Landjord

**Landjord**, også **land** eller **fastland**, er den faste overflaten på jorden som ikke er nedsenket i havet eller andre vannmasser. Den utgjør 29,2 % av jordens overflate og inkluderer alle kontinenter og øyer. Jordens landoverflate er nesten helt dekket av regolitt, et lag med stein, jord og mineraler som danner den ytre delen av den kontinentale jordskorpen. Landoverflaten spiller en viktig rolle i jordens klimasystem, og er involvert i blant annet karbonkretsløpet, nitrogenkretsløpet og vannets kretsløp. En tredjedel av landoverflaten er dekket av trær, en annen tredjedel brukes til jordbruk, og en tiendedel er dekket av permanent snø og isbreer. Resten består stort sett av av ørken, savanne og steppe.

Landterreng varierer sterkt og består av fjell, ørkener, sletter, platåer, isbreer og andre landformer. I fysisk geologi er landoverflaten delt inn i to hovedkategorier: Fjellkjeder og relativt flate interiører kalt kratoner. Begge dannes over millioner av år gjennom platetektonikk. Vassdrag, som inngår i vannets kretsløp, former landskapet, eroderer stein, transporterer sedimenter og skaper grunnvann. På fjell eller på høye breddegrader blir snø komprimert og omkrystallisert over hundrevis eller tusenvis av år og danner isbreer, som kan være så tunge at de trykker ned jordskorpen. Omtrent 30 % av landjorden har tørt klima, der mer vann forsvinner gjennom fordampning enn det som blir tilført via nedbør.

Temaet landjorden omfatter også kollektive naturressursene som et land har, som elver, innsjøer og biosfæren. Menneskelig manipulasjon av jorden, ved landbruk og arkitektur, kan også betraktes som en del av land. 

Levende liv på landjorden er avhengig av ferskvann fra elver, bekker, innsjøer og isbreer, som utgjør tre prosent av vannet på jorden. Det meste av menneskelig aktivitet gjennom historien har funnet sted på beboelige landområder der landbruk er mulig og ulike naturressurser er tilgjengelige. I tiårene rundt år 2000 har forskere og beslutningstakere understreket behovet for å forvalte land og biosfære mer bærekraftig, gjennom tiltak som å gjenopprette forringet jord, bevare biologisk mangfold, beskytte truede arter og takle klimaendringer.

## Definisjon
Landjorden blir definert som den faste, tørre overflaten på jorden. Ordet *land* kan også samlet referere til jordens kollektive naturressurser, inkludert dens landdekke, elver, innsjøer, biosfæren, det laveste laget av atmosfæren (troposfæren), grunnvannsreserver og de fysiske resultatene av menneskelig aktivitet på land, slik som arkitektur og jordbruk. Grensen mellom landjord og hav er strandlinjen.

## Etymologi
Ordet *land* er et arveord og er kjent i omtrent samme form i norrønt og mange germanske språk. Det kan knyttes til det proto-germanske ordet , «ubearbeidet land», og deretter den proto-indoeuropeiske , spesielt i nordlige regioner som var hjemsted for språk som proto-keltisk og proto-slavisk. Noen eksempler er norrønt *land* og *jǫrð*, «fast land», gammelirsk *land*, «land, tomt, kirkebygning» og gammelirsk *ithlann*, «treskegulv» og gammel østslavisk *ljadina* «ødemark, ugress». Land brukes som motsetning til sjø og til dels i samme betydning som strand; landjord brukes som motsetning til sjøen og luften. Ordet *jord* er et arveord og er etymologisk relatert til tilsvarende ord på andre germanske språk blant annet engelsk *earth*. Jord brukes i flere betydninger blant annet løsmasse på overflaten, grunn, bakke, verden og kloden.

Et land eller nasjon kan bli referert til som moderlandet, fedrelandet eller hjemlandet til folket. Mange land og andre steder har navn der suffikset -land inngår (England, Grønland, og New Zealand). Det ekvivalente suffikset *-stan* fra indo-iransk, til slutt avledet fra det proto-indo-iranske , er også til stede i mange land- og stedsnavn, som Pakistan, Afghanistan og andre i Sentral-Asia. Suffikset brukes også mer generelt, som i persisk  «sted for sand, ørken»,  «sted for blomster, hage»,  «kirkegård», og *Hindustân* «Indo- folkets land».

## Dannelse og sammensetning

Jorden er en av solsystemets steinplaneter, de andre er Merkur, Venus og Mars. De kjennetegenes en kjerne av metall og mantel av stein (bergarter, mineraler), og som navnet antyder, en fast skorpe yterst, altså landjorden. Steinplaneter er små, lette og har tynn atmosfære sammenlignet med en gassplanet.

