Misbruk av antisemittismebegrepet

**Misbruk av antisemittismebegrepet** er anklager om antisemittisme, særlig brukt for å motvirke kritikk av Israel og antisionisme. Det er også beskrevet som *våpenisering av antisemittisme*, avledet av engelsk "*Weaponizing antisemitism"*, *instrumentalisering av antisemittismebegrepet*, *politisk misbruk av antisemittisme-begrepet* eller *å spille antisemittisme-kortet*. 

Begrepet har blitt benyttet under ulike faser av den arabisk-israelske konflikten, i diskusjoner om israelsk apartheid, i ulike organisasjoners vedtak knyttet til definisjon av antisemittisme, og i kontroversen rundt antisemittisme i det britiske arbeiderpartiet. 

Noen forskere har hevdet at anklagen om antisemittisme blir mindre effektiv etter hvert som flere blir klar over dens politiske bruk av begrepet. 

Antisemittisme og kritikk av staten Israel i regjeringens handlingsplan mot antisemittisme:

## Historie
Noam Chomsky skrev i boken *The Fateful Triangle* (1983) at kritikk av Israel ofte ble møtt med anklager om at kritikken er antisemittisk. Han refererte blant annet til Christopher Sykes og viste til at dette fenomenet kan spores tilbake til 1943 og at denne taktikken særlig har blitt finpusset og brukt etter 1967.

På begynnelsen av 1950-tallet ble den amerikanske journalisten Dorothy Thompson, som hadde vært en talsmann for sionismen, kalt antisemittisk etter at hun kritiserte sionismen, etter å ha vært vitne til jødisk terrorisme mot britene og Nakba mot de palestinske araberne. Hun kritiserte også amerikansk sionisme i *Commentary* i 1950, og anklaget sionister for dobbel lojalitet og mistet venner, arbeid og politisk innflytelse." 

Den israelske historikeren Benny Morris skrev i sin bok om den britiske offiser og generalløytnant John Bagot Glubb (Glubb Pasha), *The Road to Jerusalem: Glubb Pasha, Palestine and the Jews* (2003), at det gjennom flere år hadde vært reist kritikk mot Glubb Pashas kritikk av Israel, spesielt fra israelere og jøder i utlandet. Morris viser blant annet til at det var en tendens til å karakterisere Glubbs kritikk av Israel som antisemittisk eller i det minste at hans kritikk hadde sitt utspring i antisemittisme. Glubb har også blitt karakterisert som som antisemitt av sionister. Glubb selv skrev i sine memoarer fra 1956 at det hverken var rimelig eller rettferdig at kritikk mot den israelske regjering skulle medføre et moralsk stigma forbundet med antisemittisme.

Ifølge Cheryl Rubenberg, på 1980-tallet, journalistene Anthony Lewis, Nicholas von Hoffman, Joseph C. Harsch, Richard Cohen, Alfred Friendly, forfatterne Gore Vidal, Joseph Sobran og John le Carré,  og amerikanske politikere som Charles Mathias og Pete McCloskey var blant dem som pro-israelske grupper kalte antisemitter. I 1987 skrev journalisten Allan Brownfeld i *Journal of Palestine Studies*, "Man kan ikke være kritisk til den israelske statsministeren, bekymret for spørsmålet om palestinerne, eller tvilende til fordelen med massive tilførsler av amerikansk bistand til Israel uten å utsette seg for muligheten for å bli kalt 'antisemittisk'". 

I 1992 skrev den amerikanske diplomaten George Ball i sin bok *The Passionate Attachment: America's engagement with Israel* at AIPAC og andre pro-israelske grupper bruker anklager om *antisemittisme* så ukritisk at begrepet blir bagatellisert.

Fremtredende personer som har gitt uttrykk for pro-palestinske følelser inkludert Jimmy Carter og Desmond Tutu, har av internasjonale israelske fortalergrupper blitt anklaget for antisemittisme.  

Chomsky og akademikerne John Mearsheimer, Stephen Walt og Norman Finkelstein har uttalt at anklager om antisemittisme økte etter seksdagerskrigen, Libanonkrigen i 1982, den første og andre intifadaen og krigføringen i Gaza.    Chomsky hevdet i 2002: "Når det gjelder antisemittisme, påpekte den fremtredende israelske statsmannen Abba Eban at hovedoppgaven til israelsk propaganda (utrop) er å gjøre det klart for verden er det er ingen forskjell mellom antisemittisme og antisionisme. Med antisionisme mente han kritikk av den nåværende politikken til staten Israel.» 

