Kobzar

En **kobzar** (ukrainsk: кобзар, flertall: **kobzari**) er en ukrainsk tradisjonell folkemusiker, som spiller på dreielire, bandura eller kobza. På deres repertoar inngår blant annet dumy – episke sanger. 

Kobzarkulturen er en viktig del av ukrainsk kultur.

I folkeeventyrene har kobzari ofte magiske og helbredende egenskaper, noe som gjør dem beslektet med kosakk-magikere.

## Historie
### Opprinnelse
Den første prototypen av kobzar dukket opp i Kyivriket dager, men nesten ingen spesifikk informasjon er bevart. Igor-kvadet inneholder en omtale av sangeren Bojan, Kyiv-krønike på 1200-tallet minnes folkesangeren Manujlo, så, vel som andre referanser tillater oss å danne oss en idé om en Rus sanger som glorifisert krig og opptrådte på banketter osv. På en eller annen måte, før begynnelsen av kosakkperioden, ble kobza mye brukt på Ukrainas territorium, og kobzari var ofte militærmusikere og barder. Nøyaktig på 1600- og 1700-tallet var imidlertid kobzas storhetstid.

### Kosakktiden

Slik vi kjenner det nå, tok kobzarkulturen form under Hetmanatet-epoken, rundt det 16. århundre i Ukraina. Kobzari var ofte blinde og dette ble deres karakteristiske trekk på 1800-tallet. Kobzari spilte også bandura, et instrument som sannsynligvis ble utviklet fra kobza.

Opprinnelig var kobzari kosakker, spesielt det populære bildet av Mamaj: det er mange malerier laget i henhold til det tradisjonelle opplegget – i midten sitter en kosakk med en bandura i en statisk positur. Tegningene fra senere tider avviker i økende grad fra de originale enfigurskomposisjonene, men hovedpersonens tradisjonelle positur forblir uendret. Fra 1600-tallet bildet av Mamaj er et idyl]isk plot som er karakteristisk for ukrainsk kultur, når fullstendigheten av å være knyttet til den indre tilstanden til en person som, etter å ha fått personlig frihet, bruker den til kreativitet. Historier om kosakk-banduristen finnes blant folkelegender, fortellinger, ordtak osv. Bildene ble malt akkompagnert av hellige symboler for ukrainere – kobza, som er et symbol på nasjonale tradisjoner og folkets syngende sjel; en hest, som er et symbol på krig, ukontrollerbart sinne og tapperhet; en eik, som symboliserer kraften og den genetiske renheten til familien. Ofte på bildene er det et bilde av et spyd med et banner, en kosakkhette og et glass. Dette var ting knyttet til livet og døden til en kosakk - et spyd ble plassert på gravstedet, en stopp og et glass ble plassert i en grav – de minnet om livets forgjengelighet og kosakkskjebnen, der trusselen fra død i kamp var en hverdagsrealitet.

### Det russiske imperiet

Slutten av 1700-tallet ble preget av likvideringen av sitsj (i 1775) og tilbakegang for den tradisjonell kobzarkulturen og kobza. Siden den gang kan det sies at kobzaen ble verktøyet til den blinde gamle mannen, som prøver å samle almisser ved hjelp av verktøyet. Kan det sies at kobza ble verktøyet til den blinde gamle menn, som prøver å samle almisser ved hjelp av verktøyet, datidens kobzar måtte være blind, ellers virket bildet hans «ufullstendig». Men det er fra dette laget at nesten de mest kjente kobzarene oppsto, spesielt Ostap Veresaj, han var sønn av en fattig bonde, var blind som barn og ble senere opplært til kobzar av dem. Han var ofte fattig, men kobzaen ga ham næring. Det kan sies at Ostap var et klassisk eksempel på en kobzar fra postkosakktiden. I alle fall ble ikke arbeidet til blinde kobzarer studert mye under deres eksistens, så en del av skatten deres gikk i graven med dem. Spesielt var den nevnte Ostap Veresai en av de svært få da han døde i 1890. Det er imidlertid feil å si at han var den siste. Hnat Khotkevytsj på den 12. arkeologiske kongressen i 1902 i Kharkiv nevnt:

På noen måter var det sant. Kobzar var nesten borte. Veresai var et symbol, en levende legende, hvoretter kobzarkulturen endret seg. Men så mange som syv kobzarer talte på den samme kongressen, noe som viste noe grunnløshet i Khotkevytsjs iakttagelsen. Det er også bemerkelsesverdig at senere kobza spredte seg til Kuban, da bebodd av etniske ukrainere. Den ble rykket opp derfra nesten umiddelbart, i løpet av borgerkrigen. Før begynnelsen av revolusjonen hadde nesten hver by kobzari, inkludert Myrhorod, Poltava, Kyiv, Zolotonosja osv. Siden den gang kan det sies at kobzarkulturen ble et organisert håndverk, om enn for en veldig kort tid, etter Veresajs død før begynnelsen av den terroren.

