Isbrebuss

**Isbrebuss** (**Gracier bus** på engelsk) er et spesielt terrenggående busskjøretøy som kan kjøres på tykk is, tundragrunn og røft terreng. Disse finnes i Canada og Island, med sine meget store pneumatiske hjulene som fremste kjennetegn. Andre busskjøretøyer med liknende egenskaper finnes også i Antarktis. Disse fungerte som sightseeingbuss for turister og reisende som ville bivåne isbreer, isbjørner eller som transport omkring forskningsbaser som i Arktis og Antarktis. De meste kjente bussene er de kanadiske *terrabuses* og de islandske *sleipnir* bussene som er spesialtilpasset terrengforholdene på isbreene. De fleste isbre- og tundrabuss er spesialbygd, men eksisterende militære terrengtransportkjøretøyer var også benyttet som de tyskbygde MAN KAT1 åttehjulstrekkekjøretøyer, disse var opprinnelige rakettbærerkjøretøyer med lasteevne på 10 tonn. 

## Buss på isbreene

Isbreene er samlinger av is og hard snø med stor tykkelse og tyngde med forskjellig utseende og karakter, som deles inn i ti forskjellige typer - platåbre, dalbre, botnebre for eksempel - i fjellområdene kan man enten ha dalbreer og botnbreer eller ha store landområder dekket under større isbreer som platåbreer. Terrenget omkring disse isbreene er preget av betydelige mengder løsmasser kjent som *[[morene]]r*, store avsmeltningsområder og fjellgrunn i tillegg til isen selv som vil ha plastisk karakter med bevegelse gjennom ismassene. Disse terrengforholdene er krevende for motortransport, selv med terrenggående kjøretøyer kan det bli utfordrende på løsmasse, krevende topografiske terrengform, mye våtmarkgrunn og islag. Dessuten i varmere sesongtid i året vil man måtte kjøre på bar grunn til og fra selve isbreområdet, spesielt for turistomvisning.

Til å begynne med var tilpassede beltebilkjøretøyer av type *Bombardier Snowmobile* benyttet under de første isbresightseeingsreiser som startet i  Jasper nasjonalpark i provinsen Alberta, Canada i de naturskjønne Canadian Rockies fra 1946. Ved å ta bort styreskiene og sette inn hjul ble disse *beltebusser* benyttet uansett værforhold ved at man kan kjøre på snøfrie grunn og på islag. Men kapasiteten på de små beltebussene fulgt til at disse måtte erstattes med nyere og større busskjøretøyer. Et forsøk på selvbygde beltebuss etter 1969 gikk ikke bra, med kallenavnet «Shake & Bake» var disse beryktet for dårlig reisekomfort for passasjerene. Dermed valgt man å gå bort fra beltebusskonseptet ved å skifte om til spesielle pneumatiske hjul med lav lufttrykk og god avtrykkmønster så man kan holde seg på underlaget.

Kjøretøyprodusenten Formost Industries ble kontaktet av Brewster Transportation & Tours med forespørsel om sanne isbrekjøretøyer som kan kjøres på det krevende terrenget på og omkring selve isbreen, og resultatet ble den store boggibussen **Terra Bus** med stor bakkeklarering, svære lavtrykkhjul og et busserom med avanserte klimaanlegg i stand til å forsere de meste krevende klimatiske og topografiske forholdene. Ettersom mye av de arktiske forholdene mot Nordpolen og Sydpolen på fast land er det samme som omkring isbreer, har isbrebussen blitt tatt i bruk på arktiske områder for turisttransport eller større personelltransport.

