Konstitusjonelle biskoper

**Konstitusjonelle biskoper** (fransk: *évêque constitutionel*) var biskoper i den under den franske revolusjon reorganiserte franske katolske kirke.
## Beskrivelse
Bispedømmene disse konstitusjonelle biskoper forestod, tilsvarte de *départements* som var blitt opprettet i 1790. De konstitusjonelle biskoper var for det meste prester som stod gallikanismens og den franske revolusjons ideer nær. De ble valgt av samarbeidsvillige klerikere og troende i bispedømmene av de deler av det franske presteskap som hadde avlagt troskapsed til *Sivilkonstitusjonen for kleresiet* (*[[Constitution civile du clergé]]*, 1790), og de utøvde sine embeder uten pavens aksept. Roma betraktet dem som skismatikere. Roma betraktet de biskoper fra *[[ancien régime]]* som hadde flyktet til utlandet som de fortsatt legitime innehavere av de franske bispestoler.

Ved slutten av Skrekkveldet i 1794 var av de 87 opprinnelige konstitusjonelle biskoper fortsatt 59 i sine embeder; høsten 1801 var dette sunket til 32. I 1797, og fra 20. juni til avbruddet den 16. august 1801 trådte de sammen i Paris til nasjonale konsiler, og vektla sin selvstendighet overfor den romerske kurie. 

Ved Napoléon Bonapartes og kardinal Ercole Consalvis (på vegne av pave Pius VII) undertegnelse av konkordatet av  1801, ble både de konstitusjonelle biskoper og dessuten samtlige av de 94 gjenlevende biskoper av *l'ancien régime* presset til å oppgi sine embeder. Av de sistnevnte var det 58 som føyde seg, mens 36 avviste å trekke seg fra embedene. Også en del av de konstitusjonelle biskoper prøvde å bevare sin egen bispestol, eller finne en annen plass innen det reorganiserte hierarki. I oktober 1801 trådte 49 konstitusjonelle biskoper tilbake, samtlige uten å bekjenne å ha forbrudt seg, og uten å fornekte sine egne bispevalg eller bispevigsler. Tolv forsoningsvillige biskoper fikk i 1802 fornyet statlig stilling, men uten pavelig approbasjon. Deres integrasjon i det «nye» konkordatsanerkjente episkopat skjedde fra det ene enkelttilfelle til det neste på forskjellig måte, for det meste forbundet med betraktelige diplomatiske anstrengelser.

## Kjente konstitusjonelle biskoper
* Yves Marie Audrein, biskop i département Finistère
* Marc-Antoine Berdolet, biskop i département Haut-Rhin, senere biskop av Aachen
* Claude Debertier, biskop i Département Aveyron
* Jean-Baptiste Demandre, biskop i Doubs
* Charles-François Dorlodot, biskop i Mayenne
* Louis-Alexandre Expilly de la Poipe, biskop i département Finistère
* Claude Fauchet, biskop i département Calvados
* Léonard Honoré Gay de Vernon, biskop i département Haute-Vienne
* Jean Baptiste Joseph Gobel, biskop av Paris
* Henri Grégoire, kalt abbé Grégoire, biskop i département Loir-et-Cher
* Marc-Antoine Huguet, biskop i département Creuse
* Louis Jarente de Sénac d'Orgeval, biskop i département Loiret
* Antoine-Adrien Lamourette, biskop i département Rhône-et-Loire (Lyon)
* Jean-Claude Leblanc de Beaulieu, biskop av Rouen, senere biskop av Soissons
* Claude Le Coz, biskop i Département Ille-et-Vilaine, sener erkebiskop av Besançon
* Jean-Baptiste Massieu, biskop i département Oise
* Jean Antoine Maudru, biskop i département Vosges
* Guillaume Mauviel, biskop av Saint-Domingue
* Michel-Joseph de Pidoll, biskop i département Sarthe
* François-Ambroise Rodrigue, biskop i département Vendée
* Barthélemy-Jean-Baptiste Sanadon, biskop i département Basses-Pyrénées
* Jean-Baptiste Pierre Saurine, biskop i département Landes
* Noël-Gabriel-Luce Villar, biskop i département Mayenne

## Litteratur
* Paul Pisani: *Répertoire biographique de l’épiscopat constitutionnel (1791–1802)*. Paris 1907 (nytrykk 2004).
* Simon Delacroix: *La réorganisation des l’Église de France après la Révolution (1801–1809)*. Éd. du Vitrail, Paris 1962.
* Rodney J. Dean: *L’Église constitutionelle, Napoléon et le Concordat de 1801*. Diff. Picard, Paris 2004.  ISBN 2-7084-0719-8
* Bernard Plongeron: *Face au Concordat (1801), résistances des évêques anciens constitutionels*. I: *Annales historiques de la Révolution française*, nr. 337 (2004), 85–115.
* Edmond Préclin: *Les Jansénistes du XVIIIe siècle et la Constitution civile du clergé. Le développement du richérisme. Sa propagation dans le bas clergé. 1713-1791*, Paris, librairie universitaire J. Gamber, 1929, 578 p.