Katalogen til Degé Kangyur

**Katalogen til Degé Kangyur** (tibetansk: སྡེ་དགེའི་བཀའ་འགྱུར, wylie: *sde dge'i bka' 'gyur dkar chag*) er en historisk og beskrivende katalog til Degé Kangyur. Den har katalognummer Toh. 4568. Katalogen er forfattet av Situ Paṇchen Chökyi Jungné (1700&ndash;1774), som var ansvarlig for redigeringen av Degé Kangyur.

## Kangyur
Kangyur (བཀའ་འགྱུར, *bka'-'gyur*) er den ene av to store tekstsamlinger i den tibetanske buddhistiske kanon. Kangyur betyr «[Buddha's] oversatte ord».

Det finnes ikke noen ensartet utgave av Kangyur. Det finnes minst 12 forskjellige tibetanske utgaver. I tillegg finnes det flere utgaver på mongolsk. Totalt inneholder de ulike versjonene av Kangyur  1 169 tekster.

## Om forfatteren

Katalogen er forfattet av Situ Paṇchen Chökyi Jungné (1700&ndash;1774). Han var også ansvarlig for redigeringen av Degé Kangyur.

Situ Paṇchen ble født i provinsen A-Lo Shega ved Atarong i Kham den 7. januar 1700. Hans far var Ngawang Tsering og hans mor var Tranguma.

## Engelsk oversettelse
Det eksisterte ingen engelsk oversettelse av katalogen før i 2024. Den 23. januar 2024 publiserte Padmakara Translation Group en engelsk oversettelse av kapittel 3. Tre andre kapitler er under oversettelse, mens et kapittel ikke er påbegynt per 29. januar 2025.

Boken *The Culture of the Book in Tibet*, av Schaeffer (2009), var til hjelp under oversettelsen av kapittel 3. I 1987 publiserte Shastri og Russel en oversettelse av tre seksjoner av en kolofon i Tshalpa Kangyur fra 1347-1351. Denne kolofonen ble også brukt i Lithang Kangyur fra 1608-1621. Også denne oversettelsen var til hjelp. *A Genealogy of the Kings of Derge: Sde-dge’i rgyal rabs* av Kolmaš (1968) var også til hjelp. Oversettelsen er fra Degé Kangyur og den komparative Pedurma Kangyur; den sistnevnte inneholder en del typografiske feil.

## Innhold
Katalogen diskuterer Kangyur generelt og inneholder en detaljert oversikt (དཀར་ཆག, *dkar chag*) over innholdet. Den har katalognummer Toh. 4568.

Katalogen bærer også tittelen «nymånens måneskinn» (ཟླ་འོད་གཞོན་ནུའི་འཁྲི་ཤིང་།, *zla 'od gzhon nu'i 'khri shing /*). Den opptar det meste av siste bind, eller bind 103 (ལཀྵྨཱི, lakṣmī). De siste 230 sider av dette bindet opptas av kapittel 5 av *[[Vimalaprabhā]]*.

Katalogen er noe langt mer enn bare en opplisting av innhold. Den spiller en rolle som minner om den tibetanske *[[Mulasarvastivada#Mūlasarvāstivādavinaya|mūlasarvāstivādavinaya]]* (Toh. 1-7); den sistnevnte inneholder ikke bare klosterdisiplinen (*[[vinaya]]*), men en rikdom av detaljer om historie, om biografier og fortellende nedtegnelser.

Teksten har fem kapitler. De første tre kapitlene, som dekker godt over halvparten av verket, sørger for å gi en detaljert historie om skriftene, om deres første og opprinnelige lærdommer og om hvordan de ble bevart og utbredt i India. Den forteller om hvordan de ble oversatte til tibetansk og om hvordan de ble samlet og redigert i Kangyur.