Innenfor geografi studeres landjorden og dens historie generelt. Mineralogi er studiet av mineraler som landjorden består av og petrologi er studiet av bergarter. Jordbunnslære er studiet av jordsmonnet og omfatter underdisiplinene pedologi, som fokuserer på dannelse av jord, og edafologi, som fokuserer på forholdet mellom jord og liv.

Terrengets og landskapets beskaffenhet påvirker blant annet økosystemer, vannføring og distribusjon av vann. Over et stort område kan det påvirke klima- og værmønstre. Terrenget i en region bestemmer i stor grad egnethet for menneskelig bosetting: flate *[[Alluvium|alluviale sletter]]* (formet av rennende vann) har en tendens til å ha bedre jordbruksjord enn brattere, mer steinete høyland.

### Dannelse av landjorden

Dannelsen og utviklingen av solsystemets legemer skjedde i takt med solen. I løpet av 4,54± 0,04 milliarder år ble den opprinnelige jorden dannet. Jordens atmosfære og hav ble dannet av vulkansk aktivitet og utgassing som innehold vanndamp. Opprinnelsen til verdenshavene var kondens og is fra asteroider, protoplaneter og kometer. I denne modellen forhindret klimagasser havene fra å fryse selv om den nyopprettede solen bare hadde 70 % lysstyrke.

Jordskorpen ble dannet da det smeltede ytre laget av jorden ble avkjølt og ble til en fast masse. Det er to modeller som forklarer landmassenes fremvekst. Enten skjedde det en jevn vekst til dagens former, eller, mer sannsynlig, en rask vekst tidlig i jordens historie, etterfulgt av jevn utvikling av et kontinentalt område. 

Kontinentene dannes av platetektonikk, en prosess som drives av varmen fra jordens indre. På tidsskalaer som varer i hundrevis av millioner av år, har et superkontinent oppstått og brutt fra hverandre tre ganger. For rundt 750 millioner år siden begynte et av de tidligste kjente superkontinentene, Rodinia, å brytes opp. Kontinentene ble senere rekombinert for å danne Pannotia for 600–540 millioner år siden, og til slutt Pangea, som også brøt fra hverandre for 180 millioner år siden.

### Landmasser

Kontinentene er de store sammenhengende landområdene omgitt av hav. Det er fire store sammenhengende kontinenter på jorden: Afrika-Eurasia, Amerika, Antarktika og Australia. Opptil syv geografiske regioner blir ofte sett på som kontinenter. Fra største til minst landområde er disse Asia, Afrika, Nord-Amerika, Sør-Amerika, Antarktis, Europa og Australia.

### Bergarter og mineraler
Landjordens bergarter består for det aller meste av mineraler. Unntaket er de som inneholder glass. Mineraler er nesten alltid faste stoffer med krystallinske egenskaper bestemt av deres kjemiske sammensetning. Det finnes også mineraler som har samme kjemisk sammensetning, men har forskjellig krystallstruktur. En har beskrivelse av over 5000 forskjellige typer mineraler og hvert år blir det funnet nye. 

Av de kjente mineralene er det rundt 100 som danner størsteparten av jordens bergarter. Mineraler dannes under et bredt spekter av kjemiske og fysiske forhold nede i landjorden, som varierende temperatur og trykk. De fire hovedkategoriene for mineraldannelse er: 
# magmatisk, der mineraler krystalliseres fra en smeltet masse,
# sedimentær, der mineraler er et resultat av sedimentasjon, en prosess der råmaterialene er partikler fra andre bergarter som har gjennomgått forvitring eller erosjon tidligere, 
# metamorf, der nye mineraler dannes av tidligere mineraler på grunn av endret forholde, vanligvis økende temperatur og trykk og 
# hydrotermisk, der mineraler kjemisk utfelles fra varme løsninger i jorden.

## Geomorfologi og landformer
Landjorden utsettes for en rekke naturlige prosesser som former den og skaper ulike landformer. Studien av formene og  mekanismene kalles geomorfologi. Erosjon og tektonikk, vulkanutbrudd, flom, forvitring, isdannelse, vekst av korallrev og meteorittnedslag er blant prosessene som konstant former jordens overflate over geologisk tid.

### Platetektonikk

Platetektonikk er vitenskapen om jordskorpens bevegelse. Det vil si teorien om at jordens litosfære er delt inn i *[[Platetektonikk|tektoniske plater]]* som beveger seg over mantelen under. Dette resulterer i kontinentaldrift der kontinentene beveger seg i forhold til hverandre. Den tyske forskeren Alfred Wegener var den som først kom opp med teorien om kontinentaldrift i 1912.

Flere nøkkelegenskaper definerer den moderne forståelsen av platetektonikk. Stedet der to tektoniske plater møtes kalles en *plategrense*, med ulike geologiske fenomener som forekommer for ulike typer grenser. Et eksempel er divergerende plategrenser, der havbunnsspredning oppstår, i motsetning til *[[subduksjonssone]]ne* der to plater støter mot hverandre og den ene platen synker ned.

