Hays Code

**Hays Code** (eller **Production Code**) var et sett med retningslinjer for produksjon av amerikanske spillefilmer, der det «moralsk akseptable» i deres skildringer, spesielt av kriminalitet, seksuelt og politisk innhold, ble regulert og overvåket. Will H. Hays var en ledende talsmann for innføringen av Produksjonskodeksen, som derfor i dagligtale er kjent som *Hays Code*. 

Motion Picture Producers and Distributors of America, Inc. (MPPDA, senere MPA), paraplyorganisasjonen for amerikanske filmproduksjonsselskaper, tok i bruk kodeksen på frivillig basis i 1930. I lys av trusselen fra statlige sensurlover ble den imidlertid obligatorisk for filmproduksjonsselskaper fra 1934 og utover. 

*Hays Code* var først en bransjeintern selvregulering som tok sikte på at filmprodusentene ikke overtrådte en rekke definerte anstendighets- eller samfunnmoralske grenser. Den satte et kraftig preg på filmene i mange år. Hele dokumentet var skrevet med katolske undertoner, og slo fast at kunst – også filmkunst – måtte håndteres forsiktig fordi den kunne være *«moralsk ond i sine virkninger»*, og dens *«dype moralske betydning»* var udiskutabel. Det ble opprinnelig besluttet å holde den katolske innflytelsen på Hays Code hemmelig. Et tilbakevendende tema var *«at publikum gjennom hele dokumentet føler seg sikre på at ondt er galt, og godt er rett»*.

Kodeksen ble avskaffet i 1967.
## Historie
### Forhistorie og opprinnelse
Innen 1907 hadde det relativt nye mediet kino allerede blitt den mest populære fritidsaktivitet blant amerikanere, med over to millioner av dem som besøkte en av de mer enn 3000 *[[Nickelodeon]]*-kinoene over hele landet hver dag. *Nickelodeons* var billige, og det fantes verken faste lovbestemmelser angående åpningstider eller aldersgrenser for adgang. 

Den første kritikken av disse tidlige formene for kino var imidlertid mindre rettet mot innholdet i filmene enn mot det sosiale miljøet *Nickelodeons* opererte i. Sosiale organisasjoner, som allerede var mektige på den tiden, fremførte at filmene ville utdanne unge mennesker som ikke kunne skille mellom fiksjon og virkelighet, mot umoral og kriminalitet. Det usunne sosiale miljø rundt kinolokalene ville, hevdet de, oppmuntre til denne utviklingen.

I 1907, under press fra lokale religiøse og sosiale interessegrupper, ga Chicagos bystyre for første gang politiet i oppgave å gi eller nekte filmvisningslisenser hvis innholdet ble ansett som umoralsk eller obskønt. Standarden for vurdering var den *«sunne og oppbyggende sinnstilstand til den gjennomsnittlige borger»*. De overlot det til den enkelte sensor og hans personlige dømmekraft å fatte avgjørelsen i hvert enkelt tilfelle.

Allerede i 1909 reagerte filmindustrien på denne tilnærmingen, og etter forbudet mot to westernfilmer utfordret produsentenes advokater lovligheten av sensuren. Søksmålet var mislykket, og deretter ble det vedtatt en rekke forordninger og lover på kommunalt nivå over hele landet som tok for seg tolkningen av disse retningslinjene og spesifiserte dem. 

Konsekvensene var ekstrem heterogenitet og økende misnøye blant produsenter, som, gitt retningslinjenes økende vilkårlige natur, hadde betydelige problemer med å velge riktig filmmateriale. Da en allianse av progressive sosiale organisasjoner endelig foreslo frivillig selvregulering for filmprodusenter, ble produsentene enige.