Selve katalogen og indeksen kommer i fjerde kapittel. Situ Paṇchen opplister innholdet i hver seksjon og hvert bind, nedtegner den tibetanske tittelen på hvert verk, dets lengde målt i vers eller *ślokas* (enheter på 32 stavelser) og antall bokdeler (*bampo*, *kalāpa*), antall kapitler, og dens redaktører og oversettere. For noen tekster tilføyer han notater om deres opprinnelse, eller om deres kjente varianter, og i noen seksjoner forklarer han om hvorfor og hvordan han valgte å presentere teksten i en bestemt rekkefølge.

## Første kapittel
Første kapittel har tittelen *Hvordan dharmas hjul ble rotert, og historien om samlingen av lærdommene*. Den tibetanske tittelen er *dang po/_chos kyi 'khor lo bskor tshul bka' bsdu'i byung ba dang bcas pa legs par bshad pa'i yal 'dab/* (དང་པོ། ཆོས་ཀྱི་འཁོར་ལོ་བསྐོར་ཚུལ་བཀའ་བསྡུའི་བྱུང་བ་དང་བཅས་པ་ལེགས་པར་བཤད་པའི་ཡལ་འདབ།).

Kapittelet inneholder en kortfattet oppsummering av historien til Buddhas lærdommer.

## Andre kapittel
Andre kapittel har tittelen *Oversikt over hvordan disse lærdommer ble bevarte i denne verden*. Den tibetanske tittelen er *gnyis pa/_bstan pa de dzam+bu'i gling du ji ltar bskyangs pa'i tshul rags pa tsam zhig bshad pa'i yal 'dab/* (གཉིས་པ། བསྟན་པ་དེ་ཛམྦུའི་གླིང་དུ་ཇི་ལྟར་བསྐྱངས་པའི་ཚུལ་རགས་པ་ཙམ་ཞིག་བཤད་པའི་ཡལ་འདབ།).

Kapittelet inneholder en kortfattet historie om hvordan Buddhas lære i sūtra'er og tantra'er begynte å florere i India.

## Tredje kapittel
Tredje kapittel er 29 foliosider langt (folio 98a.5-112a.3). Det bærer tittelen *Den tredje veltalte forgreining: En eksakt beretning om hvordan alle lærdommer til Den Seirende, som eksisterer idag i landet til snøens fjell, ble satt på trykk*. Den tibetanske tittelen er *gsum pa rgyal ba’i gsung rab gangs ri’i khrod du deng sang ji tsam snang ba par du bsgrubs pa’i byung ba dngos legs par bshad pa’i yal ’dab/ sde dge’i bka’ ’gyur dkar chag* (།གསུམ་པ་རྒྱལ་བའི་གསུང་རབ་གངས་རིའི་ཁྲོད་དུ་དེང་སང་ཇི་ཙམ་སྣང་བ་པར་དུ་བསྒྲུབས་པའི་བྱུང་བ་དངོས་ལེགས་པར་བཤད་པའི་ཡལ་འདབ།).

Kapittelet omtaler hvordan læren bredte seg til Tibet, og inkluderer historisk materiale om kongedømmet Derge og Degéutgaven av Kangyur.

Kapittelet forteller hvordan denne utgaven av Kangyur ble samlet i det kongelige palass-kloster i byen Derge, i det østlige Tibet, mellom år 1729 og 1733. Kapittelet har to deler.

Del 1 presenterer en familiehistorie og en beskrivende lovtale av Degé Kangyurs hovedinitiativtaker og sponsor, Tenpa Tsering (1678–1738), kongen av Derge. Del 2 starter med historien til tidligere utgaver av Kangyur i Tibet. Deretter gis en beretning om de praktiske og redaksjonelle utfordringer som var involvert i produksjonen av Degé Kangyur.