Subduksjon fører til slutt til at all havbunn forsvinner ned i dype og til slutt vil selve kontinentene støte mot hverandre. En får da *kontinentalkollisjon* som åpenbarer seg som mektige fjellkjeder. Himalayafjellene er et eksempel som skyldes at det indiske kontinentet i sør har beveget seg mot nord, kollidert med og delvis blitt presset under det euroasiatiske kontinentet i nord.

Jordskjelv og vulkansk aktivitet er vanlig i alle typer grenseområder mellom tektoniske plater. Med vulkansk aktivitet menes ethvert brudd på jordoverflaten der magma strømmer opp og blir til lava. Ildringen i Stillehavet inneholder to tredjedeler av verdens vulkaner, og over 70 % av jordens seismologiske aktivitet skjer i området. Ildringen omfatter plategrenser rundt Stillehavet.

### Fjellkjededannelse
Dannelsen av fjell kan skje ved orogenese og er et resultat av platetektonikk. For eksempel kan fjell dannes i en konvergent plategrense ved en kollisjon der en plate skyver den ene platen over den andre, slik at fjell dannes ved at jordskorpen skyves oppover. Sonen som skyves ned kalles en subduksjonssone.

### Forvitring og erosjon
Erosjon vil si transport av fragmenter av landmassene via naturlige prosesser, det være seg vind, vann, is og tyngdekraft. Utgangspunktet er at forvitring bryter ned og løser opp bergarter, mens erosjonen er selve transporten av masser til et annet sted. Naturlige erosjonsprosesser tar vanligvis lang tid uten å skape merkbare endringer i landskapet. For eksempel ble Grand Canyon skapt i løpet av 70 millioner år av Coloradoelven, som forskere anslår fortsetter å erodere elvegjelet med en hastighet på 0,3 meter hvert 200 år. Mennesker har forårsaket at erosjonen i verden er 10–40 ganger raskere enn normalt, noe som har ført til at halvparten av all matjord på jordoverflaten har gått tapt i løpet av de siste 150 årene.

### Isbreer

Isbreer forekommer i regioner på jorden med kaldt klima eller i fjellområder høyt over havet. Isbreer har en større tærende virkning på berggrunnen under enn noen annen geologisk påvirkning. Innlandsis er en form for isbreer som ligger over store landområder og som har utløpende isbreer ned mot havet. Et eksempel er Grønlandsisen som dekker en stor del av Grønland med flere 1000 m tykk is. Andre typer isbreer er dalbreer og platåbreer. Dalbreer er de vanligste i Norge, men det finnes også platåbreer som i Hallingskarvet og Hardangerjøkulen. Enda en type er botnbreer som danner store runde botner i breens bakvegg. Slike botner finnes i fjell der det har vært stillestående isbreer.

Jordkloden er preget av å ha gjennomgått flere istider med opptil 3 km tykke iskapper som har dekket store dele av kontinentene. Det har vært flere perioder med istider og hver periode har flere istider adskilt av mellomistider. Jorden er nå i en mellomistid og nåværende istidsperiod kalles kvartær. Kvartær har vart i 2,6 millioner år og i denne tiden har det vært hele 50 istider. Istidene preger landskapet med u-daler, innsjøer, dype fjorder, forrevne fjellpartier med botner og spisse tinder.

### Landformer

Landformene er skapt av geologiske prosesser eller av menneskelige bearbeiding. Eksempler er sletter, platåer, fjorder, fjell elvesletter, hauger, botner, daler og skråninger, samt strandflate, strender og øyer. En detaljert beskrivelse av blant annet terrengforhold på et sted er topografi.

En har både aktive og mer statiske («fossile») landformer. Aktive landformer blir stadig forandret og et eksempel er meandere, altså halvsirkelformede kurver i eleveleier som renner over slakt hellende underlag dekket med løsmasseavsetninger. Disse formene blir stadig endret etter som vannets eroderende virkning fjerner løsmasser i ytterkurvene. For noen landformer har den aktiviteten som skapte dem mer eller mindre stoppet opp og landformen beholder sin form over lang tid, med andre ord blir statisk.

Høyden over havet og avstanden fra hav er en måte å beskrive landskapet på. Høyden på jordens landoverflate varierer fra lavpunktet på −418 moh (meter over havet) ved Dødehavet, til en maksimal høyde på 8&nbsp;848&nbsp;moh. på toppen av Mount Everest. Gjennomsnittlig høyde over havet er omtrent 797 m, som gjelder for 98,9 % av tørt land over havet.

Relieff er høydeforskjeller innenfor et landskap, for eksempel vil flatt terreng ha *lavt relieff*, mens terreng med stor høydeforskjell mellom høyeste og laveste punkt vil bli ansett som *høyt relieff*. De fleste landområder har relativt lavt relieff.

