Bading

**Bading** er det å senke kroppen ned i vann for å vaske seg, oppleve velvære eller for lek, idrett eller underholdning. Bading kan ha hygieniske, rituelle eller terapeutiske formål. Analogier for bading kan være omgrep som å «ta solbad» for å sole seg, eller omgrep som «å bade i» noe for å vise til at en har overflod eller for mye av det.

En kan bade på ulike steder der det finnes en viss mengde vann, fra varmt til kaldt. Dette kan for eksempel være i et badekar eller i en elv, innsjø, et basseng eller i havet. Spesielle steder der folk samles for å bade utendørs kalles gjerne en **badeplass**, for eksempel på ei strand. Formålet med badingen kan variere. Det kan for eksempel være et rituale, som rituell rensning eller dåp. En kan også bruke bading terapeutisk, som hydroterapi, eller for vanlige vaske- og fritidsaktiviteteter, som lek og svømming.

## Historie
### Antikken

Det eldste dokumenterte daglige baderitualet kan spores til det gamle India. Der fantes det en utførlig praksis for personlig hygiene med tre daglige bad og vasking. Denne er nedtegnet i verker kalt *grihya sutra*, og blir fremdeles praktisert i noen samfunn.

I Hellas i antikken brukte en små badekar, vaskeservanter og fotbad for personlig renhet. De eldste funn av bad er fra midten av 2000-tallet f.Kr. i palasskomplekset ved Knossos på Kreta, og luksuriøse badekar av alabast gravet ut ved Akrotiri på Santoríni. Et ord for badekar,  (), opptrer elleve ganger i Homer. Senere grekere grunnla offentlige bad og dusjet i gymnasium for avspenning og personlig hygiene.

I Romerriket ble det utviklet et nettverk av akvedukter for å føre vann til alle store byer og befolkningssentre. En hadde innlagt vann, med rør som gikk til bosteder og offentlige brønner og fontener. De romerske offentlige badene ble kalt *thermae*. Disse var ikke bare bad, men viktige offentlige tilbud der en kunne drive mange typer fysisk trening og vasking, med kalde, lunkne og varme bad, rom for instruksjon og debatt, og vanligvis et gresk og et latinsk bibliotek. De ble gikk til allmuen av en velgjører, vanligvis keiseren. Andre rike på denne tiden hadde ikke samme grad av offentlige tilbud, men denne romerske praksisen spredte kulturen deres til steder der det kan ha vært mer motstand mot fremmende skikker. Til forskjell for vanlig skikk på denne tiden var ikke thermaene inndelt etter klasse, og var tilgjengelige for alle uten betaling eller for en liten avgift. Da Romerriket falt stod akveduktsystemet for forfall og kom ut av bruk. Allerede før dette, under kristningen av imperiet, hadde endrede ideer om offentlig moral gjort at badene kom i unåde.

### Japan

Før 700-tallet hadde japanere trolig badet i de mange kildene som finnes i landet utendørs, ettersom det ikke finnes bevis på innebygde bad. Fra 500- til 700-tallet (Asuka- og Naratida) tok japanerne til seg buddhismen fra Kina, som hadde sterk innvirkning på kulturen i hele landet. Buddhistiske templer omfattet tradisjonelt et badehus (*yuya*) for munkene. På grunn av prinsippet om renhet forfektet av buddhismen ble disse badene etterhvert åpnet for allmuen. Bare de velstående hadde private bad.

Det første offentlige badehuset er nevnt i 1266. I Edo (dagens Tokyo) ble det første *[[sentō]]et* skipet i 1591. Tidlige dampbad ble kalt *iwaburo* () eller *kamaburo* (). De ble bygget i naturlige holer eller steinkvelvar. I *iwaburo* ved kysten varmet en opp stener ved å brenne ved, og helte deretter sjøvann over dem for å skape damp. Inngangane til disse «badehusene» var svært små, kanskje for å stoppe varme og damp fra å forsvinne ut. Der var ingen vinduer, så det var svært mørkt innvendig og brukerne kunne hoste eller kremte for å vise nykommere at stedet de satt allerede var i bruk. Mørket kunne også brukes til å skjule seksuelt samkvem. Kjønn var ikke skilt fra hverandre. Etterhvert fikk disse badene dårlig rykte, og de ble avskaffet i 1870 av hygieniske og moralske grunner. Forfatteren John Gallagher skrev at bading «*was segregated in the 1870s as a concession to outraged Western tourists*».