### Sovjetunionen

Begynnelsen på slutten for kobzarkulturen kom i desember 1933, da plenumet i den all-ukrainske komiteen for kunstnernes fagforening, på initiativ fra Andrij Khvyla, erklærte kobza og bandura som «klassefiendtlige» instrumenter. Dette markerte starten på en systematisk utryddelse av både instrumentene og kobzarkulturen. Selv om dette ikke er bekreftet og mer som en legende, er likevel fullstendige ødeleggelse av kobzarkulturen åpenbar. Mange kobzarer ble skutt, nesten samtidig med utryddelsen av den ukrainske intelligentsiaen.

### Moderne tid
Til tross for ødeleggelsene i begynnelsen av 1900-tallet, er kobzarer i dag en av de mest studerte sangeformasjon i Europa. En betydelig del av det tradisjonelle repertoaret er spilt inn, laugstradisjoner er studert, instrumentene er godt beskrevet, og det finnes til og med verdensberømte lydopptak av de mest betydningsfulle kobzarene på begynnelsen av 1900-tallet, som dessverre forskere fra mange andre episke tradisjoner, som stort sett forsvant 100-200 år før fremkomsten av moderne notasjon og moderne folkloristikk. Kombinasjonen av kunnskap, sagn og tilstedeværelsen av levende studenter av kobzarer (av den gamle formasjonen) gjorde det mulig for entusiaster fra 1960-80-tallet, da kobzarkulturen som tradisjon nesten hadde forsvunnet. Ukrainske mestere utførte restaurering av forskjellige typer banduras og kobz, og etter 1989 dukket det opp et moderne Kyiv kobzarlaug.

## Samfunn og organisasjon

Den mest komplette og mest detaljerte beskrivelsen av kobzartradisjoner har nådd oss fra Mena i Tsjernihivsjtsjina, og i fremtiden vil disse tradisjonene bli vurdert. Spesielt ble Tsjernihiv kobzarer beskrevet i detalj. Kobzarer hadde sine egne profesjonelle brorskap, særegne laug. Og på samme måte som lauger tok de også inn lirespillere og andre sangere i sine rekker. Til tross disse brorskaper til slutt ikke hadde noen betydelig innflytelse på kobzarkulturen, da de fleste barder foretrakk å reise alene. Blant alle karakteristiske trekk ved foreninger kan følgende skilles:
* Organisasjonens aktivitet var begrenset til et bestemt territorium;
* Ifølge den forrige måtte foreningens medlemmer kun holde seg til det angitte distriktet og ikke tillate utenforstående;
* Møtene fant på samme sted eller til og med et hus;
* Finansieringen ble foretatt av en viss krets av medlemmer;
* Organisasjonenskassen var sammensatt av medlemmenes bidrag, der hver bidro med én karbovanetsj;
* Inntak av et nytt medlem ble innledet av en eksamen og en viss seremoni etter det;
* Den ovennevnte eksamen inkluderte selvfølgelig vitenskapen om å spille kobza, et visst antall sanger, noen ganger salmer, og kunnskap om foreningens hemmelige språk;
* Brorskap ga rett til å undervise;
* Organisasjonen regulerte ikke medlemmenes personlige liv på noen måte.
Siden brorskap varierte mye fra sted til sted, er det umulig å beskrive dem isolert fra lokale tradisjoner. Kobzarer i denne byen avgjorde sine saker der, dro til messen i nærheten, spesielt på kirkelige høytider. Under møtene ble medlemmer bøtelagt, nye ble ordinert og ulike rettssaker fant sted. Alle de eldste, uavhengig av instrumentet, var en enkelt organisasjon, og i henhold til charteret måtte de bidra med én karbovanetsj. En deltaker velges som kasserer, skrinet ble overlevert, og den andre, som vanligvis er langt fra den første, fikk nøklene til kista. Ifølge vedtak fra foreningen ble pengene som ble samlet inn fra organisasjonskassen brukt til å kjøpe redskaper og utstyr fra en bestemt kirke. Friske gutter tjente ofte som guider for forskjellige blinde kobzarer og mottok mellom tre og fem karbovanetsjer i året. Allerede en voksen fører kunne også bli kobzar, eller han kunne starte sin egen handel med pengene han fikk. Men det hender noen ganger at lederen har overtatt sangene fra sin herre, forlater ham og reiser rundt i landsbyene alene. En hard skjebne venter en slik forræder: tiggerbrorskapet slår ham hardt når han ser ham et sted.