Island har blitt et reisemål for opplevelsesturister som vil bivåne den islandske naturen, spesielt det indre landet med de mange platåbreer med Vatnajökull som den største. Ettersom vegtilstandene på det indre landet er dårlig med mye morenegrunn og store avsmeltningsområder, måtte turistene transporteres dit med terrenggående buss som er lastebilbuss eller buss på lastebilchassis, men da man vil ta seg ut på platåbreene, vist det seg at spesielle terrenggående busskjøretøyer var nødvendig. Store terrenggående lastekjøretøyer med 10x10 flerhjulsdrift var utviklet, men for den siste etappen blir isbrebussen tatt i bruk.
## Sleipner

 
I 2017 ble den nye isbrebussen testet for kjøring på Langjökull platåbreen hvor det kunne være spesielt krevende med bresprekk, under navnet **[[Sleipner]]** etter den mytologiske hesten som tilhørte guden Odin, i likhet med hesten som hadde åtte ben, har bussen også åtte hjul, svære lavtrykkhjul som er kjøretøyets fremste kjennetegn. Ástvaldur Óskarsson som bygde busskjøretøyet på vegne av Sleipner Tours hadde brukt 70 million islandsk kroner (540,000 dollar) på prosjektet, og etter testprogrammet var fullført, blir bussen godkjent for turisttransport. Bussen er oppgitt til å være 15 meter lang med en 850 hk motor fra Caterpillar med topphastighet på 60 km/t under terrengkjøring.

Selve Langjökull som stadig krymper med årene, er omtrent 64 km lang og 24 km bred, derav navnet; «den lange isbreen» på islandsk, med Baldjökull som høyeste sted på 1,450 m over havet. Med «Sleipner» som på islandsk heter «Sleipnir» med to brenselstank på 900 liter diesel for motoren, kan man ta seg på tvers av denne isbreen uten større besværligheter, takket være hjulunderstellet med avansert fjæring og åtte to meter store hjul med tykkelse på 78 tommer, med 47 passasjerer om bord i en oppvarmet kabin. «Sleipner» er bare det siste skuddet i en rekke terrenggående busskjøretøyer som har blitt bygd på Island siden år 2000, og er fremdeles enestående ved å ha en byggetid på to år i Hafnarfjörður, deretter testing i to år. Normal hastighet på isbreen er oppgitt til 10-15 km/t

Den islandske isbrebussen er basert på et amerikansk brannbilchassis bygd av den amerikanske kjøretøyprodusenten E-One Fire Trucks Inc i Florida, som tilbød blant annet *8x8 E-One Titan* 8x8 åttehjulstrekkekjøretøy i sitt modellprogram, med et islandsk karosseri som besto av komponenter fra andre kjøretøyer, på den forreste delen er frontpartiet hentet fra en Volvo FMX, og underdelen fra MAN. Ved full lufttrykk på 25 bar vil hjuldiameteren være på to meter, men for ferdsel på snø tappes det ut slik at det blir lavtrykk og dermed mindre hjuldiameter. Bakkeklaringen er omtrent 1 m.  

En nyere isbrebuss ble også utviklet for Sleipnir Tours i 2020, «Sleipnir 2» basert på et eksisterende kjøretøy bygd av lastebilprodusenten Tatra fra Tsjekkia. I likhet med «Sleipnir 1» har den samme passasjerkapasitet med seter for 47 reisende i et karosseri spesialtilpasset forholdene på Langjökull reist på et 8 x 8 hjulunderstell med åtte 65-tommers hjul, noe smalere enn på forgjengeren og er også noe mindre, 12 meter lang, 3,25 meter bred og 3,80 meter høy. Som andre isbrebusser og terrengbusser på Island har dette busskjøretøyet et førerhus hentet rett fra en lastebil, sammensatt med et busskarosseri som rommet passasjerfasilitetene.

Det betyr da ikke at bussvirksomheten var uten trøbbel, i februar 2018 kjørte «Sleipnir 1» seg fast i smeltende is på isbreen etter mildvær og var først berget tolv timer senere med et beltekjøretøy. 37 turister, de fleste kineserne, var evakuert av et annet kjøretøy etter få timer. Episoden avslørte et voksende problem; ifølge forskerne vil Langjökullisbreen forsvinne i løpet av det tjueførste århundret som et resultat av klimaoppvarmingen.
### Spesifikasjoner for Sleipnir 1
#### Dimensjoner
* Lengde: 15 m 
* Bredde: 3,47 m 
* Høyde: 4,2 m 
* Vekt: 30 tonn  
#### Ytelser
* Caterpillar C18, 850 hk dieselmotor 
* 15 km/t topphastighet på tung snø