#### Fjellvidder

Et platå, eller høyslette, er et område av et høyere landområde som består av flatt terreng som heves skarpt over området rundt på minst den ene siden og skaper bratte klipper eller bratte skråninger. Både vulkansk aktivitet som oppstrømning av magma og ekstrudering av lava, eller erosjon av fjell forårsaket av vann, isbreer eller eoliske prosesser, kan skape platåer.

#### Sletter, daler og fjorder

Sletter dekker mer enn en tredjedel av jordens landareal. Når de oppstår som senkede områder mellom fjell, kan de skape daler, kløfter eller kløfter og raviner. Et platå kan betraktes som en forhøyet slette. Sletter er kjent for å ha fruktbar jord og være viktig for landbruket på grunn av gode forhold for gress egnet for husdyr og letter høsting av avlinger. 

Elvesletter ga jordbruksland for noen av de tidligste sivilisasjonene. Erosjon er ofte en viktig driver for dannelsen av sletter og daler, med riftdaler som et unntak.

Isbreene beveger seg sakte nedover i landskapet og har på grunn av sin tyngde en kraftig gravende effekt. Det danner seg derfor en dal med U-form. Der isens kraft har virket vil berggrunnen bli glattskurt og polert. Isbreer som har gått ut mot havet etterlater seg fjorder, slik som på Grønland, i Norge, Alaska, British Columbia, Patagonia, New Zealand og Skottland.

#### Morene, løsmasser og marin leire
Breene tar med seg veldige masser med usortert materiale som stein, sand og leire, det en kaller morene. Innlandsisen som lå over Skandinavia i siste istid regner en med tok med seg gjennomsnittlig rundt 30 m tykt lag av berggrunnen i Norge. Disse løsmassene ble avsatt i Nordsjøen, i Danmark og i Nord-Tyskland. Avleiringer etter isbreer blir avsatt både i havet og på land, der det første er marine leireavsetninger bestående av leire. Avsetninger på land består av alle kornstørrelser, også store steiner.

Marin leire er en type leire som påtreffes i kystområder rundt om i verden. I de nordlige områder som har vært isdekket under istiden kan denne være av typen kvikkleire. På grunn av landhevning etter at isen trakk seg tilbake har marin leire kommet opp på tørt land. Slik leire avsatt på havbunn ved slutten av istiden, er grunnlaget for mye av jordbruket i Norge. Særlig på Sør-Østlandet og langs Trondheimsfjorden er det store områder med dyrket jord på områder med marin leire.

#### Kyst og øyer

Strandlinjen er grenseområdet mellom landjord og hav. Den endrer seg hver dag når tidevannet stiger og faller. Stranden strekker seg fra lavvannslinjen til den største høyden som kan nås med stormbølger, og kysten strekker seg innover i landet til området hvor havrelaterte trekk ikke lenger finnes. Når land er i kontakt med havvann kan det eroderes og blir blant annet påvirket av tidevannets strømninger.

Strandflaten er en fleksibel strandlinje som inkluderer arealer over og under land. Typisk er skjærgård med holmer og skjær, skapt av havis og isbreer over lange tidsrom. Strandlinjen har flyttet seg avhengig av hvor mye vann som til en hver tid har vært bundet i ismasser. Norges kyst er typeområde i den geomorfologiske  beskrivelse av denne type landskap. 

At ismassene har bunnet opp store vannmasser har hatt stor betydning ved at en større del av landjorden ble tilgjengelig for ferdsel eller bosetning. Beringia var et tørt landområde der Beringstredet i dag ligger. Forskerne er usikre på når denne landbroen i nordområdene mellom Amerika og Asia var åpen for de første menneskene som vandret over til Amerika. En hypotese går ut på at innvandringen til Amerika over Beringia skjedde for 15&nbsp;000 år siden. 

Omtrent 44 % av alle verdens mennesker bor innenfor et område 150&nbsp;km fra havet. Ved kysten er det store befolkningskonsentrasjoner og havet er viktig for matforsyning og økonomi.

Øyer kan dannes ved en rekke prosesser. For eksempel er Hawaii-øyene dannet fra isolert vulkansk aktivitet  selv om de ikke er i nærheten av en plategrense. Atoller er ringformede øyer bestående av koraller, skapt når innsynkning får en øy til å synke under havoverflaten og etterlater en ring av skjær rundt seg.

## Lag
Pedosfæren er det ytterste laget av landoverflaten. Den er sammensatt av jord og utsettes hele tiden for jorddannelsesprosesser. Under den omfatter litosfæren både jordskorpen og det øverste laget av mantelen. Litosfæren hviler, eller «flyter», på toppen av mantelen i et samvirke omtalt som *[[isostasi]]*.