#### Del 1
Del 1 er igjen inndelt i tre underseksjoner:

* **Lokalitet** gir en beretning om regionen til kongedømmet Derge og palass-klosteret Lhundrup Teng (ལྷུན་གྲུབ་སྟེང་།), også kjent som Degé Gonchen. Det begynner med et bredt perspektiv, som behandler hele den tibetanske regionen. Deretter kommer en gradvis fokusering på regionen Derge og til slutt klosteret. I sin generelle introduksjon til Tibet og opprinnelsen til det tibetanske folk, baserer Situ Paṇchen seg spesielt på verket En fest for lærde, av karma kagyü historikeren Pawo Tsuklak Trengwa (1504–1566). Situ Paṇchen vever sin diskusjon sammen med sitater fra profetier i skriftene og kanoniske kommentarer om de indiske episke beretningene.
* **Familielinjer** presenterer en genealogisk historie om kongefamilien i Derge. Han sporer slekten tilbake til «den rene guddommelige stammen fra Go» (སྒོ་ལྷ་སྡེ་དཀར་པོ།, *sgo lha sde dkar po*) mange generasjoner før Tenpa Tsering. Dette var den femte gamle klanen i Tibet, som var opphavet til mange slekter.
* Blant de mange notable forfedre, var det en som tjente Drogön Chögyal Phakpa (གྲོ་མགོན་ཆོས་རྒྱལ་འཕགས་པ།, 1235–1280) som sin kammerherre (*gsol dpon*), som mottok sitt eget offisielle segl fra Kublai Khan. Han var aktiv i arbeidet med å forene religiøs og sekulær autoritet, noe som karakteriserer ulike deler av Degéfamilien i senere generasjoner.
* Mange av disse skikkelsene var tilknyttet sakya, men Situ Paṇchen merker seg flere forbindelser mellom kagyu og nyingma i slektstreet, som viser at de utbredte dharma uten sekteriske undertoner (*ris med*). Lhundrup Teng var et sakyakloster, som beskrives som «kongedømmets palass» og som et eksemplarisk kloster.
* **Kvaliteter** dreier seg om Tenpa Tsering rolle som sponsor av Degé Kangyur. Han lovprises som en eksemplarisk buddhistisk regent. Han var både konge over Derge (*sa skyong, mi'i dbang po*) og arvelig troneholder (*khri chen*) over Lhundrup Teng, en posisjon han arvet fra sin onkel. Situ Paṇchen tegner et bilde av Tenpa Tsering som den ideelle tibetanske religiøse konge som støttet dharma og beskyttet sine underordnede mot utnyttelse og undertrykkelse. Han lister opp kongens generøse aktiviteter som sponsor, slik som å bestille vedtekter, støtte konstruksjonsprosjekter i nærliggende klostre (deriblant forsamlingshallen i Palpung-klosteret) og produksjonen av hellige tekster. Han fortsetter med å beskrive hans kvaliteter som arketypiske for den velvillige dharmakonge. Her siterer han en rekke tekster fra den klassiske indiske genre kjent som *nītiśāstra* eller «etiske avhandlinger». De beskriver den korrekte etiske adferd i verden, og den korrekte adferden til regenter spesielt.
* Tenpa Tsering og hans kongelige hoff portretteres som legemeliggjørelsen av en idealisert visjon om moralsk lederskap som gjenfinnes i den indiske keiseren Aśoka som også var en beskytter av dharma.
* Kvalitetene beskrives også i den apokryfe teksten prajñāpāramitāsūtraen om konger med medlidenhet, men denne teksten finnes bare på kinesisk. Den er fraværende i den tibetanske buddhistiske kanon og finnes heller ikke på sanskrit.