## Mountaineers of Iceland

«Sleipner 1» som isbrebuss er ikke alene om å beherske platåbreen Langjökull, selv om den forbli enestående med sine overlegne terrenggående egenskaper; Sleipner Tours har en rivalkonkurrent, *Mountaineers of Iceland* (MoI) som arrangerte naturutfluktreiser over hele landet med forskjellige transportmidler fra en snømobile til et *monstertruck* omstilt for busstjeneste. MoI har blitt et av de meste respekterte arrangørreiseselskape i Island siden starten i 1996 under ledelse av Herbert Hauksson og Ólöf Einarsdóttir. MoI utviklet en egne bussflåte med flere spesialkonstruerte terrenggående kjøretøyer basert på lastebilbussen, men hvor sjåføren kan kommunisere med passasjerene, blant annet gjennom en åpen luke mellom førerhuset og busskarosseriet. 

I 2015 ble to «monster trucks» anskaffet for MoIs turtilbud på Langjökull, «BovMan II» og «Ginaf».
### BovMan II
Åttehjulstrekkekjøretøy basert på et MAN-chassis med navnet «BovMan II» med plass for 58 passasjerer om bord på et 20 tonn tungt lastebilkjøretøy med en 470 hk sterk motor. Navnet skyldes at kjøretøyet var levert av den nederlandske buss- og karosseribyggeren VDL gjennom det islandske kjøretøyimportfirmaet VélRás, også kjent som Bova før 2010. Selve chassiset er av MAN TGX. 
### Galdri
Boggibuss med treakseldrift på lastebilchassis med lavtrykkhjul og et høydekkebusskarosseri.
### Ginaf
Tihjulstrekkekjøretøy med tre aksler bak og to foran med stor bakkeklaring. Selve kjøretøyet er basert på GINAF X5450 S 430, tunglastevogn fra Nederland som var kjøpt brukt og overført til Island hvor det ble reist karosseri på lasteplanet. Bussen kan ha plass for 60 passasjerer om bord. 
### MAN KAT
Åttehjulstrekkekjøretøy for isbrekjøring. Det er basert på den tyskproduserte MAN KAT1 terrenggående tungtransportvognen ment for militær tjeneste som i det tyske Bundeswehr i forskjellige varianter - 4x4, 6x6 og 8x8, som er kjent for en modulær konstruksjon, to 8x8 varianter var i produksjon - LKW 10 t mil gl KAT I på 10 tonn med 320 hk motor og LKW 15 t mil gl KAT I A1 på 15 tonn med 360 hk motor. Dermed navnet «MAN KAT» i MoI-bussflåten.
## MAN KAT1
Det islandske arrangørreiseselskapet under navnet Glacier Adventure Iceland spesialisert seg i isbreutforskning og isbretur, og dermed fraktet sine reisende til bestemte reisemål som isbrehuler med terrenggående buss som kan ferdes på isbreterreng. To MAN KAT1 blir tatt i bruk, disse var opprinnelige rakettbærerkjøretøyer, som ombygges med forseglede bussebygg med plass for 50 passasjerer lagt ovenpå lasteplanet. De var ombygd av det britiske kjøretøykonverteringsselskapet Motorcraft Conversions (MC) under modellnavnet «Overlander 8x8 Ice Bus».

MoI har en egne MAN KAT1 under kallenavnet «Man Kat», som selges som terrenggående kommersielle kjøretøyer av MC i tråd med de spesielle krav, blant annet automatisk justeringsevne av lufttrykket i hjuldekkene så man kan tappe og tilføye luft i tråd med terrenget. Ombyggingen hendt ved å tilpasse transportkjøretøyet for arktisk forhold og deretter sette et bussbygg ovenpå lasteplanet med alle nødvendige passasjerfasiliteter for ferdsel i meget kalde omgivelser, med plass for 50 passasjerer. For ekstra motorytelse ble det også satt inn motor med opptil 1,000 hestekrefter hentet fra brannbil ment for lufthavner.