Bergarten som utgjør landjorden er tykkere enn havbunnsskorpen, og den er langt mer variert når det gjelder sammensetning. Omtrent 31 % av denne kontinentale skorpen er nedsenket i grunt vann, og danner kontinentalsokkelen.

### Kontinentalskorpe

Kontinentalskorpen består av magmatiske, sedimentære og metamorfe bergarter som danner kontinentene og områdene med grunn havbunn nær kystene, kjent som kontinentalsokkel. Dette laget er rikt på aluminiumsilikat og har lavere tetthet enn havbunnsskorpe.

Sammensetningen av landjorden er ikke ensartet, men varierer mellom steder og lag innenfor samme region. De mest fremtredende komponentene i den øvre kontinentale skorpen er silisiumdioksid, aluminiumoksid og magnesium. Kontinentalskorpen består av bergarter med lavere tetthet enn havbunnsskorpen, og størst utbredelse i kontinentalskorpen har granitt. Sedimentær bergart dannes ved akkumulering av sediment som blir begravd og komprimert. Nesten 75 % av de kontinentale overflatene er dekket av sedimentære bergarter, selv om de utgjør omtrent bare 5 % av jordskorpen.

### Jord

Jordsmonn er en blanding av organisk materiale, mineraler, gasser, væsker og organismer som tilsammen understøtter liv. Jord består av en fast fase av mineraler og organisk materiale, samt en porøs fase som holder på gasser (luften i atmosfæren) og vann (jordløsningen). Derfor er jord et tilstandssystem av de tre fasene *fast stoff*, *væske* og *gass*. Jord er et produkt av flere faktorer: Den er påvirket av klima, relief (høyde, orientering og terrenghelning), organismer og jordas grunnmaterialer (mineraler), samt samhandling mellom alle disse over lang tid. Den gjennomgår kontinuerlig utvikling gjennom en rekke fysiske, kjemiske og biologiske prosesser, som forvitring og erosjon.

På grunn av jordsmonnets kompleksitet og sterke interne koblinger ser biologer på jord som et økosystem. Den fungerer som et habitat for jordorganismer, et resirkuleringssystem for næringsstoffer og organisk avfall, bidrar med vannrensning, modifisering av atmosfærens sammensetning og er medium for plantevekst. Jordsmonnet er på grunn av dette en kritisk viktig økosystemtjeneste. Siden jord har et enormt utvalg av tilgjengelige nisjer og habitater inneholder den en stor del av jordens genetiske mangfold. Et gram jord kan inneholde milliarder av organismer, som tilhører tusenvis av arter, for det meste mikrobielle og stort sett fortsatt uutforskede.

Verdens økosystemer påvirkes på vidtrekkende måter av prosessene som utføres i jordsmonn, med påvirkning av alt fra ozonnedbryting og global oppvarming til ødeleggelse av regnskog og vannforurensning. Med hensyn til jordens karbonkretsløp fungerer jord som et viktig karbonreservoar, og det er potensielt en av de mest reaktive kompoenntene mot menneskelig forstyrrelse og klimaendringer.

### Landdekke

Landdekket er materialer eller organismer som er fysisk tilstede på landoverflaten som trær, urter, karrig vegetasjon eller busker. Kunstige overflater (som byer) utgjør omtrent 0,33 % av alt areal i verden. Arealbruk refererer til menneskelig forvaltning og bruk av land til ulike formål, som jordbruk, bebyggelse og rekreasjon, på verdensbasis er det anslagsvis 16,7 millioner km² med dyrket mark, og 33,5 millioner km² med beitemark. Prosentvis var fordelingen av hele landjordens arealbruk som følger i 2022:
* jordbruksland mer enn 33 %,
* skog rundt 33 %,
* andre kategorier som ørken, karrige landområder, bebygde områder, omtrent 23 %.
* bre- og snødekkede områder utgjør omtrent 10 %.
I løpet av tiden 2001–2021 har verdens totale dyrkede areal økt med omtrent 5 %. Denne økningen var et resultat av arealekspansjon i Afrika, Sør-Amerika og Sørøst-Asia, som delvis ble oppveid av reduksjon i Nord-Amerika, Øst- og Sør-Europa.

Registrering av endring av landdekket ved hjelp av fjernmåling og geospatiale data gir grunnlagsinformasjon for å vurdere klimaendringenes påvirkning på habitater og biologisk mangfold, så vel som naturressurser. Oppdagelse og kartlegging av slike endringer er viktig innenfor tverrfaglig miljøvitenskap. Modellering av landendring brukes til å forutsi og analysere endringer i landdekke og bruk.

## Livsvitenskap
Naturmiljøet på landjorden nyter godt av en rekke økosystemtjenester, som demping av klimaendringer, regulering av vannstrømning gjennom vann og vassdrag, samt matproduksjon. Landsressursene er begrensede, noe som har ført til lovverk som er ment å ivareta økosystemtjenestene og praksiser som bærekraftig arealforvaltning.