Mearsheimer og Walt skrev i 2008 at anklager om antisemittisme kan avskrekke andre fra å forsvare de som er utsatt for slike beskyldninger.  De påpekte at retoriske anklager om antisemittisme legger en tung bevisbyrde på den anklagede og plasserer dem i en vanskelig posisjonen ved å måtte bevise et negativt. Forfatterne erkjenner og gir uttrykk for bekymring over at antisemittisme finnes i deler av den arabiske og islamske verden (og i andre samfunn, som blant annet Russland) og i deler av de europeiske og amerikanske samfunn. De mener likevel at "å spille antisemittismekortet, kveler diskusjonen" og "lar myter om Israel bestå uten motstand.” 

I en anmeldelse av Mearsheimer og Walts´ *The Israel Lobby* i 2007, svarte Jeffrey Goldberg på påstanden om at "selv om anklagen om antisemittisme kan være en effektiv svertekampanje, er den vanligvis grunnløs." Goldberg skrev: "ikke all kritikk av Israel eller AIPAC er antisemittisk, men ideen om at ingen kritikk av Israel eller AIPAC er antisemittisk, er like absurd.”  

## Kontekst

### Generelt
Kenneth L. Marcus viste i 2010 til at mange pro-israelske kommentatorer som fordømmer det som de oppfattet som antisemittisme i antisionistisk retorikk, også ofte understreket at mye av kritikken av Israel ikke er antisemittisk. Marcus advarte også mot å benekte eller minimere antisemittisme, men advarte mot overbruk av "antisemittismekortet" som kan bidra til å svekke legitime anklager om bigotteri og også gjøre det vanskelig med kontakt mellom jødiske og arabiske eller muslimske grupper. 

I lys av en økende erkjennelse av at kritikk av israelsk politikk ikke er uttrykk for antisemitttisme, er bruk av slike anklager heller ikke særlig effektive, fordi kritikken kommer fra personer og forskere som ikke er antisemitter, men som kun stiller spørsmål ved israelsk politikk og også påpeker at for eksempel den amerikanske Israel-lobby støtter en politikk som ikke alltid er i USAs nasjonale interesser. 

Venstreorienterte jødiske kunstnere og akademikere har kritisert anti-antisemittisme i Tyskland I et opprop som var undertegnet av 150 jødiske kunstnere og akademikere i 2024 uttrykte de bekymring for at et tysk utkast til resolusjon "for å beskytte jødisk liv" i for stor grad var "fiksert på kunstnere, studenter og migranter som landets farligste gjerningsmenn når det gjelder antisemittisme". Det jødene i Tyskland mest fryktet var ikke deres muslimske naboer. "Vi frykter heller ikke våre medkunstnere, forfattere og akademikere. Vi frykter den voksende høyrefløyen, slik det fremgår av massesamlinger av nynazister som er oppmuntret av et nasjonalt klima av fremmedfiendtlig frykt. Vi frykter Alternativ for Tyskland (AfD), landets nest mest populære politiske parti, hvis ledere bevisst driver med nazistenes retorikk og at dette knapt er nevnt i resolusjonen".

### Kritikk mot Oscar-vinner og popkultur profiler
Mer enn 150 jødiske skuespillere, filmskapere og andre kunstnere signerte et åpent brev som ble publisert april 2024 til forsvar for uttalelser om jødiskhet og krigen i Gaza som regissøren Jonathan Glazer fremførte i sin Oscar-takketale for "The Zone of Interest," hans film om Holocaust.
 
I sin tale sa Glazer, som er jødisk, at både ofrene for 7. oktober i Israel og det pågående angrepet på Gaza er ofre for dehumanisering og at Holocaust var blitt hijacked av en okkupasjon som hadde ført til konflikt for så mange uskyldige mennesker.

Glazers uttalelser førte til sterk fordømmelse fra andre jødiske filmskapere og av jødiske organisasjoner og har blitt en av de mest debatterte i Oscar-historien.

I 2021 skrev Atalia Omer ved University of Notre Dame at bevæpning av antisemittisme er skadelig for jøder, Israel og for arbeidet for fred. 

Nick Reimer fra University of Sydney skrev i 2022 at antisemittisme "gir unnskyldningen for et hardhendt og svært irrasjonelt angrep på grunnleggende demokratiske friheter". 

