Gregor Wentzel

**Gregor Wentzel** (født 17. februar 1898 i Düsseldorf, død 12. august 1978 i Ascona) var en tysk fysiker. Han arbeidet i de ledende miljøene i Tyskland der moderne kvantemekanikk ble skapt. Hans navn knyttes spesielt til den såkalte WKB-approksimasjonen som forbinder dette nye verdensbildet med klassisk mekanikk styrt av Newtons lover.

Wentzel begynte i 1916 å studere i Freiburg før han ble trukket inn i den første verdenskrig. Etter freden i 1919 fortsatte han studiene i Greifswald, med hovedvekten på matematikk. Men der fikk han også interesse for fysikk. Da han gjorde det så bra ved eksamen i elektromagnetisme, ble han året etter anbefalt å dra til München for å studere under Arnold Sommerfeld. Han ledet der en gruppe i teoretisk fysikk som var ledende på den tiden innen atomfysikk. En grunn var at Sommerfeld var såpass mye eldre at han ikke var blitt trukket inn i krigen og hadde kunnet fortsette sitt forskningsarbeid i denne perioden.

I gruppen til Sommerfeld studerte også Werner Heisenberg og Wolfgang Pauli. Disse ble Wentzel kjent med akkurat i de årene før den gammeldagse Bohr-Sommerfeld-kvantiseringen ble erstattet med den nye kvanteteorien til Heisenberg og Erwin Schrödinger.

Allerede i 1921 mottok Wentzel sin doktorgrad på en avhandling *Zur Systematik der Röntgenspekten*. Den omhandlet de nyeste målinger av den karakteristiske røntgenstrålingen og hvordan denne kunne forklares i forskjellige atommodeller. Dette var også et felt hvor den norske fysiker Lars Vegard hadde høstet anerkjennelse.

Året etter mottok Wentzel sin habilitation og fortsatte som privatdozent ved universitetet i München. Her assisterte han Sommerfeld med hans berømte lærebok *Atombau und Spektrallinien* som stadig måtte revideres på grunn av den raske forandringen som skjedde på feltet.

Wentzel ble utnevnt i 1926 til professor *extraordinarius* i teoretisk fysikk ved universitetet i Leipzig. Der ble også Heisenberg ansatt året etterpå for å lede den nye gruppen i kvantefysikk. Det er på denne tiden at Wentzel publiserer sitt viktigste arbeid *Eine Verallgemeinerung der Quantenbedingungen für die Zwecke der Wellenmechanik* omtrent samtidig med  Hendrik A. Kramers og Léon Brillouin som var kommet frem til samme resultat. I dag omtales det som WKB-approksimasjonen og er fremdeles like viktig for å forbinde kvantefysikken med den klassiske fysikken.

Full professor ble Wentzel i 1928 ved Universitetet i Zürich etter Schrödinger som var blitt ansatt i Berlin. Dette var samtidig med at Wolfgang Pauli inntok samme stilling ved den tekniske høyskolen ETH i samme by. 

I årene som fulgte arbeidet Wentzel stadig mer i retning av kvantefeltteori. Tiden under andre verdenskrig i Zürich benyttet han til å skrive en av de aller første lærebøkene i dette feltet, *Einführung in die Quantentheorie der Wellenfelder*, som ble publisert i 1943. Denne ble brukt verden over før gjennombruddene i kvanteelektrodynamikk noen få år senere. Dette opplevde Wentzel ved Universitetet i Chicago, hvor han var blitt ansatt i 1948. Der ble han til 1970 da han flyttet tilbake til Ascona i Sveits, hvor han døde i 1978.

## Referanser


## Litteratur
* J. Mehra and H. Rechenberg, ''The Historical Development of Quantum Theory'', Volume 6, Springer-Verlag, New York (2000). ISBN 0-387-98971-4.
* M. Eckert, *Arnold Sommerfeld, Atomphysiker und Kulturbote, 1868–1951*,  Wallstein, Göttingen (2013), ISBN 978-3-8353-1206-7.
* G. Wentzel, *Einführung in die Quantentheorie der Wellenfelder*, Franz Deuticke, Wien (1943).

## Eksterne lenker

* T. Kuhn, ''AIP Oral History interview with Wentzel''.