## Terrabus

De første «isbrebusser» for turisttransport var halvbeltekjøretøyer i 1946, og for de neste seks år var sporadiske turkjøring sett oppe til isbreen Athabasca som er den meste tilgjengelige av samtidige isbreer i den kanadiske nasjonalparken som inkludere Columbia Icefield, et dels islagt fjellområde med en hovedisbre hvorfra flere isbrearmer strakk seg ut. I 1952 ble turarrangørselskapet *Snowmobile Tours Limited* startet av Bill Ruddy som kjøpt inn flere Bombardier Snowmobile beltekjøretøyer. Men et annet selskap hadde startet allerede i 1939, *Brewster Transport*, som forsørget turisttransport til utkanten av isbreområdet hvor man kunne bivåne Athabasca-isbreen. Ruddy dermed tilbød transport til og ovenpå selve isbreen.

Allerede i begynnelsen bød det spesielle terrenget omkring isbreene på utfordringer, ettersom moreneterrenget er under stadig endring, etter hvert ble skråningene som førte ned til isbreen brattere og løsere. Myndighetene anlagt en veg nedover skråningene på den søndre morenen av Athabasca i midten av 1950-tallet. I 1968 hadde Ruddy en beltebussflåte på tjue kjøretøyer, men trengselen fra turistene var blitt så stor, at det ikke lenge var mulig å fortsette med for liten kapasitet på transporttjenesten. I det neste året ble selskapet solgt til *Brewster Transportation & Tours* som innså at de trengte større transportkapasitet. Flere beltedrevne busskjøretøyer ble utviklet og tatt i bruk, men reisekomforten var ikke mye større, og etter hvert vist det seg at man utsette løsmassene på både morenen og isbreen for uønsket påvirkning. Dette fulgt til et ønske om et nytt terrenggående transportsystem som kan være langt mer miljøvennlig gjennom minimal påvirkning på undergrunnen.

Den første isbrebussen som utelukkende var designet og konstruert for busstransport på isbreterreng ble levert i 1981, som *Foremost Terra Bus* utviklet av Brewster og Foremost med base i Calgary, Alberta i Canada som store forseglegjorde busskjøretøyer med klimaanlegg, høy reisekomfort og sterk konstruksjon på et hjulunderstell med allhjulsdrift eller 6x6 med spesielle *terra tires*, slitesterke lavtrykkshjul som kan ha lav bakketrykk til tross for en vekt på over 20 tonn. Den første som ble levert til Brewster i 1981, hadde bussflåtenummer # 528 med Detroit Diesel 6V92TA motor, senere erstattet med Mercedes-Benz motor. Fram til 1991 var 14 buss levert, samtidig med 6V92TA motor, men en ny generasjon med nye Diesel Diesel Series 50 motor var levert fra 1996, til sammen 7 buss. Bussflåten hos Brewster med numre fra # 528 til # 549 besto av 21 buss, som fikk forskjellig lakkmaling og deretter forskjellige «servicebetegning» som *Ice Explorer*, *SnoCoach Tours* og *Brewster Snowcoach Tours*.

Som passasjerbuss har Terrabus plass for 56 passasjerer i rommelige rom i et busskarosseri utviklet for arktiske klimaforhold med seks *terra tires*, lavtrykkshjul med trykkraft på opptil 210 pascal som tillatt allhjulsdrift på spesielle bløt og krevende terreng med løsmasse, isflate og arktiske terrengforhold. Det er bare en eneste vanlig bussoperatør som benyttet denne busstypen, den andre operatøren, United States Antarctic Program med arktiske baser i Antarktis, kjøpt seg en enslig terrabus for personelltransport fra flyplassen til forskningsbasen McMurdo Station. Denne bussen var bygd i 1993 og sendt til Antarktis hvor den har siden blitt berømt under navnet «Ivan the Terra Bus». I denne basen er ikke Terrabus det eneste busskjøretøyet, de har også to andre; den traktorliknende «Kress» og den terrenggående «Delta» som også benyttet lavtrykkshjul for ferdsel på is. 
### Spesifikasjoner
#### Dimensjoner
* Lengde: 14,89 m
* Høyde: 3,96 m 
* Vekt: 24,85 tonn, maks. 29,94 tonn
#### Ytelser
* Motor: Detroit Diesel Series 50 250 hk dieselmotor, Mercedes-Benz 240 eller 4R/62 på 330 og 280 hk siden 2017
* Topphastighet: 40 km/t 
* Kjørehastighet: 18 km/t på Athabasca-isbreen
* Svingradius: 21,9 m
### Galleri