Grammy vinner og musikkartist Dua Lipa og de høyprofilerte modellene Gigi og Bella Hadid ble mai 2021 kritisert med en helsides annonse i New York Times av den amerikanske profilerte rabbineren Shmuley Boteachs World Values Network som fordømte den britiske popstjernens kritikk av Israel på sosiale medier. Dua Lipa svarte og sa at annonsen var full av "usannheter og feiltolkninger om hva hun sto for.” Hun understreket at hun støttet alle undertrykte folk og tok avstand fra all form for rasisme. og at “dette er prisen du betaler for å forsvare palestinske menneskerettigheter mot en israelsk regjering hvis handlinger i Palestina både Human Rights Watch og den israelske menneskerettighetsgruppen B'Tselem anklager for forfølgelse og diskriminering.” 

### Israel
I 2004 skrev Joel Beinin at det "veletablerte trikset" med å blande sammen kritikk av Israel med antisemittisme utsetter jøder for angrep ved å antyde at de er ansvarlige for den israelske regjeringens handlinger. 

Ulike forfattere har hevdet at anklager om antisemittisme som er reist i diskusjoner om Israel, kan ha den  effekt  at den avskrekker kritikk av Israel på grunn av frykt for å bli assosiert med de antisemittiske forbrytelser mot menneskeheten som Holocaust. I sin bok fra 2005 *Beyond Chutzpah: On the Misuse of Anti-Semitism and the Abuse of History* skrev Finkelstein at bruken av "antisemittismekortet" forsøker å fortrenge at den "grunnleggende årsaken til konflikten mellom Israel og palestineren ikke lenger er den jødiske fordrivelse av palestinere, men at utgangspunktet for den arabiske opposisjon mot den jødiske stat har sin rot i den politiske kultur hos araberne selv. I 2008 skrev Finkelstein at noe av det "Israel-lobbyen" hevder er antisemittisme, faktisk er "overdrivelse og oppspinn" og "feilmerking av legitim kritikk av israelsk politikk". 

Raz Segal skriver at det ikke å skille mellom staten og jøder er en del av bevæpningen av antisemittismediskursen, designet for å beskytte Israel mot kritikk. 

### Israel-Palestina-konflikten
Matthew Abraham, professor i retorikk ved Universitetet i Arizona, skrev at anklagene om antisemittisme mot de som kritiserer Israels brudd på palestinernes menneskerettigheter har økt siden den Andre intifadaen startet i 2000. Abraham uttalte: "Israels støttespillere har forsøkt å gjøre et argumentativt hopp ved å hevde at kritikk av Israel som den jødiske staten, er antisemittisk, nettopp fordi Israel er hjemmet for alle jøder til alle tider. Dette argumentet holder imidlertid ikke, siden det finnes mange anti-sionistiske jøder som avviser Israels forsøk på å tale på vegne av jødedommen. Det vanlige svaret på dette har vært å stemple anti-sionistiske jøder som 'selvhatende jøder', noe som innebærer en tilsidesettelse av både rasjonalitet og sunn dømmekraft.”

Ifølge Mitchell Plitnick og Sahar Aziz har antagelsen om at alle muslimer er antisemittiske, i økende grad blitt "utnyttet av sionistiske grupper for å undertrykke kritisk debatt".  I 2020 sammenlignet Ronnie Kasrils påstander om antisemittisme i Storbritannia med de retoriske strategiene som ble brukt av tilhengere av den sørafrikanske regjeringen mot anti-apartheidbevegelsen. Finkelstein påpekte parallellene til kommunistpartienes fordømmelse av prinsipiell kritikk under den kalde krigen som "antisovjetisk.” 

I 2019 skrev Raz Segal om "våpniseringen av diskursen om antisemittisme, som ofte brukes til å angripe de som snakker om israelsk statsvold, spesielt mot palestinere. Det er en grov forvrengning å misbruke den historiske kampen til et sårbart folk, jøder, for å tilsløre angrepet fra en stat, Israel, mot et sårbart folk, palestinere."  Under henvisning til de pro-palestinske protestene i 2024 på universitetscampus, skrev han, "den generelle påstanden fra pro-israelske talsmenn er ment som en politisk knep: å bevæpne antisemittisme for å skjerme Israel fra kritikk av dets angrep på Gaza". 