National Board of Review (NBR), bestående av rettskafne borgere, fikk i oppgave å gjennomgå, evaluere og anbefale kutt. Et syvpunktsprogram fungerte som en retningslinje for å objektivt regulere prosessen, men fra starten av led det av en viss vilkårlighet og mangel på klarhet. I følge dette programmet var følgende forbudt:

Da det ble reist krav om en nasjonal sensurlov i den amerikanske kongressen tidlig i 1920-åene, ble *Motion Pictures Producers and Distributors Association* grunnlagt i 1922. Dette eliminerte trusselen om en ensartet sensurlov og delegerte ansvaret for overholdelse tilbake til filmindustrien. Will H. Hays, en tidligere kampanjeleder for den republikanske president Warren G. Harding, ble innsatt som styreleder og lovet å sette sammen et sett med moralske prinsipper som filmskapere skulle følge.

I 1929 utarbeidet den katolske lekmannen Martin Quigley, redaktør for den fremtredende fagavisen *Motion Picture Herald*, og jesuittpresten pater Daniel A. Lord en standardkodeks og sendte den til studioene Lord var spesielt opptatt av effektene lydfilm hadde på barn, som han anså som spesielt mottakelige for deres tiltrekning. I februar 1930 møtte flere studiosjefer, blant dem Irving Thalberg fra Metro-Goldwyn-Mayer, Lord og Quigley. Etter noen revisjoner ble de enige om bestemmelsene i kodeksen. En av de viktigste motiverende faktorene for å vedta kodeksen var å unngå direkte statlig inngripen. Det var SRC (Studio Relations Committee, forløperen til PCA)  ledet av oberst Jason S. Joy, en tidligere administrerende sekretær i American Red Cross)  ansvaret for å føre tilsyn med filmproduksjonen og gi studioene råd når endringer eller kutt var nødvendige. Den 31. mars ble MPPDA enige om at de ville overholde kodeksen.  Produksjonskoden var ment å sette en begrensning på filmer som ble distribuert til et stort publikum, noe som gjorde det vanskeligere å appellere til alle individer i publikum.

### 1930 til 1934 – Hays Code som ''frivillig selvregulering''
Etter lange forberedelser publiserte Will Hays' kontor en liste over *«Don'ts»* (Ikke gjør det!) og *«Be Careful»* (Vær forsiktig) i 1927, og 31. mars 1930 en formell versjon av denne listen, nå kalt **«Production Code»**.

Denne kodeksen ble imidlertid i stor grad ignorert av filmskapere. Det fantes rett og slett ingen mekanisme for å håndheve kravene. Dessuten var landet midt i en stor økonomisk krise (den store depresjonen) på slutten av 1920-tallet og begynnelsen av 1930-tallet, og amerikanske filmskapere reflekterte livets virkelighet i til tider svært realistiske filmer om fattigdom og vold. Gangsterfilmer, hvorav noen inneholdt svært brutale scener, var på moten, og de ble ofte beskyldt for å gjøre gangstere til mer eller mindre romantiske helter og glorifisere vold. *«Tilståelsesfilmer»* var også populære, som mer eller mindre uunngåelig fremstilte heltinnen som en prostituert eller elskerinne til en velstående mann. Mange heltinner hadde uekte barn og brukte mye tid på å lete etter en ektemann. Disse filmene er nå kjent som *Pre Code*-filmer.

Kontroversen rundt økt filmsensur intensiverte seg på grunn av to hendelser: I 1933 lagde Mae West to filmer som svært åpent omhandlet temaet seksualitet, om enn bare verbalt. Og Paramount, som allerede hadde Mae West under kontrakt, lagde filmen *[[The Story of Temple Drake]]*, basert på William Faulkners roman *[[Sanctuary]]*, til tross for et eksplisitt forbud fra sensurstyret. Skildringen av en ung kvinne fra en velstående familie som bor sammen med gjerningsmannen etter en voldtekt, opprørte spesielt den katolske kirke, som utøvde massivt press for å kreve mer effektiv filmsensur. I mai 1934 rykket i rast orden tre kardinaler ut og formante. Det var kardinal Mundelein (Chicago) og så kardinal O'Connell (Boston), og til sist kardinal Dougherty av Philadelphia, aller skarpest: 

**Philadelphia:** I mai 1934 forbød kardinalerkebiskop Denis Joseph Dougherty katolikker i Philadelphias erkebispedømme å gå på kinoer, og erklærte at filmindustriens fokus på *«sex og kriminalitet»* var et *«ondsinnet og lumsk angrep ... på selve grunnlaget for vår kristne sivilisasjon»*. Han la til: *«Det eneste argumentet som sannsynligvis vil bli hørt nå, er det som påvirker billettinntektene.»* 

Som et resultat falt billettsalget snart med 20–40 prosent.