#### Del 2
Del 2 har tre underseksjoner:

* **Tiden for produksjonen av Kangyur**. Innledningen av Kangyur-prosjektet dateres ved å bruke mange metoder, som innledes med en skala av eoner og avsluttes med tidspunktet i nåtid. Situ Paṇchen diskuterer fire forskjellige tradisjoner for å kalkulere Buddha's fødsel og død. Han refererer til kinesiske, indiske, mongolske og tibetanske kalendere, og til de astrologiske systemene i tre forskjellige tantriske sykluser. Han daterer begynnelsen på prosjektet i relasjon til mer mundane hendelser—syv år etter at Yongzheng-keiseren besteg tronen, og da Tenpa Tsering var 52 år gammel. Innledningen av dette prosjektet tilskrives resultatet av mange livsløp med god karma. Den politiske og økonomiske sammenhengen legges det liten vekt på.
* *Den kongelige genealogi i Degé*, en tekst som ble forfattet i 1820-årene, sier at i Tenpa Tsering's regjeringstid vokste kongedømmet betydelig i størrelse. Teksten forteller at både denne veksten og Tenpa Tsering's tronebestigning med makt, prestisje og rikdom var knyttet til Derge's rolle i den videre politikken til Qing-dynastiet i denne perioden.
* Den nevnte teksten sier at Tenpa Tsering ble tildelt keiserlige titler av  Qing-dynastiet i 1728 og 1733. Han ble «bemyndiget til å opptre som generell hersker over Dokham» og mottok store mengder silke og sølv som gaver. Situ Paṇchen nevner bare at «hans rikdomsreserver økte betraktelig». Litt senere nevner han også i forbifarten at «selv når keiser Mañjughoṣa [Yongzheng-keiseren] med et guddommelig mandat oppnådde makt over disse tibetanske landene». Dette viser at folkene i Derge fortsatte å lovprise han.
* **Måten hvorpå kildetekstene ble samlet og redigert**. Her skifter fokuset til de praktiske utfordringer med å samle og trykke tekstene i Kangyur. Tekstene i Kangyur eksisterte ikke i sin enhetlige, organiserte form da de ble overført fra India til Tibet. Den tibetanske kanon er en sammensmeltning av flere forskjellige skriftsamlinger som er produsert av flere generasjoner av oversettere og redaktører.
* Denne underseksjon begynner med å diskutere de oversettelsesaktiviteter som ble foretatt under den tibetanske keiserperioden (629–841 e.Kr.). Situ Paṇchen beskriver samlingen av de tidligste oversatte tekstene. Han omtaler katalogene Karchag Phangthangma og Denkarma som begge ble produsert tidlig på 800-tallet. Han forteller hvordan de tibetanske oversettelsene ble reviderte i samme periode av tibetanske sponsorer, og han siterer kommentaren til Mahāvyutpatti — *Drajor Bampo Nyipa* eller «tobinds-leksikonet».
* Situ Paṇchen forklarer at det bare var etter mange flere år med oversettelser («den senere spredning av læren») at alle de oversatte kanoniske tekster ble samlet som en enhetlig samling (Kangyur) for første gang. Dette skjedde under inspirasjon og veiledning av Chomden Rikpai Raldri (1227–1305).
* Han forklarer at den første kanon, den gamle Narthang Kangyur (et manuskript som ikke lenger eksisterer), oppstod ved å sammenligne mer enn 25 forskjellige samlinger av tekster, som alle hadde blitt funnet i klosterbiblioteker som var spredt rundt omkring i Tibet.
* Han forklarer videre at denne gamle Narthang Kangyur dannet grunnlaget for Tshalpha Kangyur, som igjen var basis for Lithang Kangyur, som ble produsert xylografisk tidlig på 1600-tallet i det østlige tibetanske kongedømmet Jang Satham.
* Selv om Lithang Kangyur ble brukt som den primære basis for Degé Kangyur, ble tre andre Kangyur-samlinger også konsultert. To av dem var (1) den «autentiske Kangyur» som ble brukt av Anyen Pakṣi, som levde på 1200-tallet som en disippel av Sakya Pandita, og (2) Lhodzong Kangyur, som tilhører greinen Thempanga.
* I århundrene som fulgte skapelsen av den gamle Narthang Kangyur, oppstod det to ulike varianter av Kangyur: Tshapha-linjen og Thempangma-linjen. Hver av dem hadde sine distinkte aspekter. Ved å konsultere både Lithang Kangyur (fra Tshalpa-linjen) og Lhodzong Kangyut (fra Thempangma-linjen) hadde Situ Paṇchen skapt en hybrid, med trekk fra begge linjer.
* Slik var han i stand til å korrigere mindre skrivefeil og omordne sider som var i feil rekkefølge. Han tilføyde også «autentiske sūtraer og tantraer» som manglet i Lithang Kangyur. Under redigeringen konsulterte han også sanskrit-utgavene av enkelte store tantraer, slik som Guhyasamāja Tantra og Hevajra, sammen med deres kommentarer.
* Han forteller oss at hensikten med denne omfattende redigering var et forsøk på å gjøre Degé Kangyur til en «troverdig» utgave av Kangyur som er «overlegen alle tidligere utgaver». 

