Pierre Nora

**Pierre Nora** (1931–2025) var en fransk mentalitetshistoriker innenfor *nouvelle histoire*-tradisjonen, og tilhørte således den tredje generasjon av Annales-skolen.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Nora vokste opp i et høyborgerlig hjem i Paris, i en ikke-praktiserende askenasisk-jødisk familie, som han selv har beskrevet som «overhodet uten religiøse tilbøyeligheter».

Han tok hypokhâgne og khâgne ved Lycée Louis-le-Grand og studerte videre ved Sorbonne, og fikk tidlig kontakt med venstreintellektuelle kretser.

### Karriere
Etter en periode som lærer i Oran i Fransk Algerie 1958-60 utgav han sin første bok *Les Français en Algérie* (1961), og begynte så å virke i Paris som forlagsredaktør, først ved Éditions Julliard og deretter Éditions Gallimard. I 1976 ble han professor ved École des hautes études en sciences sociales, og i 1980 grunnla han, sammen med Marcel Gauchet, tidsskriftet *Le Débat*. 

Han ble innvalgt i Det franske akademi i 2001.

### Nasjonalismeforskning
Noras viktigste arbeid er syvbindsverket *Les lieux de mémoire* (1984-92), som fikk betydning for nasjonalismeforskning og -debatt. Utgangspunktet er en distinksjon mellom minne (erindring, hukommelse) og historie. Distinksjonen har røtter hos Nietzsche, som skilte mellom den tørre og livsfornektende historie og det handlingsorienterte livet, men fremfor alt støtter den seg til sosiologen Maurice Halbwachs's idé fra 1920-talet om det kollektive minnet, ett uttrykk han i sin tur hentet fra sin lærer Émile Durkheim. Mot bakgrunn av filosofiske og psykologiske idéer om hukommelsen hos Sigmund Freud og Henri Bergson viet Halbwachs' forestilling om hukommelsen til å gjelde menneskers fellesskap. Fellesskapet, foreslo han, kan ikke tenke uten hukommelse, og hvert fellesskap har en erindring skilt fra andre samfunn. Nasjonen er et slikt erindringssamfunn.

Nora utviklet disse idéene med en serie kontrasteringer mellom hukommelsen og historien. Mens historien har universelle ambisjoner, noterer han i pakt med Halbwachs, er erindringen alltid knyttet til et individ eller til en gruppe eller et kollektiv. Historien streber etter å arbeide bevisst, vanligvis med vitenskapelige metoder og med hjelp av systematisk ordnede institusjoner - arkiver, biblioteker, universiteter - som samler og organiserer de historiske levninger til en kritisk historie, gjenstand for stadig analyse og omprøving. Erindringen er derimot spontan, subjektiv, levende og i grunnen lunefull forhold til analyser og kritikk.

Historien er abstrakt, den resonnerer omkring hendelser og forhold, og trenger ingen plass for sin forankring. Historien er profesjonell og eksklusiv. Minnet derimot knytter seg gjerne til det konkrete. Grupper, kollektiver, men også individer, bruker steder i en slags erindringspraksis. Minnet er dermed amatørmessig, folkelig. Minnet fungerer i relasjon til objekter og handlinger, man anordner minnehøytider og seremonier, man oppsøker monumenter, kirkegårder, museer og slagfelt for der å høytideligholde og dyrke det  fellesskap som man har, og som minnet fremmer - og som fremmer minnet. Som Nora skriver i en aforistisk fortettet formulering: «Minnet fester seg ved steder, historien fester seg ved hendelser.» Men aller først må disse steder skapes, noe som er hva den nasjonalistiske minneproduksjon har holdt på med i størstedelen av 1800- og 1900-tallene, lenge med historikere i fremste ledd.

Nora peker på at en refleksiv vending er inntrådt i historieforskningen. Historikerne er nok blitt alt mer klar over historieskrivingens rolle som minneskaper, noe som gjør at man nå åpent kan betrakte eldre historieskriveres verk snarere som minnesteder enn som «historie». Det gjelder nasjonale historikere som Jules Michelet på 1800-tallet, men det gjelder også litterære verk og barnebøker. Disse bøker fungerer også som minnesteder og som nasjonale læreprosesser.

Forskningen om nasjonene og minnene er vokst voldsomt, ofte med henvisning til Noras arbeide. Forklaringen ligger i begrepet «minnested» slo en bro mellom det abstrakte og det konkrete, mellom den kulturhistoriske og folkloristiske analyse av de nasjonale uttrykke på den ene side og den politiske og sosiologiske analyse av fellesskaperes fremvekst på den andre. Minnet forener individer med såvel kollektivet som territoriet.

## Inspirasjoner
I årevis var Nora en av de mest innflytelsesrike historikerne i Frankrike, mindre på grunn av sine egne verk enn på grunn av sin stilling som redaktør, og dem han inspirerte. Han var ansvarlig for utgaven av noen av titlene som nå anses som banebrytende, for eksempel av Raymond Aron, Michel Foucault eller Jacques Le Goff. Han tok seg også av oversettelsen av tysktalende forfattere, til da stort sett ukjente i Frankrike, som Ernst Kantorowicz, Thomas Nipperdey eller Karl Polanyi. Noen av hans avgjørelser ble møtt med uforståelse, for eksempel på 1990-tallet nektet han å publisere den franske oversettelsen av Eric Hobsbawms «Age of Extremes» på grunn av forfatterens marxistiske orientering. Boken ble endelig utgitt av et Brussel-forlag.

## Bibliografi
* *Les Français d'Algérie* (1961)
* *Vincent Auriol. Journal du Septennat 1947–1954* (1970–1979) 
* *Faire de l'histoire* (1973)
* *Essais d'ego-histoire* (1987)
* *Les Lieux de mémoire* (1984–1992)

## Litteratur
* 
* Dosse, François. Pierre Nora : homo historicus. Paris: Perrin, 2011.
* Richard C. Holbrook, « Pierre Nora (1931- ) », med Philip Daileader og Philip Whalen (dir.): *French Historians, 1900-2000 : New Historical Writing in Twentieth-Century France*, Chichester / Malden (Massachusetts), Wiley-Blackwell, 2010, XXX-610 p. (ISBN 978-1-4051-9867-7, s. 444-460.
* Rémy Rieffel, « Nora (Pierre) », dans Jacques Julliard et Michel Winock (dir.), *Dictionnaire des intellectuels français : les personnes, les lieux, les moments*, Paris, Le Seuil, 2009 (ISBN 978-2-02-099205-3), s. 1021-1022.

## Referanser