På grunn av nedgangen i inntekter tryglet mange studioledere og andre offentlige personer Dougherty om å avslutte boikotten, blant dem Samuel Goldwyn og John B. Kelly sr. Han nektet to ganger å avtale et møte med Harry Warner. Selv omerkebiskop Dougherty aldri opphevet forbudet, vendte katolikkene gradvis tilbake til kinoene. I juni 1934 ble en katolikk nettopp fra Philadelphia, Joseph Breen, utnevnt til å lede den nyopprettede *Production Code Administration* og anvendelsen av Hays Code på filmproduksjon.

### Innstramming og håndhevelse av kodeksen
Med fremveksten og den økende popularitet til lydfilmer og den nevnte «forverring av situasjonen», følte man at det var et presserende behov for et middel for å håndheve kodeksen effektivt. Den 13. juni 1934 ble Production Code Administration (PCA) opprettet. Fra da av måtte alle nye filmer gjennomgås av dette kontoret. Hvis filmen oppfylte kodeksns krav, kunne den bli vist. Brudd medførte en bot på 25.000 dollar, og – enda verre – filmen kunne ikke vises på MPPDA-kinoer, som inkluderte de viktige premierekinoene. Dermed ble *Hays Code* standarden for filmskapere i USA. Dermed ble scener som kodeksen kunne anse som forbudte eller farlige, ikke filmet i utgangspunktet.

* Catholic Legion of Decency*, også kalt *National Legion of Decency*, grunnlagt i 1933, representerte omtrent 20 millioner katolikker i USA og klarte å gjøre upopulære filmer til kommersielle fiaskoer ved å oppfordre til boikott. For å unngå straffer og boikotttiltak ble manusforfattere og regissører også svært kreative i sin indirekte skildring av sex eller voldelige scener. For eksempel ble voldelige handlinger vist utenfor skjermen, og den seksuelle handlingen ble fremstilt symbolsk. Et eksempel på dette er slutten på Alfred Hitchcocks *[[North by Northwest]]*: Heltene Thornhill og Eve befinner seg som et ektepar i en sovevogn, kysser i sofaen, og toget kjører inn i en tunnel.

Fra midten av 1930-tallet og utover regulerte og overvåket PCA, i samarbeid med myndigheter, stadig strengere de politiske standarder i filmindustrien. Da USA gikk med i andre verdenskrig, måtte alle filmer sendes inn til PCA, som nå var direkte underlagt United States Office of War Information (OWI). Dette betydde at alle studioer var underlagt myndighetene og hadde som oppgave å støtte den amerikanske krigsinnsats. OWI var et ekstra instrument for å kontrollere innholdet i amerikansk filmproduksjon, og fra juni 1942 utstedte den lisenser uten hvilke ingen film kunne innspilles.

I 1944 ble PCA innlemmet i Motion Picture Alliance for the Preservation of American Ideals, hvis utøvende organ var House Un-American Activities Committee (HUAC). Selv om politisk sensur forble hovedfokus der, fortsatte sensuren av seksuelt innhold under ledelse av Joseph Breen i det såkalte *Breen Office*.  Amerikansk filmsensur nådde sitt høydepunkt mellom 1947 og rundt 1956, den nå såkalte McCarthy-æraen. I løpet av denne tiden ble filmskapere mistenkt for venstreorienterte sympatier stevnet inn for HUAC og gitt valget mellom å samarbeide med dem eller risikere fengsel. Samtidig bestemte en gruppe representanter fra Hollywood-studioene seg for å slutte å ansette mistenkte filmkunstnere, noe som innebar et profesjonelt mål i filmbransjen. Dette var utgangspunktet for den såkalte *[[Hollywoods Svarteliste|Svartelisten]]*.