On the Editing of Orthography
2.2.­22
In the textual traditions of the past, there have been many dissimilar styles of orthography. It is said that Thönmi Sambhoṭa initially composed eight grammar treatises fundamental to the Tibetan language, yet during the later spread of Buddhism in Tibet only The Thirty Verses and The Application of Gender Signs remained. Later scholars [F.110.b] composed spelling treatises on the basis of those two texts and by consulting the ancient texts, but since they only had access to a trunk bare of its branches, certain topics were unclear or incomplete and they were not agreed upon in a definitive way. Instead, there were a variety of conflicting styles based on each scholar’s subjective reasoning. Within the Vinaya, Sūtra, and Tantra sections their own similar orthographic conventions were employed, but in their subsections there were also slight differences in orthography. Those variations that were deemed not to be erroneous were left as they stood. Thus, there was no attempt to create a singular uniform style. We eliminated any lapses into well-known dialects such as using mya for ma, stsogs for sa, and ral gyi for ral tri77, and so on, because these are not accepted by scholars. Even though the da-drag post-suffix was part of the system of The Thirty Verses and The Application of Gender Signs, later scholars such as Loden Sherab treated it as if it were assumed [and omitted it], in order to simplify the language.

2.2.­23
The central Indic languages were all emended to accord exclusively with Sanskrit, while a few texts with Apabhraṃśa as their basis were left alone. When the names of places, flowers, and animals were given in Sanskrit, in some sūtras, the translators of the past had rendered Sanskrit words for ease of reading by Tibetans, for example writing go’u ta ma for Gautama, and so on. Elsewhere words were spelled precisely according to the Sanskrit. These were all left just as they appeared, though a few instances that could not be left uncorrected were corrected. In the tantric collections, that which could be analyzed was brought into conformity with Sanskrit.

2.2.­24
In brief, the Degé Kangyur was edited in accordance with texts such as the Mahāvyutpatti, [F.111.a] The Two-Volume Lexicon, Thönmi’s Thirty Verses and The Application of Gender Signs, The Weapon-Like Gateway to Speech, and other treatises on Sanskrit grammar composed by learned scholars. The [Tibetan] prefixes and suffixes were applied according

   
   **2.3 De praktiske utfordringer med å trykke Kangyur**

   
   Når det gjelder det praktiske ved å trykke denne Kangyur, er alt materiale som trengs for trykking, slik som papir, blekk og så videre, så vel som treverket til trykkblokkene, langt fra ervervet fra vanlige mennesker gjennom bruken arbeidkraft eller ved å pålegge skatter. De ble betalt utover gjeldende markedssatser. Alt materiale var av høy kvalitet og ble samlet i overflod. [F.111.b] I denne regionen Stor-Tibet fantes det ikke noen særlig velutdannede skriftlærde som var like grundige som de fra fortiden. Så snart arbeidet begynte med dette dydige prosjektet, samlet likevel mange skriftlærde seg med sine egne verktøy og materialer av høyeste kvalitet. De kom uten engang å bli spurt og ble inviterte som gjester under denne fortjenestefesten.
   
   Den tibetanske skriften oppstod først som et uttrykk for intellektet av emanasjonen av *Mañjughoṣa*, *Thönmi Sambhoṭa*. Senere ble en skriftform utviklet av *Khyungpo Yudri* og tilføyelser ble gjort av *Rongpo*. I denne tradisjonen er det 21 feminine bokstaver, 16 maskuline bokstaver og tre generelle bokstaver. Ved flittig å studere dette systemet, lærte og mestret disse skriftlærde, alle 40 bokstavene.