### Odklinsjtsjyna

Dette ordet betyr et kobzar ritual for velsignelse for selvstendig arbeid, uoversettelig. Odklinsjtsjyna kan karakteriseres som en etnopedi institusjon av muntlige moralsk-sedvanlige og kunstnerisk-estetiske prinsipper for kobzarkulturen. Deltakeren måtte være en utdannet og ærlig person, ellers kunne han få et evig forbud mot å gå rundt i bygdene med en lyre og en sang. De som kan se, ble ikke innviet i kobzarer. Velsignelsen for håndverket skjedde som følger: før han kom inn, måtte den unge mannen studere med såkalte panotetsj. Eleven betaler ikke noe for utdanning, men etter brorskapets regler skal han be om almisser hele tiden, og gi alt han har samlet inn til læreren. For initiering i fullverdige kobzarer, må søkeren også ha 5 karbovanetsjer. Riten, hvoretter kobzaren hadde rett til å ha sine egne elever – «vyzvilka», noe som «frigjøring». For det meste hadde studentene en treårig studietid, og unntak fra dette er ganske sjeldne. Ofte var treningen også «fra omvendt», med forbud mot å ta på instrumentene uten forutgående åndelig trening. Et typisk prinsipp var å ikke avsløre ens håndverkshemmeligheter: en dyktig person vil finne enda bedre, og du vil ikke hjelpe en uten talent. Dette prinsippet resonerer med tradisjonen med å plassere et instrument i kisten til en avdød kobzar.

### Skoler

Minst to skoler er kjent, Zinkivsko-Kharkivsk og Tsjernihivsko-Poltavsk. De ble delt inn etter tegn på å holde instrumentet, teknikk osv. Kobzarer fra Tsjernihiv og Poltava regionene holdt banduraen mellom knærne i rett vinkel mot kroppen, venstre hånd samhandlet med bassen, og høyre med strengene. I stedet holdt kobzarer i Zinkiv og Kharkiv regionene banduraen på venstre ben parallelt med kroppen, den bakre delen hvilte på brystet, tommelen på venstre hånd holdt banduraen ved siden. Og så ble det spilt med begge hender på basser og strykere.

### Lebij språk

Kobzarer har sitt eget spesielle språk, bestående av vridde ukrainske ord, og delvis hentet fra gresk og sigøyner. Det at det kunne komponeres sanger sier mye om språket. En blind kobzar, for eksempel «nevl» og vanlig – «kharbetrus», fører ble tilkalt «kotyr». Navnet kommer fra ordet «gammel mann» på dette språket.

### Repertoar

Kobzarer var uløselig knyttet til ortodoksi, og memorerte blant annet forskjellige salmer. En kobzar kunne kjenne opptil 25 forskjellige ortodokse sang. Hvis vi utelukkende snakker om de sene Kobzarene, etterkosakkperioden, i tillegg til salmer og dumy, kunne kobzar folk og humoristiske sanger, ballader, kanter 

Vanlige kossaker dumy kan nevnes som et eksempel «brødrenes rømningen fra byen Azov fra tyrkisk fangenskap».  Man bør huske på at teksten kan variere fra landsby til landsby. Selv innenfor rammen av en kobzar: i dag vil han oppfylle en tanke på denne måten, og i morgen på en annen måte. Det kan si at det mer eller mindre vanlige er innholdet. 

Noen ganger komponerte kobzarene sine egne dumy som en protest mot en politisk eller krisesituasjon. For eksempel Sorotsjyn-tragedien i 1905, da landsbyboerne i Sorotsjyn nær Myrhorod reiste seg mot Det russiske imperiet, og enheter av sirkassere og donkosakker druknet landsbyen i blod. Duma ble spilt inn av Vladimir Korolenko og først publisert i magasinet «Ukraina» i 1924.

Det er bemerkelsesverdig at moderne kobzarkulturen snarere er en refleksjon av gamle tradisjoner: blinde kobzari har forsvunnet i glemselen, og repertoaret til moderne kobzari kan i stor grad inkludere originale sanger.

## Betydning
I sitt arbeid bekrefter kobzari den nasjonalpatriotiske ideen til det ukrainske folket, grunnlaget for kristen moral i sosialt liv og hverdagsliv, og observerer eldgamle Kobzar-skikker og ritualer. Den velkjente rollen til Kobzari i Ukraina som lærere, bærere av kosakkenes beste ideer i folkets miljø. 

Ifølge en ukrainske historiker på 1800-tallet Dmytro Javornytskyj: 

Den fremragende forskeren av kobzar-kunst, Filaret Kolessa, understreket: 

Taras Kompanitsjenko, moderne ukrainsk bandurist, uttrykker den oppfatning at det i ethvert samfunn var behov for å finne et sted for blinde: 

## Se også
* Skald
* Trubadur
## Noter


## Referanser

## Litteratur
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*