### Biomer

Et biom er et område «preget av sin vegetasjon, jord, klima og dyreliv.» Det er fem hovedtyper av biomer på landjorden: gressletter, skog, ørken og tundra, samt ferkvannsbiom (pytt, innsjø, vassdrag). Andre typer biomer er for eksempel buskområder, våtmarker og polare iskapper. Et økosystem er samspillet mellom organismer innenfor et bestemt miljø, og et habitat refererer til miljøet der en gitt art eller populasjon lever. Biomer kan spenne over mer enn ett kontinent, og inneholde en rekke økosystemer og habitater.

* Ørkener har  tørt klima, generelt definert til å bety at de mottar mindre enn 250 mm nedbør årlig. De utgjør rundt en femtedel av jordens landareal, finnes på alle kontinenter og kan være veldig varme eller veldig kalde (polarørkenen). De er hjemsted for dyr og planter som har evoluert til å tåle tørke. I ørkener er det meste av erosjon forårsaket av rennende vann og oversvømmelser, som vanligvis oppstår under voldsomme tordenvær. Ørkener utvides på grunn av ørkenspredning, som er forårsaket for kraftig avskoging eller overbeiting.
* Tundra er et biom der veksten av trær hindres av lave temperaturer og korte vekstsesonger. Det er flere typer av tundra knyttet til forskjellige regioner; arktisk tundra, alpin tundra og antarktisk tundra.
* Skog finnes av mange forskjellige typer som regnskoger, løvskoger og boreale skoger. Det er mange definisjoner for hva som er en skog, og faktorer som treenes tetthet, høyde, arealbruk, juridisk status og økologisk funksjon. 
* Gressletter er områder hvor vegetasjonen er dominert av gress (*[[Grasfamilien|Poaceae]]*). Imidlertid kan starr og siv også påtreffes, sammen med varierende andeler av kløver og urter. Gressletter forekommer naturlig på alle kontinenter unntatt Antarktis og finnes i de fleste økoregioner på jorden. Videre er gressletter et av de største biomene på jorden og dominerer landskapet over hele verden. Typer av gressletter spenner fra naturlige til oppdyrkede. Savannaer er gressletter med sporadiske, spredte trær.

### Levende organismer på landjorden
Via evolusjon utviklet planter seg på landjorden (*[[Landplanter|embryofytter]]*) seg fra grønne alger. Gruppen (kladen) består av blant annet trær, busker, bregner, gress, mose og blomster. De fleste planter er karplanter, noe som betyr at plantevevet fordeler vann og mineraler. Gjennom fotosyntese nærer de fleste planter seg fra sollys og vann, «puster inn» karbondioksid og «puster ut» oksygen.

I motsetning til planter er landdyr ikke en *[[monofyletisk gruppe]]*, det vil si at alle landdyr ikke har en felles stamfar. Dette fordi noe organismer, som hval, har utviklet seg fra landpattedyr som har gått tilbake til marine livsformer. Tidligere hadde landjorden en megafauna, altså store landdyr som for eksempel planteetere på over 1000 kg, som fugledinosaurer, og kjøttetere på over 100 kg.

## Klima

Jordens land samhandler med og påvirker klimaet sterkt. Blant annet vil jordens overflate varmes opp og kjøles ned raskere enn luft eller vann. Breddegrad, høyde over havet, topografi, grad av refleksjon og arealbruk har alle ulike effekter på klimaet. Jordoverflatens breddegrad vil påvirke hvor mye solstråling som når overflaten. Høye breddegrader mottar mindre solstråling enn lave breddegrader. Landjordens topografi er viktig for å skape og transformere luftstrømmer og nedbør. Store landformer, som fjellkjeder, kan avlede vind. Når luft stiger på grunn av fjell forårsaker det kondens og nedbør.

Ulike typer landdekke vil påvirke landets albedo, et mål på mengden solstrålingen som reflekteres, snarere enn absorberes og overføres som varme til jorden. Vegetasjon har en relativt lav albedo, noe som betyr at bevokste overflater reflekterer lite av solens energi. Skog har en albedo på 10–15 % mens gressletter har en albedo på 15–20 %. Til sammenligning har sandørkener en albedo på 25–40 %.

Arealbruk spiller også en rolle for det regionale og globale klimaet. Tettbefolkede steder og byer har liten albedo og skaper således urbane varmeøyer som har effekter på nedbøren, skydekket og temperaturen i regionen.

## Menneskers aktiviteter og påvirkning
De fleste av verdens filosofier og religioner anerkjenner en menneskelig forvalterplikt overfor land og natur. Mange mennesker ser på landområder som en kilde til «åndelighet, inspirasjon og skjønnhet». Mange får også en følelse av tilhørighet, spesielt hvis det også tilhørte deres forfedre. 