    På det store klostergodset *Lhundrup Teng* dannet mer enn 60 skriftlærde et verksted for innskriving av trykkblokker og maler for utskjæring. Det var også mer enn 400 skjærere, et råd på ti redaktører, samt snekkere, en papirmester, blekkmakere, papirmakere og andre tilstede. Disse arbeiderne arbeidet uten avbrudd i en prosess som innebar en lang rekke viktige oppgaver. Når redigeringen var ferdig og malene skrevet, ble hver mal kontrollert fire ganger: to ganger av skribenten og to ganger av redaktørene. Når det var fullført, ble malene deretter fordelt blant skjærerne og så videre.

    De to overordnede veilederne for prosjektet var munken Karma Paldrub, en etterkommer av Drupwang Jangchup Lingpa, en som er lærd i praksisen med korrekturlesing og har skarpe øyne når det kommer til skriftlesing, og den nære ledsager av Menneskenes Herre selv, sekretæren Tsering Phel som er lærd i skriving, matematikk og kunst, og besitter dydene til en adelsmann som å være av en oppreist og standhaftig karakter, som har et stort hjerte og et åpent sinn, og holder øye med det bredere bildet uten å gå seg vill i de finere detaljene. [F.112.a]
    
    Etter fem år med vedvarende, iherdig arbeid, fra jordfuglens år (1729) til vannoksens år (1733), ble prosjektet fullført.
    
    I løpet av disse årene ble de totale utgiftene påløpt for å produsere hundre bind pluss de tre bindene med gamle tantraer, slik som lønnen for hver avdeling—inkludert de daglige rasjonene med mat og drikke, sporadiske festmåltider og bonuser for deres glede, som alt var av høy kvalitet og rikholdig utover regnskap‍ – så vel som kostnadene for materialer som treblokker, regnet som 7 622 tilfeller av god te.  Dette viser hvordan den utstrakte hånden av konstant og usvikelig stor generøsitet gjorde alle glade, tilfredse og lykkelige.
  
    Etter at treklossene var skåret ut, ble de kontrollert mange ganger og fastslått å være pålitelige. Umiddelbart etterpå fungerte den store lærde Mańgala, som var tilstede sittende på den store løvetronen til den allvitende Vajradhara Künga Sangpo, som vajra-mester. Han var akkompagnert av mange kunnskapsholdere som var ekstremt dyktige i praksisen med Gudsyoga, mantra og samādhi. De påkalte tilstedeværelsen av visdomsvesener fra maṇḍalaen til strålende Hevajra og gjentok systematisk dette innvielsesritualet mange ganger med dets stadier av forberedelse, hoveddel og konklusjon i sin helhet, uten å forveksle deres rekkefølge. Med det var dette uovertrufne objektet for tilbedelse for alle vesener og guder, denne store dyrebare perlen som gir en overflod av alt ønskelig og positivt, gleden til levende vesener, og de store røttene og grenene til Buddhas lære, fullført.
  
   **3. Avsluttende vers**
  
   Da den store Brahmā i dette landet,
   regenten over mennesker,
   bragte frem denne *[[vedaene|veda]]* gjennom sin virtuose aktivitet,
   som utgikk fra hans fire hoder av plikt, velstand, gleder og frigjøring, ble [gudinnen] Vasudhārā (ནོར་འཛིན་དཔལ་མོ།, *nor ’dzin dpal mo*) overlykkelig.
   
   Da han bragte de tre veiene sammen,
   for å forme hva som er kjent som elven Ganges,
   ble de onde gjerninger som var født fra denne giftige eksistens,
   bært bort langt nedstrøms.
   
   Han bar uendeligheten av denne store gjerning
   på maṇḍalaene på sine skuldre.
   Han bar det med stabilitet og urokkelig utholdenhet –
   Se og observer om han har arrogansen til endog en slange. [F.112.b]
   
   Alt er tapt i denne degenererte tidsalder,
   men ut av mørket bryter daggry;
   på slutten av denne stridens tidsalder,
   blir dette tempelet, som mangler sidestykke, født.
   
   Utrolig ! Innsatsen som førte til denne store handling av generøsitet,
   bringer nytte og glede til vesener,
   ut av hans modige ånd kommer oseanet av melk,
   akkurat som det majestetiske ønskeoppfyllende treet.
   