Ved begynnelsen av edotida (1603–1868) fantes det to typer bad. I Edo var varme bad (' **') vanlige, mens en i Osaka gjerne hadde dampbad ( **'). På denne tiden ble baderommene vanligvis delt av kvinner og menn. Badehusene var svært populære, særlig blant menn. «Badejenter» ( **) var tilsatt for å skrubbe ryggene til gjester, vaske håret deres og lignende. I 1841 ble det lagt ned forbud mot kjønnsblandet bading og tilsettelse av *yuna*. De som drev badehusene ignorerte likevel gjerne ofte påbudet om å skille kjønnene, eller brukte bare en symbolsk linje mellom dem. I dag har *sento*-bad separate rom for menn og kvinner.

### Meso-Amerika

Spanske krøniker omtaler badevanene til folkene i Mesoamerika under og etter den europeiske koloniseringen. Bernal Díaz del Castillo skildrer Moctezuma (aztekarkongen da Cortés kom til staden) i *Historia verdadera de la conquista de la Nueva España* som svært renslig, med et bad hver ettermiddag. Bading var ikke noe bare eliten drev med, men ble utført av alle samfunnslag. Tomás López Medel skrev etter en reise til Mellom-Amerika at bading og vasking var like vanlig blant de innfødte, «både i kalde og varme land, som å spise, og dette blir gjort i fontener og elver og andre vann som de har tilgang til.»

Det mesoamerikanske badet, kjent som *temazcal* på spansk, fra nahuatl-ordet *temazcalli*, satt sammen av *temaz* (damp) og *calli* (hus), består av et rom, ofte med form som en liten kuppel, med et ildsted på utsiden kjent som *texictle* (teʃict͜ɬe) som varmer en liten del av veggen til rommet laget av vulkansk sten. Etter at denne veggen er blitt varmet opp heller en vann på den for å lage damp, en handling kalt *tlasas*.  Etterhvert som dampen samler seg i den øvre delen av rommet bruker en person som har ansvar for det en gren til å vifte dampen mot baderne, som ligger på bakken, og bruker denne senere til å massere dem. Deretter skrubber baderne seg selv med en liten flat elvesten, og til slutt henter ansvarspersonen bøtter med såpevann og gress til å skylle seg med. Dette badet har også rituell betydning, og var knyttet til gudinnen Toci. En kan også gjøre det terapeutisk ved å bruke medisinske urter i vannet en lager damp av. Badeformen er fremdeles i bruk i Mexico.

### Europa i mellomalder og tidleg moderne tid

Kristendommen har alltid lagt vekt på hygiene. Selv om det tidlige kristne presteskapet fordømte bading av ulike kjønn sammen i romerske bad, eller at kvinner badet nakne for øynene på menn, oppfordret likevel kirken medlemmene sine til å gå til offentlige bad for å bade. Ifølge kirkefedrene Klemens av Alexandria og Tertullian bidro dette til hygiene og god helse. Kirken bygget også offentlige badeanlegg som var separate for begge kjønn nær klostre og pilgrimssteder, mens pavene bygget bad i basilikaene og klostrene til kirken siden tidlig middelalder. Pave Gregor den store oppfordra tilhengjarane til å sjå verdien av bading som eit kroppsleg behov.

Det ble bygget store badehus i østromerske sentre som Konstantinopel og Antiokia, og pavene tilbø bading til romerne gjennom *diaconia*, eller private lateranske bad, og gjennom ulike klosterbad gjennom 700- og 800-tallet. Pavene heldteigne bad i bostedene sine som ble skildret av den lærde Paolo Squatriti som «luksusbad», og velgjerdsbad for geistlige og trengende i kristne kirker og klostre. Offentlig bading var vanlig i kristne større byer i middelalderen, som Paris, Regensburg og Napoli. Katolske religiøse ordner som fulgte reglene til augustinerordenen og benediktinerordenen omfattet rituell rengjøring, og inspirert av Benedikt av Nursias oppmuntring om å bruke bading terapeutisk spilte benediktinske munker en rolle i utviklingen og fremja av spa, eller kurbad.

I mellomalderen var det vanleg å bada i offentlege bad. Slike bad blei også nytta til prostitusjon, slik at det også var ein del motstand mot dei. Rikfolk bada heime, som regel i soveromma sine, ettersom det ikkje var vanleg med eigne baderom. Ein kunne bada i store trekar med eit linklede oppi som hindra badaren frå å få splintar.