File:Ivan the Terra Bus.jpg |«Ivan the Terra Bus»
File:Ivan the Terra Bus, in Antarctica -e.jpg |«Ivan the Terra Bus»
File:Columbia Icefield Centre.jpg |Terrabus med hvit/gul/svart fargesetting i Columbia Icefield parkering, 2002
File:BrewseterSnowCoach3962.JPG |*SnoCoach Tours* buss på Athabasca
File:Snowcoach.jpg |Terrabus med hvit/rød fargesetting i 2002
File:'Ice Explorer' on the Athabasca Glacier -- Jasper National Park September 2019 (49421973541).jpg |Terrabus med rød/hvit fargesetting i 2019

## Arktiske busser
### Tundra Buggy

Isbjørnturisme oppsto i Churchill, Manitoba i Canada som resultat av et fotografiekspedisjon i 1979 da et spesialkjøretøy rullet ut på tundra på Cape Churchill hvor Leonard D. Smith, Richards C. Davids og Dan Guravich fotograferte isbjørn og publisert sitt verk i boken «Lords of the Artic». Boken vakte oppsikt og deretter fulgt til at turister skulle reise til byen Churchill som deretter ble kjent som «isbjørnenes hovedstad». Ekspedisjonen i 1979 var ikke mulig uten lokalbeboeren Leonard D. Smith som var klart over et vegnettverk skapt av militæret omkring rakettskytefeltet også kjent som **Fort Churchill** siden 1954 for polarforskning og sonderakettavfyring som et kanadisk motstykke mot det norske rakettskytefeltet Andøya Space i Norge. Smith ville utforske omgivelsene, og dermed utviklet det første terrenggående personkjøretøyet som kan kjøres på steinmasser, snø og tundragrunn i 1971. Flere tiår senere ble dette området en nasjonalpark, *Wapusk Nasjonalpark* i 1996, som bare var tilgjengelig med helikoptre og Smiths *Tundra Buggy*.

Etter hvert som isbjørnturismen tok seg opp begynte Smith å bygge busskjøretøyer ment for ferdsel på krevende terreng som måtte kunne tåle arktiske tilstander året rundt, og deretter skal kunne muliggjør safarireisning uten å sette passasjerene i fare i møte med verdens største rovdyr. Isbjørnen som står på to, kan være tre meter høy, dermed måtte karosseriet som rommet sjåføren og de reisende være meget høyt hevet over bakken. Meget store gummidekk på 1,7 meter i diameter og 1,1 meter i bredde ble dermed tatt i bruk for understellet som busskarosseriet er reist ovenpå. På nyere Tundra Buggy buss finnes det en åpen veranda eller balkong hvor man kan komme ut i det frie for direkte observasjon. Samtidige busskjøretøyer har 4 x 4 allhjulsdrift og forseglet rom med klimaanlegg og store vinduer. Smith bygd 14 kjøretøyer fram til han solgt sitt foretak til Frontiers North Adventures i 2004, som fortsetter med merkenavnet «Tundra Buggy Tours».

Frontiers North Adventures overtok og utvidet bussflåten som etter hvert talt 17 busskjøretøyer i 2021, blant annet gjennom en modifiseringsplan i 2015 hvor de eldre International DT 466 motorer på 235 hk oppgraderes sammen med en rekke tiltak for å redusere forurensningspresset, og satt ut frittstående trailervogn som stoppested på omvisningsrutene hvor de reisende kan oppleve både dyreliv og naturen. Toppfarten for Tundra Buggy er oppgitt til 45 km/t, men den går mye sløvere under en normal omvisningstur på *Churchill Wildlife Management Area*, som regel 15 km/t. Opptil 40 passasjerer kan tars om bord på bussen som har en vekt på 10 tonn.

Tundra Buggy Tours i det tjueførste århundret er ikke lenge det eneste turarrangørselskapet i Churchill, flere andre hadde kommet til som *Great White Bear Tours* siden 1994 og *Lazy Bear Lodge* som i 2019 hadde fått en ny bussflåte med 4 x 4 busskjøretøyer av type *Arctic Crawler*. 