I 2023, under Israel-Hamas-krigen, skrev Bernie Steinberg, en tidligere administrerende direktør for Harvard Hillel, i *[[The Harvard Crimson]]* at pro-israelske aktivister burde stoppe "våpeniseringen" av anklager om antisemittisme mot pro-palestinske aktivister: "Det er ikke antisemittisk å kreve rettferdighet for alle palestinere som bor i deres forfedres land."  Marshall Ganz, en professor ved Harvard Kennedy School, kritiserte "våpeniseringen" av antisemittisme, og skrev i *[[The Nation]]* at "taktikken er bemerkelsesverdig lik de som ble brukt av senator Joseph McCarthy".  Daniel Levy, en tidligere israelsk forhandler, sa på Palestine Expo- konferansen at "anklagen om antisemittisme blir våpen og misbrukt". 

Associated Press rapporterte at krigsprotestene mellom Israel og Hamas i april 2024 på universitetscampus har blitt "merket" som antisemittiske, "mens Israels kritikere sier at de bruker disse påstandene for å dempe opposisjonen".  I forkant av at Columbia University-president Minouche Shafik dukket opp for House Committee on Education and the Workforce, skrev 20 jødiske Columbia- og Barnard-professorer Shafik et åpent brev der de uttalte deres innvending mot det de kalte bevæpning av antisemittisme.  

### IHRA
Den arbeidsdefinisjonen av antisemittisme som er støttet av International Holocaust Remembrance Alliance (IHRA), gir eksempler på potensielle tilfeller av antisemittisme, hvorav mange omhandler Israel. Selv om definisjonen påpeker at "kritikk av Israel på lik linje med kritikk av andre land ikke kan anses som antisemittisk", har flere forskere og aktivister argumentert for at den har blitt brukt til å delegitimere eller til og med forby slik kritikk. For eksempel skrev Holocaust-forsker Raz Segal i 2024: "Våpniseringen av antisemittisme av Israel og dets allierte, inkludert den amerikanske regjeringen, bygger på den svært problematiske 'arbeidsdefinisjonen av antisemittisme' som ble vedtatt av IHRA i 2016.” 

Storbritannias University and College Union debatterte i 2011 Congress et forslag om å formelt avvise arbeidsdefinisjonen.  Ifølge antisemittismeforsker David Hirsh ble definisjonen "fordømt som et ond trosforsøk på å si at kritikk av Israel var antisemittisk". 

En 2023-rapport fra British Society for Middle Eastern Studies  analyserte 40 tilfeller av antisemittismeanklager mot britiske universitetsansatte og studenter basert på IHRA definitionen mellom 2017 og 2022. Den fant at 38 anklager ble avvist, mens to fortsatt ikke er løst. Rapporten indikerer også at falske anklager har påført ansatte og studenter betydelig stress. 

Andre har bestridt påstanden om at definisjonen brukes for å dempe Israel-kritikk, slik som filosofen Bernard Harrison . 

### Antisionisme
I 2019 skrev Joshua Leifer, en redaktør av magasinet *Dissent*, at kampanjer som anser antisionisme som antisemittisk, tar sikte på å flytte kritikk av den israelske regjeringen "utover det lyse av mainstream akseptabilitet". 

Filosof Bernard Harrison hevder at i debatter om antisionisme og antisemittisme, en *[[Ad hominem-argument|ad hominem-]]* motvisning bestående av "å anklage ens jødiske anklager for å komme med sin antatt absurde anklage bare i håp om å "dempe kritikk av Israel" og om å gjøre det fordi han er en Jøde" er en "lager" antisionistisk replikk.   Derek Spitz beskrev en slik avvisning av antisemittisme som en form for *victim blaiming*, å legge skylden på offeret, kalt *the Livingstone formulation* etter Ken Livingstone.

I 2021 skrev Holocaust-historikeren Kenneth Waltzer: "Når antisionister anklager jøder som påpeker antisemittisme for å gjøre det i ond tro med det formål å dempe antisionisme, er dette også en form for antisemittisk antisionisme. De anklager de som roper ut mot antisemittisme for å delta i svindel eller løgn og handle i ond tro.”  I 2023 utvidet Mark Goldfeder, som skrev for Penn State Law Review, Waltzers poeng ved å si: "Det er ironisk og idiosynkratisk sant for antisemittisme – i motsetning til andre former for diskriminering – at selv forsøk på å beskrive eller definere fenomenet ofte blir avvist av antisemitter ved bruk av klassiske antisemittiske troper om jødisk makt. I stedet for å tro på eller anerkjenne erfaringene til jødiske mennesker som har vært utsatt for overgrep, og uten å ta utgangspunkt i god tro, legger de antisemittiske avviserne skylden på og sverter ofrene selv, og anklager jødene/sionistene for nok en gang å organisere en hemmelig kabal for å handle ondsinnet og manipulere andre til å gjøre deres vilje og tvinge andre til taushet.” 