I Norden blei særleg laurdagar, av norrønt *laugardagr* som betyr 'badedag', brukt til å ta seg eit bad og vaska seg grundig. Dette hadde samanheng med dei mellomalderske kyrkjelege renseskikkane.

### Moderne tid

#### Terapeutisk bading

Frå midten av 1700-talet byrja ein i vesten å tala for at hyppig bading kunne føra til betre helse, og ein forma idear om terapeutisk bading. Sir John Floyer, ein lege i Lichfield i England, som merka seg den lokale bruken av visse kjelder for lækjing, studerte historia kring kaldbad og gav ut ei bok om emnet i 1702. Boka kom ut i seks utgåver i løpet av få år. Den tyske omsetjinga av boka blei nytta i stor grad av dr. J.S. Hahn frå Silesia, som gav ut ei bok om dei lækjande eigenskapane til kaldt vatn brukt både innvortes og utvortes i 1738.

I 1797 gav dr. James Currie frå Liverpool ut ei bok om bruken av varmt og kaldt vatn til å behandla feber og ulike sjukdommar.  Også denne boka kom ut i fleire utgåver, og blei omsett til tysk av Michaelis (1801) og Hegewisch (1807). Ho var svært populær, og den fyrste til å gje emnet eit vitskapleg grunnlag. Samstundes hadde skriftene til Hahn skapt mykje entusiasme blant landsmennenen hans, og ein skipa lag som skulle fremja vatn til medisinsk bruk.

Frå rundt 1829 blei hydroterapi gjort meir populær av Vincenz Priessnitz, ein bonde i Gräfenberg i det dåverande Austerrikske riket. Denne gjenopplivinga blei halden fram av den bayerske presten Sebastian Kneipp (1821–1897), som følgde og vidareutvikla kaldtvatnkuren til Priessnitz. I Wörishofen sør i Tyskland utvikla Kneipp  eit systematisk og kontrollert program for hydroterapi som støtte for medisinsk behandling som berre blei gjeven av legar i samtida. Kneipp si eiga bok, 'Min vasskur', blei gjeven ut i 1886 med fleire følgjande opplag og omsetjingaar til andre språk.

Kaptein R.T. Claridge innførte og talte for hydropati i Storbritannia, fyrst i London i 1842, deretter med førelesingsreiser i Irland og Skottland i 1843. Den ti veker lange turneen hans på Irland omfatta Limerick, Cork, Wexford, Dublin og Belfast, i juni, juli og august 1843, med to påfølgjande førelesingar i Glasgow.

#### Offentlege bad

På 1800-talet byrja ein bygga store offentlege bad påverka av dei frå oldtida og Det osmanske riket i vesten. Dei fyrste moderne slike bada blei opna i Liverpool i 1829. Det fyrste kjende ferskvassbadehuset med varmt vatn opna i mai 1842.

Etter ei tid med kampanjar frå mange komitear blei loven Public Baths and Wash-houses Act innført 26. august 1846. Loven gjorde at lokale styresmakter hadde løyve til å ta på seg utgiftene med å byggja offentlege symjebad.

#### Varme offentlege bad
Britiske *Turkish baths* bygde på tradisjonelle muslimske badehus som igjen bygde på romarbad. Dei blei innførte til Storbritannia av David Urquhart, ein diplomat og tidvis parlamentsmedlem for Stafford, som ønskte å gjera tyrkisk kultur meir populær av personlege og politiske grunnar. Han gav ut boka *The Pillars of Hercules* i 1850, som tok for seg reisene hans i 1848 gjennom Spania og Marokko. Han skildra systemet med tørre varmluftsbad ein brukte der og i Det osmanske riket som hadde endra seg lite sidan romersk tid. I 1856 las legen Richard Barter boka, og byrja eit samarbeid med Urquhart om å byggja eit slikt bad. Dei opna det fyrste moderne varmtvassbadet ved St Ann's Hydropathic Establishment nær Blarney i County Cork i Irland.

## Føremål

Eit føremål med å bada kan vera personleg hygiene, der ein vaskar vekk skit og daude hudceller frå huda og håret. Dette kan vera ein måte å hindra eller redusera spreiing av infeksjonssjukdommar på.

Bading kan òg skapa ei kjensle av velvære og ei oppfatning av reinleik.

Ein kan også bruka bading som del av religiøse ritual, som terapi eller som fritidssyssel. Eit bad kan kjøla ned eller varma opp kroppen til den som bader.