Nyere og større busskjøretøyer i 6 x 6 allhjulsdrift for turarrangørselskapet Great White Bear Tours har etter hvert kommet til, fordi et slags «tog» av fem store modulvogner under betegnelsen *Tundra Buggy Lodge* hadde blitt bygd og utplassert på Polar Bear Point hvor man kan bivåne isbjørnene og oppholde seg der i lengre tid, og dermed måtte større buss med åpning bakover bygges for sikker overgang og med større terrenggående manøvreringsevne. 6 x 6 buss har skrånende vindu forut på fronten. Disse 6 x 6 Tundra Buggy bussene var bygd av Dan Walkoski i Winnipeg, Manitoba under typebetegnelsen *Polar Rover* med 210 hk motor og plass for 50 passasjerer selv om grensen settes på 25 for reisekomfort. Siden starten i 1994, da Don og Marilyn Walkoski grunnlagte familiebedriften, har bussflåten utvidet seg til 12 *Polar Rover* Tundra Buggy buss.  

File:First Cape Trip Buggy.jpg |En av de første *Tundra Buggy* buss på et stoppested underveis til Cape Churchill i 1982
File:Summer Tundra Buggy.jpg |Tundra Buggy buss sommertid ved Hudson Bay.
File:SummerBuggyPhoto-V3.jpg |Tundra Buggy i idylliske omgivelser.
File:Dan's Diner Still 002 Handcraft.jpg |Stoppested for to Tundra Buggy buss ved Churchill River under Nordlyset.
File:Buggy (6375688739).jpg |6 x 6 Tundra Buggy buss for Great Bear Bear Tours, 2011
File:Inside the buggy (6385993329).jpg |Innsiden av Tundra Buggy buss 
File:Tundra Lodge, Churchill.JPG |Tundra Buggy Lodge utenfor Churchill 

## Antarktiske busser
### Kress Personnell Carrier
McMurdo Station ligger på Hut Point-halvøya av Ross Island hvor baseområdet er reist på vulkansk steingrunn, men det innbar at man måtte ha flystriper lengre ut på omkringliggende isleggingen på havet, og dermed måtte flyene landet på isen hvorfra folk og gods måtte transporteres på solid is under varige forhold fram til øya og videre på røft vulkanstein til baseområdet. Turen kan være opptil 15 engelsk mil mellom flystripen og basen. Etter hvert som baseområdet ble utbygd så det mer minner om en by med opptil 1,200 innbyggerne om sommeren, var det ikke lenge nok med «Ivan the Terra Bus». Kress Corporation dermed utviklet fram et unikt kjøretøy med en 6 x 6 trekkvogn eller traktor som kan ta en passasjermodulvogn på slep som en semitrailer. Dette unike kjøretøyet beregnes som *Kress Cat 720/740*, men selve traktoren er av type Caterpillar og modulvognen har plass for 59 passasjerer.
### Terra Bus
De positive erfaringene med «Ivan the Terra Bus» basert på sightseeingbussen fra Canada siden 1993 fulgt til en bestilling på en ny buss for transport mellom Wilkins lufthavn and Casey forskningsbase i 2017, en buss på tre aksler bygd som en mindre variant av den kjente terrabussen på 22 tonn med plass for 36 passasjerer. Ved å velge den samme motoren som den benyttet for kranoperasjoner i forskningsbasen kan reparatører opprettholde busskjøretøyets funksjon uten større komplikasjoner.

## Se også
* Beltebuss  
## Referanser

## Eksterne lenker
* Facebook Sleipnir Tours
* Norsktalende Youtube-opptak av Bussmagasinet om Sleipner på Langjökull
* Sleipner i all vær på Langjökull
* Gear Tech HD: UTROLIGE EKSPEDISJONSBILER SOM ER PÅ ET ANNEN NIVÅ
* Gear Tech HD: De mest avanserte terrengbussene og bussene
* Gear Tech HD: De mest avanserte offroad spesiallastebiler og -busser 2
* De mest utrolige Tatra -spesialiserte lastebilene du må se (Sleipiner 2)