som var over all måte populær blant veteraner fra første verdenskrig, anså LCF som en av hovedpillarene i sitt regime. Det var ment å erstatte flerpartisystemet med et enkelt ene og autoritært parti etter krigsslutt, noe noen Vichy-tilhengere hadde ønsket,. men som Pétain selv motsatte seg. Han mente at han hadde et spesielt godt forhold til andre krigsveteraner, etter å ha opparbeidet seg et rykte som kommandør i slaget ved Verdun i første verdenskrig. 

*Légion française des combattants* var begrenset i sin virksomhet til den såkalte frisonen, der Pétains regjering hadde full myndighet. LCF, som tidlig justerte sine regler slik at også veteraner som, hadde sittet i tysk fangenskap i 1940, var ikke tillatt i det tysk-okkuperte Frankrike. 

Legionen opererte autoritært. Den var organisert i kommunale avdelinger, gruppert i «avdelingsforeninger» og senere i «provinsforeninger». Lokale ledere ble utnevnt ovenfra, ikke valgt av rekkene slik som i tradisjonelle veteranforeninger. 

Marskalk Pétain selv var president. Medlemmene var pålagt å sverge entroskapsed til marskalk Philippe Pétain og støtte hans *«nasjonale revolusjon»*, men ellers hadde LCF ingen klar politisk ideologi. Dens *de facto* leder var advokaten François Valentin.

Loven av 19. november 1941 endret LCFs navn til *Légion française des combattants et des volontaires de la Révolution nationale* (=Den franske legion av stridende og frivillige av den nasjonale revolusjon) for å kunne inkludere tilhengere av regimet som ikke hadde kjempet. Totalt 350.000 tilhengere ville bli med, i tillegg til de 1,5 millioner veteranene som var medlemmer.  I januar 1942 fikk LCF et opplæringsinstitutt, *Institut national de formation légionnaire*, ledet av Yves Urvoy. Tidlig i 1942 ble* Service d'ordre legionnaire* (SOL) opprettet innenfor LCF, en ordenstjeneste ledet av Joseph Darnand, og som var autonom innenfor legionen. SOL forfektet mer ekstreme synspunkter og støttet fullt ut samarbeid med Nazi-Tyskland. I januar 1943 dannet Darnand *Milice française* fra SOL, som var atskilt fra LCF og til slutt skulle samarbeide med SS.

Tidligere nestleder Raymond Lachal ble generaldirektør i juni 1942, og etterfulgte François Valentin, som hadde trukket seg i 1943 - og hadde sluttet seg til motstandsbevegelsen. Han var på langt nær den eneste gamle krigsveteran som hadde snudd om etter nærmere bekjentskap med invasjonsmaktens fremferd, men hans var et særlig spektakulært tilfelle. I august 1943 hadde François Valentin kommet seg til London, og spilt inn for BBC en rungende melding som ble kringkastet, der han kom med kraftig selvkritikk og fordømte Pétains og hans lojalisters den alvorlige feilvurderinger: *«Dere bygger ikke opp huset sitt igjen mens det står i brann!»*

Etterhvert som Vichy-regimet fortsatte sin samarbeidsvei, mistet LCF flere og flere støttespillere. Til slutt vansmektet den hen, og bortfalt sent hæøsten 1944, da franske og allierte styrker drev det tyske militære ut av Frankrike.

## Kilder, litteratur
*
* Azéma, Jean-Pierre François Bédarida, *Vichy et les Français*, Paris, Fayard, 1996
*ps://www.persee.fr/issue/anami_0003-4398_2004_num_116_245 Voyage dans la France de Vichy : la Légion française des combattants]*, special issue of the *Annales du Midi* (116/245 (2004)).
*
* Danan, Yves-Maxime, *La vie politique à Alger de 1940 à 1944*, L.G.D.J., Paris 1963
* François-Georges Dreyfus, *Histoire de Vichy*, Éditions de Fallois, 2004
* 
* Michel, Henri, *Vichy, année 40*, Robert Laffont, Paris, 1967
* Paxton, Robert O., *La France de Vichy'', éd. du Seuil, Paris, 1999

## Referanser