Bruk av bad i religiøse ritual og seremoniar omfattar neddykking under dåp i kristendommen og for å oppnå rituell reinleik i ein *[[mikvé]]* i jødedommen. Fleire religionar krev vasking for å oppnå ein slik reinleik, og i hinduismen og sikhismen kan ein mellom anna dykka ned i elver eller basseng for å oppnå reinleik.

## I kunst
Badescener var populære motiver i billedkunst allerede i middelalderen. Vanligvis var motivene nakne kvinner som badet. En kunne bibelske eller mytologiske badescener, som Batseba som bader og blir sett av kong David, og Susanna som blir sett av to gamle menn.

I høymiddelalderen var bilder av offentlig bading, som kunne ha nokså klare avbildninger av seksuell tilnærming, populære. I renessansen og barokken laget en allegoriske framsyningar av badende guder og nymfer fra gresk mytologi. Tizian og François Boucher malte for eksempel begge gudinnen Diana som badet. Kunstnere fortsatte å avbilde bibelske figurer som badet, og kunne tidvis også avbilde samtidige kvinner, som Rembrandt i «Badende kvinne».

På 1800-tallet fikk badescenen et høydepunkt innen klassisisme, realisme og impresjonisme. Orientalske tema som harem og hammam ble utbredt. Disse scenene bygget på fantasi, ettersom utenforstående menn vanligvis ikke hadde tilgang til muslimske kvinner. På andre halvdel av hundreåret gikk kunstnere bort fra mytologi og eksotisisme, og malte samtidige, vestlige kvinner som badet. Edgar Degas laget for eksempel over 100 malerier med badescener. Badere ble værende et populært motiv blant avantgardekunstnere på begynnelsen av 1900-tallet.

### Galleri

Albrecht Durer, "Woman's Bath".jpg|Albrecht Dürer, 'Badande kvinner', 1496.
Lucas Cranach d.Ä. - Das Goldene Zeitalter (Nasjonalgalleriet, Oslo).jpg|Lucas Cranach, *Gullalderen*, 1530.
Titian - Diana and Actaeon - 1556-1559.jpg|Tizian, 'Actaeon kjem over Diana medan ho bader', 1559.
Rembrandt, Harmenszoon van Rijn - Diana mit Aktäon und Kallisto - c.1634-1635.jpg|Rembrandt van Rijn, 'Diana med Actaeon og Callisto', 1634/1635.
Heimbach-Badende Mädchen-WUS03225.jpg|Wolfgang Heimbach, 'Badande ungjenter', 1640.
Boucher Diane sortant du bain Louvre 2712.jpg|François Boucher, 'Diana går ut av badet', 1742.
Torii Kiyomitsu--Bathing.jpg|Torii Kiyomitsu, 'Badande kvinne', 1750.
Le Bain Turc, by Jean Auguste Dominique Ingres, from C2RMF retouched.jpg|Jean Auguste Dominique Ingres, *Le bain turc*, 1862.
Gérome_Bad.jpg|Jean-Léon Gérôme, 'Badet', ca. 1880.
Degas_Nach dem Bade.jpg|Edgar Degas, 'Etter badet', ca. 1890.
Paul Gauguin - Fatata te Miti (By the Sea) - Google Art Project.jpg|Paul Gauguin, 'Fatata te Miti / Ved havet', 1892.
Detail from Paul Cézanne, French - The Large Bathers - Google Art Project.jpg|Paul Cézanne, 'Dei store badarane' (detalj)
The Baths at Caracalla.jpg|Lawrence Alma-Tadema, *The Baths at Caracalla*, 1899.
Liebermann Badende Jungen 1900.jpeg|Max Liebermann, 'Badande unggutar', 1900.
Triste herencia, por Joaquín Sorolla.jpg|Joaquín Sorolla y Bastida, *Triste herencia*, 1900.
Girls from Dalarna Having a Bath (Anders Zorn) - Nationalmuseum - 18642.tif|Anders Zorn, *Badande kullor*, 1906.
Ernst Ludwig Kirchner, Das Soldatenbad, 1915, (DEP950), private collection.jpg|Ernst Ludwig Kirchner, *Das Soldatenbad*, 1915.
Bagnanti.JPG|Pierre-Auguste Renoir, 'Dei badande kvinnene', 1919.
Kustodiev_russian_venus.jpg|Boris Kustodiev, 'Russisk Venus', 1926.
DEU Bad Liebenzell COA.svg|Badar som del av riksvåpenet til den tyske kurbadbyen Bad Liebenzell.


## Referanser


## Bakgrunnsstoff