I desember 2023 sa antisemittismeekspert David Feldman at selv om "noen antisionisme har en antisemittisk form", må konteksten vurderes når man skiller antisemittisme og legitim diskurs, og at det er "en lang historie med Israel og dets støttespillere som skildrer anti-sionisme og annen kritikk av Israel som antisemittisk" for å delegitimere dem. 

### Norge
Utenriksminister Espen Barth Eide uttalte i mai 2024 at Israel "gjemmer seg bak antisemittisme”, etter kritikk rettet mot Israels luftangrep mot teltleirer med flyktinger i Rafah, "Israel er i ferd med å miste kraften i det, for de aller fleste skjønner at det å ta avstand fra at barn blir brent til forkullede lik i Gaza ikke er et uttrykk for antisemittisme". Direktør for Holocaust-senteret Jan Heiret uttrykker samme bekymring "Det som skjer nå er at Israels statsminister politiserer, og kan man godt si misbruker antisemittismebegrepet. Å kritisere en stats krigføring må ikke stemples som antisemittisme."  Ronen Bahar styreleder i Det Mosaiske Trossamfund reagerer på og kritiserer Eides ordvalg "For oss er ikke antisemittisme et spillekort eller et skjold mot berettiget kritikk”.

### Internasjonale organisasjoner
Med henvisning til rykter om at ICC forberedte arrestordre for israelske tjenestemenn, inkludert statsminister Benjamin Netanyahu, sa Aryeh Neier at Netanyahus påstand  «at ICC-tiltale ville være antisemittiske er en indikasjon på hans promiskuøse bruk av anklager om antisemittisme».  Rett etterpå, den 20. mai 2024, kunngjorde ICC at den søkte arrestordre mot israelske ledere, og Netanyahu kalte hovedanklager Karim Khan for en av de "store antisemittene i moderne tid", og sa at Khan "kaldøst helle bensin på bålene til antisemittisme som raser over hele verden».  Kenneth Roth beskrev det Netanyahu sa som en "vanlig siste utvei for forsvarere av Israel" og sa at det setter jøder i fare: "hvis folk ser på anklagen om antisemittisme som et tynt dekke for israelske krigsforbrytelser, vil det gjøre konseptet billigere i en tid da et sterkt forsvar er nødvendig." 

I februar 2024 anklaget israelske tjenestemenn den internasjonale domstolen for antisemittisme etter Sør-Afrikas folkemordsak mot Israel .  Anthony Lerman skrev i Declassified UK at disse tjenestemennenes "utplassering av bevæpnet antisemittisme for å avlede kritikk av Israels svar på det Hamas-ledede angrepet på Israel i 2023 på jødiske bosetninger og israelske hærenheter utenfor sikkerhetsgjerdet på østsiden av Gazastripen var tydelig selv om nyhetene om grusomhetene fortsatt dukket opp." 

## Som anklage
Sosiologen David Hirsh laget begrepet *Livingstone-formulering* for å referere til en anklage om ond tro som svar på en anklage om antisemittisme, i stedet for å engasjere seg i anklagen på dens meritter. Begrepet kommer fra en 2005 da tidligere borgermester i London Ken Livingstone skrev at "Alt for lenge har anklagen om antisemittisme blitt brukt mot alle som er kritiske til politikken til den israelske regjeringen, slik jeg har vært" etter å ha blitt kritisert som antisemittisk for å anklage en jødisk journalist for å oppføre seg som «en tysk krigsforbryter».     Kenneth L. Marcus skrev i 2015 om Livingstone-formuleringen: "Jødiske ofre for antisemittisme blir så ofte utsmurt for å bringe påstander i 'ond tro' om at gambiten nå har et navn".

Werner Bonefeld skriver at antisemittisme ofte blir avvist "som et uttrykk for ond tro - en kamuflasje for å isolere Israel fra kritikk" av de som ser på antisemittisme som "et fenomen fra fortiden som bare kaster sin skygge på nåtiden, men som ikke lenger har noen reell eksistens i den." 

I sin anmeldelse fra 2016 av Kenneth L. Marcus's *The Definition of Anti-Semitism*, refererte Robert Fine til en "omfattende litteratur om den angivelig ulovlige bruken av ordet 'antisemittisme' i politiske argumenter ... Denne politiske kulturen ... sår tvil om motivene til de som hevder å oppleve eller være vitne til det her og nå." 