Ulike religioner lærer om en forbindelse mellom mennesker og land som ærbødighet for Bhumi, en personifisering av jorden i hinduismen, og forpliktelsen til å beskytte land som hima i islam, og i nesten alle urfolksgrupper er det etiologiske historier om landet de bor på. For urfolk er tilknytning til landet en viktig del av deres identitet og kultur, og noen religiøse grupper anser et bestemt landområde for å være hellig, slik som det hellige land i de abrahamittisk religion.

Verdens mennesker har en betydelig innflytelse på jordoverflaten, i tillegg til atmosfæren, havene og de biogeokjemisk kretsløpene. Estimater tyder på at utnyttelse eller kontroll på mellom en fjerdedel til en tredjedel av all biomassen produsert av verdens planter på land (netto primærproduksjon) årlig siden 1990-årene. Slik omfattende kontroll over jordens planteproduksjon har i stor grad blitt tilskrevet utviklingen av industriell nitrogenfiksering (Haber–Bosch-prosessen) til kunstgjødsel. Intenst jordbruk gir omfanttende og alvorlig landforringelse, med jorderodering, utarming av næringsstoffer og økende saltinnhold som konsekvenser. Menneskeskapt forringelse påvirker over en tredjedel av verdens jordbruksareal. Gevinsten av nydyrking på områder med marginal jordkvalitet og økt intensivering på eksisterende dyrket mark begrenses av jorderosjon og utarming av karbon, næringsstoffer og jordmangfold. Bruk av uorganisk gjødsel (kunstgjødsel) for å øke eller opprettholde avlingene har hatt betydelige negative effekter på jordhelsen, og bidrar til vannsforurensning på grunn av avrenning.

### Kultur, religion og skapelsesmyter

Skapelsesmyter i mange religioner har historier om skapelsen av verden av en overnaturlig guddom eller guddommer, for eksempel beretninger der landet er atskilt fra havet og luften. Jorden selv har ofte blitt personifisert som en guddom, spesielt en gudinne. I mange kulturer blir modergudinnen også fremstilt som en fruktbarhetsguddom. For aztekerne ble jorden kalt *Tonantzin*, som betyr «vår mor»; for inkaene ble jorden kalt «Pachamama», som betyr «moder jord». I norrøn mytologi var jordkjempen Jörð mor til Tor og datter til Annar. Oldtidens egyptiske religion er forskjellig fra andre kulturer fordi jorden (Geb) er mannlig og himmelen (Nut) er kvinnelig.

Oldtidens østlige middelhavskulturer tenkte på verden som en flat plate av landjorden omgitt av hav. Pyramidetekstene og sarkofagtekstene forteller at de gamle egypterne trodde Nun (havet) var en sirkulær kropp som omgir *nbwt* (et begrep som betyr «tørt land» eller «øyer»). Den hebraiske bibelen, som trekker på andre østlige ideer, skildrer jorden som en flat skive som flyter på vann, med en annen vannvidde over seg. En lignende modell finnes i den homeriske beretningen fra det 8. århundre før Kristus, der Okeanos, den personifiserte vannmassen som omgir jordens sirkulære overflate, er avleren av alt liv og muligens av alle guder.

### Utforskning og handel
To store epoker med utforskning av landjorden har inntruffet i menneskehetens historie; én med divergens og én med konvergens. Førstnevnte hendte da mennesker flytte ut av Afrika, bosette seg på nytt land og utvikle distinkte kulturer som var nokså isolerte fra hverandre. Tidlige utvandrere slo seg ned i Europa og Asia. For 14 000 år siden krysset noen mennesker istidens landbro fra Sibir til Alaska og fortsatte sørover og bosatte seg i Amerika. For det meste var disse kulturene uvitende om hverandres eksistens. Den andre perioden, som skjedde over de siste 10 000 årene, var kjennetegnet av økt tverrkulturell utveksling gjennom handel og utforskning og som markerte en ny æra med kulturell sammenblanding.

Handel har skjedd siden forhistorisk tid og det er antatt at handel over nokså store avstander startet for rundt 150 000 år siden. Gjennom historien har store handelsruter eksistert på land, som Silkeveien som koblet Øst-Asia med Europa, samt Ravveien der menneskene overførte rav fra Nord-Europa til Middelhavet.

### Landbruk

I mer enn 10 000 år har det vært drevet med aktiviteter på land som jakt, matauk, svedjebruk, skog rydding og landbruk. Fra og med den neolittiske revolusjonen med spredningen av jordbruk rundt om i verden, har menneskelig arealbruk i betydelig grad endret landjordens økosystemer, med transformasjon av jordens landskap på global skala for 3000 år siden. Fra rundt 1750 har arealbruket økt i en akselererende hastighet på grunn av den industrielle revolusjon, som skapte større etterspørsel etter naturressurser og forårsaket rask befolkningsvekst.