   Hans natur er det plettfrie mot; det er selve den uforgjengelige vajra, 
   ikke de skrøpelige beina til ammende spedbarn.
   Hans store gjerning er fullstendig virtuos; 
   den er det sanne ønskeoppfyllende treet som tilfredstiller alle behov, 
   ikke det enkle *kovidāra*-treet.
   Hans navn bringer lykke til hjertene i alle vesener; 
   det er månen selv, ikke en poetisk metafor for månen.
   Hans myriader av kvaliteter har naturen til et godt laget halssmykke med juveler,
   ikke en ordinær streng av perler.
   
   Havet med vanskelige oppgaver er vanskelig å krysse med sine store bølger.
   Det er tilholdsstedet for hindringer og fryktinngytende vanndrager.
   I løpet av tiden, stiger bølger opp til himmelen,
   og barnslige vesener fylles med frykt og tvil.
   Helter med et urokkelig intellekt og en styrmann med kyndige midler og visdom,
   vil derimot trygt nå frem til den andre siden,
   og krysse [havet] om bord på fergen med stor utholdenhet. 
   
   Selv om de voldsomme flammende restene samles i dens armėer av millioner,
   og skyller ned uutholdelige regn av ild,
   vil de modige ånder av hellige vesener
   bare blomstre desto mer, uten å avta,
   liksom sjasmin i månelyset —
   Se på hvordan [demonen] Māra (བདུད།, *bdud*) har blitt bekjempet på denne dag.
   
   
   *Dette har vært den tredje veltalte greinen, «En eksakt beretning om hvordan alle den Seierrikes lærdommer som er bevart i dag i landet med snøens fjell ble satt på trykk». Den tilhører vinrankene til sjasminen som blomstrer i det ungdommelige måneskinnet til glede for de vise: Den eksellente historien om hvordan alle kildetekstene med Tathāgatha's lærdommer som er bevart i språket til landet med snø ble satt på trykk.*

## Fjerde kapittel
Det fjerde kapittelet har tittelen *Hovedkatalog og indeks*. På tibetansk er tittelen *bzhi pa/_bzhugs byang dkar chag dngos legs par bshad pa'i yal 'dab/* (བཞི་པ། བཞུགས་བྱང་དཀར་ཆག་དངོས་ལེགས་པར་བཤད་པའི་ཡལ་འདབ།).

Kapittelet gir en aktuell oversikt over selve Degé Kangyur.

## Femte kapittel
Det femte kapittelet har tittelen *Hensikten og fordelene med denne publikasjonen, sammen med dedikasjonsbønner*. Den tibetanske tittelen er *lnga pa/_de ltar bzhengs pa'i dgos ched phan yon bsngo smon dang bcas pa legs par bshad pa'i yal 'dab/* (ལྔ་པ། དེ་ལྟར་བཞེངས་པའི་དགོས་ཆེད་ཕན་ཡོན་བསྔོ་སྨོན་དང་བཅས་པ་ལེགས་པར་བཤད་པའི་ཡལ་འདབ།).

Kapittelet inneholder en beskrivelse av hensikten og fordelene med å publisere Degé Kangyur. Det avsluttes med noen bønner av dedikasjon.

 

Literature on Situ Panchen:

* Jackson, David Paul, and Karl Debreczeny. Patron and Painter: Situ Panchen and the Revival of the Encampment Style. New York: Rubin Museum of Art, 2009.
* Kolmas, Josef. The Iconography of the Derge Kanjur and Tanjur. New Delhi: Vedams, 2002, reprint of 1978. (See pp. 19ff.)
* Ronis, Jann Michael. "Celibacy, Revelations, and Reincarnated Lamas: Contestation and Synthesis in the Growth of Monasticism at Katok Monastery from the 17th through 19th Centuries." Ph.D. Dissertation, University of Virginia, 2009.
* Smith, E. Gene. “The Diaries of Si tu Paṇ chen.” In Among Tibetan Texts: History and Literature of the Himalayan Plateau. Boston: Wisdom Publications, 2001.

## Noter



## Referanser




## Kilder
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*