Schraub skrev i 2016 om anklager om "ond tro" som reagerer på påstander om "skjevhet, trakassering og diskriminering", inkludert de som er knyttet til antisemittisme, og kalte anklagen om våpen "et første ledd som presenterer marginaliserte personer som iboende upålitelige, utrolige., eller mangler den grunnleggende forståelsen av den sanne betydningen av diskriminering."  I 2016 kalte Lesley Klaff anklagen om ond tro for en "fornektelse av moderne antisemittisme som er vanlig i Storbritannia." 

Robert Fine og Philip Spencer skrev i 2018s *Antisemitism and the Left* at "Vi hører på venstresiden ... at anklagen om antisemittisme hovedsakelig fremsettes av uærlige og selvsøkende grunner; at folk gråter "antisemittisme" for å avlede kritikk av Israel; at stigmatisering av individer og grupper som antisemittiske er mer skadelig enn antisemittisme i seg selv, at den jødiske staten og dens tilhengere er hovedkilden til rasisme i den moderne verden og at de gjør det for å forhindre debatt om Israel. Dette kan være sant i spesielle tilfeller, men det motsatte er mer sannsynlig: at det er mange som roper 'Israel' for å stenge debatten om antisemittisme som et problem." 

Lars Rensmann skrev i 2019 og identifiserte "påstanden om at kritikk av Israel er 'undertrykt' eller 'tabu' i samfunnet" som karakteristisk for "modernisert antisemittisme". Rensmann skriver at anti-jødiske myter blir brukt på Israel og deres antisemittiske karakter blir benektet når det blir ropt ut, ofte medfører "anklager om ond tro mot jøder som angivelig utnytter problemet med antisemittisme ... og til og med bruker Holocaust for sine egne kollektive interesser ". Han skriver at selv om beklagelser om "illegitime anklager om rasisme" i dag sjelden høres utenfor høyreekstreme grupper og ytre bevegelser, er anklagen om ond tro "nesten allestedsnærværende" når jøder tar opp spørsmålet om antisemittisme, og "praktisk talt uten empiriske bevis ", som utgjør et "dypende etisk problem". Han skriver: "I dag, oftere enn ikke, er de som tar opp problemet [med antisemittisme] mål ved å fremstille dem som angivelig å svinge 'antisemittismeflaggermusen' mot uskyldige 'Israel-kritikere eller 'opprørte muslimske ungdommer' i ond tro."  I sin anmeldelse av *Antisemitism and the Left*, skriver Rensmann, " Judith Butler og noen (post-)marxistiske medreisende anerkjenner ikke gjeldende antisemittisme... men oppdager bare "anklagen om antisemittisme" med dens angivelig "kjølende effekter" ' på debatter, da de anklager de som tar det opp med ond tro og argumenterer for at de burde bekjempes politisk."  

I 2020 undersøkte EHRC antisemittisme i det britiske arbeiderpartiet og fant ut at agenter fra partiet hadde begått "ulovlig trakassering" ved å "antyde at klager om antisemittisme er falske", og hevdet i sin rapport at "denne oppførselen kan være rettet mot jødiske medlemmer som bevisst lager antisemittismeanklager for å undergrave Arbeiderpartiet, og ignorerer legitime og ekte klager om antisemittisme i partiet." Hirsh skrev at EHRCs undersøkelse fant at anklagen om ond tro var «et betydelig antisemittisk fenomen i den virkelige verden».  Klaff fant at tilhengere av Jeremy Corbyn "oppfattet at det jødiske Labour-parlamentsmedlem Luciana Berger bevisst produserte en krise i Arbeiderpartiet ved å komme med falske anklager om antisemittisme", noe som førte til antisemittiske og kvinnefiendtlige angrep mot Berger på internett.

I 2022 skrev Dov Waxman, Adam Hosein og David Schraub at mennesker - vanligvis jøder - som fremsetter anklager om antisemittisme, ofte blir anklaget for ikke å være oppriktige og at anklager om antisemittisme er nødt til å bli bestridt fordi "antisemittisme i dag ikke alltid er lett å identifisere eller til og med definere". De legger til at anklager om ond tro kan forsvinne ved å klargjøre hvilken av de potensielle forståelsene av antisemittisme som blir påberopt, og at "det er rimelig å insistere på at personer som møter en jødisk påstand om antisemittisme i det minste inntar en presumptiv holdning til å ta dette kravet seriøst og vurderer det med et åpent sinn." 

## Se også
* Islamofobi
* *[[Reductio ad Hitlerum]]*

## Referanser