Landbruk omfatter både avlinger og husdyrhold. En tredjedel av jordens landoverflate brukes til jordbruk, med et estimat på 16,7 millioner km² til dyrket mark og 33,5 millioner km² beitemark. Dette har hatt betydelig innvirkning på jordens økosystemer. Når land ryddes for å gjøre plass for jordbruk, erstattes flora og fauna med introduserte avlinger og husdyr. Sterk utnyttelse av landbruksareal er drevet av dårlig forvaltningspraksis som fører til gradvis reduserte avlinger, noe som igjen krever mer arealbruk, øker matetterspørselen, gir matsvinn og oppmuntrer til et kosthold med mye kjøtt.

### Urbanisering
Urbanisering har ført til større befolkningsvekst i urbane områder det siste århundret. I 2007 skjedde et skifte der flertallet av verdens befolkning bodde i byer og ikke på landsbygda som før. Selv med denne endringen utgjør urbane områder mindre enn 3 % av jordens landareal. Folk som bor i urbane områder er avhengige av mat produsert i områder utenfor byene, noe som skaper større etterspørsel etter landbruksprodukter og påvirker arealbruk langt utover bygrensene. Urbaniseringen fortrenger også jordbruksarealer fordi den i hovedsak foregår på den mest fruktbare jorden. Byutvidelse i bynære områder deler opp jordbruks- og naturområder, og tvinger landbruket til å flytte til mindre fruktbar landjord andre steder. Fordi dette landet er mindre fruktbart, trengs mer land for samme produksjon, noe som øker den totale bruken av jordbruksareal.

En annen form for bruk av jordens land er gruvedrift for uttak av metaller og mineraler. Bevis på tidlig gruvedrift dateres tilbake til rundt 3000 får Kristus i oldtidens Egypt. Viktige mineraler inkluderer jernmalm, utvunnet for bruk som råstoff; kull, utvunnet for energiproduksjon og edelstener, utvunnet for bruk i smykker og som valuta.

### Geopolitikk

Grenser mellom land trekkes opp enten via geografiske trekk som hav, fjellkjeder, elver eller av politiske enheter som myndigheter, stater eller subnasjonale enheter. Politiske grenser kan etableres gjennom krigføring, kolonisering eller gjensidige avtaler mellom de politiske enhetene.

Mange kriger og konflikter har oppstått i forsøk på å utvide landet under ens kontroll, eller for å hevde kontroll over et spesifikt område som anses å ha strategisk, historisk eller kulturell betydning. Det mongolske riket på 1200- og 1300-tallet ble det største sammenhengende landimperiet i historien gjennom krig og erobring. 

I USA på 1800-tallet ble begrepet *[[manifest destiny]]* utviklet av forskjellige grupper, hvor en hevdet at amerikanske nybyggere var forutbestemt til å ekspandere over Nord-Amerika. Denne ideen ble brukt for å rettferdiggjøre militær aksjon mot urbefolkningen i Nord-Amerika og Mexico.

Aggresjonen til Nazi-Tyskland i andre verdenskrig var delvis motivert av ideen om*[[Lebensraum]]* («livsrom»), som før den tid hadde blitt et geopolitisk mål for det tyske keiserrike under første verdenskrig (1914–1918), som opprinnelig var kjerneelementet i det såkalte Septemberprogramm som dreide seg om territoriell ekspansjon. Den mest ekstreme formen for denne ideologien ble målbært av Nazipartiet (NSDAP). Lebensraum var en viktig motivasjon for Nazi-Tyskland for å starte andre verdenskrig.

### Miljøforringelse og overutnyttelse av jordens naturkapital

Selv om mennesker har utnyttet landjordens naturressurser siden antikken, har etterspørselen etter ressurser som tømmer, mineraler og energi vokst eksponentielt siden den industrielle revolusjon. Når en naturressurs er oppbrukt til et punkt med avtagende avkastning, anses det som overutnyttelse.

Landforringelse er reduksjon eller tap av biologisk eller økonomisk produktivitet og redusert kompleksitet for landområder som et resultat av menneskelig aktivitet. Landforringelse er drevet av mange forskjellige aktiviteter, som landbruk, urbanisering, energiproduksjon og gruvedrift. Tre fjerdedeler av alt isfritt land er endret gjennom beboelse og annen bruk, noe som fundamentalt har endret jordens økosystemer. Menneskelig aktivitet er drifkrefter bak den sjette masseutryddelse og menneskeskapte klimaendringer forårsaker stigende havnivåer og tap av økosystemer.

## Noter



## Referanser

## Litteratur
*
*
*

## Eksterne lenker
* Kart som viser landjordens dekke ESA