Håkonshallen (Narvik)

:*For hallen i Bergen, se [[Håkonshallen]]*

**Håkonshallen**, opprinnelig kjent som *Deutscher Soldatenheim*, var et kultur- og velferdsbygg i Narvik i Nordland. Bygningen ble oppført av den tyske okkupasjonsmakten under andre verdenskrig som soldathjem. Den lå i bydelen Frydenlund, i området som i dag utgjør Kirkeparken ved Narvik kirke. Etter frigjøringen i 1945 ble bygget overtatt av norske myndigheter og omdøpt til Håkonshallen. I etterkrigstiden fungerte hallen som en sentral kulturarena fram til åpningen av Folkets Hus i 1956. Bygningen ble revet i 1974.

## Historie

### Oppføring under krigen
Byggingen av soldathjemmet startet etter at tyske styrker etablerte seg i Narvik under krigen. Prosjektet ble finansiert gjennom innsamlede midler fra Gau Kärnten i Østerrike, ettersom mange av bergjegerne som først ble stasjonert i byen kom derfra. Arkitekten bak prosjektet var Albert Speer, som senere ble Tysklands rustningsminister.

Plasseringen av bygget var omstridt. Wehrmacht ønsket opprinnelig å reise det nær torget eller på Bromsgård, men etter protester fra både Narvik kommune og LKAB ble det besluttet å legge bygget til kirkeparken.

Grunnsteinen ble lagt i februar 1941 etter omfattende grunnarbeider, og bygget ble offisielt innviet 28. august 1942.

### Arkitektur og fasiliteter
Bygningen hadde en grunnflate på om lag 2 000 kvadratmeter og ble omtalt som det største soldathjemmet i Norge. Hovedsalen hadde rundt 800 sitteplasser, scene, orkestergrav og moderne teknisk utstyr som gjorde det mulig å arrangere både teater, konserter og filmvisninger. Lysanlegget var levert fra München og ble beskrevet som mer avansert enn det man fant ved mange samtidige tyske teatre.

Interiøret var rikt dekorert av den østerrikske kunstneren Otto Bestereimer, og anlegget omfattet blant annet spisesal, bibliotek, skriverom og rekreasjonsområder for soldatene.

## Bruk under okkupasjonen
Under krigen fungerte Soldatenheim som et sentrum for tysk kultur- og propagandaaktivitet, ofte omtalt som *Truppenbetreuung*. Det ble arrangert konserter og sceneforestillinger med både tyske og internasjonale kunstnere, deriblant sopranene Erna Berger og Aulikki Rautawaara. Danseren Senta Pigge fra Staatsoper i Berlin opptrådte sommeren 1944 med et ensemble bestående av en skuespiller og en pianist under sin nordnorske turné.

Arrangementene var primært rettet mot tyske soldater, men enkelte forestillinger var også åpne for lokalbefolkningen. Mot slutten av krigen, høsten 1944, ble kulturaktiviteten stanset og bygget tatt i bruk som lasarett for sårede tyske soldater.
## Kulturarena etter 1945
Ved frigjøringen 8. mai 1945 ble bygningen overtatt av norske myndigheter og raskt omgjort til sivilt bruk under navnet **Håkonshallen**. På folkemunne ble bygget kjent som **Kinoteateret**.

Allerede 17. mai 1945 arrangerte Narvik Teaterlag sin første offentlige forestilling etter krigen i hallen. Med sin moderne scene, orkestergrav og kapasitet på rundt 800 tilskuere utviklet bygget seg raskt til en av de viktigste kulturarenaene i regionen og bidro til at Narvik ble omtalt som en sentral operaby i Nord-Norge.

Lokale kulturaktører som Narvik Teaterlag og Narvik Orkesterforening (senere Narvik Byorkester) benyttet jevnlig scenen, og hallen var også vertskap for elevforestillinger og danseproduksjoner av pedagoger som Gunvor Bjørhus og Henry Haagensen.

Blant produksjonene som ble satt opp var barneforestillingen *Prinsesse Solgull* (1947), operetteparodien *Greven av Pompadonien* samme år og barneballetten *Blomsterfesten i haven*. Hallen mottok også større gjestespill, inkludert operaoppsetninger som *[[Don Pasquale]]*, *[[Madama Butterfly]]* og *[[La Bohème (1916)|La Bohème]]*. Oslo-Filharmonien holdt konsert der i 1952, og sopranen Anne Brown opptrådte året etter.

Samarbeidet med operamiljøet i Oslo skjøt fart i forbindelse med Narviks 50-årsjubileum i 1951. Sangeren Gerhard Lech-Hanssen fungerte som bindeledd mellom byen og det daværende Norsk Operaselskap, noe som la grunnlaget for større operaproduksjoner i landsdelen. Samarbeidet utviklet en unik modell som vakte nasjonal oppsikt. Modellen gikk ut på at profesjonelle solister fra Oslo (som brødrene Gunnar og Jonas Brunvoll) samarbeidet med lokale krefter i Narvik: Narvik Orkesterforening fungerte som operatorkester, og lokale sangkor (senere organisert som Operakoret) fylte rollene på scenen.

Denne kombinasjonen av profesjonelle utøvere og dyktige amatører ble ledet av markante dirigenter som Istvan Pajor, som i mange år pendlet mellom Oslo og Narvik for å drille orkesteret og koret før forestillingene

Etter åpningen av Folkets Hus i 1956 ble mye av den organiserte kulturvirksomheten gradvis flyttet dit, og Håkonshallens rolle som byens hovedscene ble redusert.

## Senere bruk og funksjonelle utfordringer
Mot slutten av byggets brukstid ble Håkonshallen av enkelte brukere omtalt som teknisk og funksjonelt utdatert. Ifølge Per Bjerke i Narvik Teaterlag var lokalene og garderobene i den tidligere «gammelkinoen» nedslitte, og overgangen til Folkets Hus ble opplevd som en betydelig forbedring med ny scene, moderne garderober og egen øvingssal.

Uttalelsen dokumenterer at deler av kulturlivet opplevde behov for mer moderne fasiliteter. Eventuelle vedtak om avvikling eller riving av bygget må imidlertid sees i sammenheng med kommunale beslutninger og byutviklingsplaner fra perioden.

## Riving
Til tross for byggets størrelse og betydning for byens kulturliv ble Håkonshallen revet i 1974.

## Betydning
Håkonshallen spilte en sentral rolle i gjenoppbyggingen av kulturlivet i Narvik etter andre verdenskrig og fungerte i over et tiår som en viktig møteplass for scenekunst, musikk og film.

## Referanser