### Mot slutten
Håndheving av kodeks ble stadig vanskeligere fra slutten av 1950-årene og utover. Filmer som *[[Anatomy of a Murder]]*, *[[Suddenly Last Summer]]*, *[[Embers Beneath the Ashes]]* og *[[All My Dreams]]* tok mer eller mindre eksplisitt opp temaer som tidligere ikke hadde vært tema for populærunderholdning. På 1960-tallet var kodeksen fortsatt i kraft *pro forma*, og ble først avskaffet i 1967 av den nye MPAA-presidenten, Jack Valenti. Et frivillig klassifiseringssystem ble introdusert ett år senere.

## Litteratur
* Arnold, Jeremy. "Jesse James". *Turner Classic Movies*. Retrieved December&nbsp;4, 2014.
* Black, Gregory D. (1996). *Hollywood Censored: Morality Codes, Catholics, and the Movies*. Cambridge University Press. .
* Richard A. Brisbin Jr.: «Censorship, Ratings, and Rights. Political Order and Sexual Portrayals in American Movies.»' I: *Studies in American Political Development.* 16, 2002, , s. 1–27.
* Butters Jr., Gerard R. (2007). *Banned in Kansas: motion picture censorship, 1915–1966*. University of Missouri Press. .
* "Censored: Wielding the Red Pen". Exhibit at the University of Virginia Library, September 2000 – February 2001. Retrieved November&nbsp;7, 2015.
* Doherty, Thomas Patrick (1999). *Pre-Code Hollywood: Sex, Immorality, and Insurrection in American Cinema 1930–1934*. New York: Columbia University Press. .
* Doherty, Thomas (May 20, 2006). *[https://www.washingtonpost.com/wp-dyn/content/article/2006/05/19/AR2006051901530.html The Code Before 'Da Vinci']*. The Washington Post. Retrieved February&nbsp;10, 2014.
* Doherty, Thomas Patrick (2007). *Hollywood's Censor: Joseph I. Breen and the Production Code Administration*. Columbia University Press. .
* Flinders staff. "Col. Jason S. Joy profile". Flinders Institute for Research in the Humanities. Retrieved November&nbsp;7, 2015.
* Fox, David J. (September 27, 1990). "X Film Rating Dropped and Replaced by NC-17". *Los Angeles Times*. Retrieved April&nbsp;17, 2014.
* Gardner, Eric (February 2005). "The Czar of Hollywood". *Indianapolis Monthly*, pp.&nbsp;89–96. ISSN&nbsp;0899-0328.
* Harris, Mark (2008). *Pictures at a Revolution: Five Movies and the Birth of the New Hollywood*. Penguin Group. .
* Hirsch, Foster (2007). *Otto Preminger, the man who would be king* (1st ed.) New York: Alfred A. Knopf. .
* Holden, Henry M. (2008). *FBI 100 Years*. Zenith Press. .
* Jacobs, Lea (1997). *[https://books.google.com/books?id=RDe_Ksrr3JMC The Wages of Sin: Censorship and the Fallen Woman Film, 1928–1942]*. Madison: University of Wisconsin Press. .
* Jowett, Garth S. (1999) [1989]. A Capacity For Evil': The 1915 Supreme Court Mutual Decision". In Bernstein, Matthew. *Controlling Hollywood: Censorship and Regulation in the Studio Era*. Rutgers University Press. .
* LaSalle, Mick (2000). *Complicated Women: Sex and Power in Pre-Code Hollywood*. New York: St. Martin's Press. .
* LaSalle, Mick. "Pre-Code Hollywood", GreenCine.com. Retrieved October&nbsp;4, 2010.
* Leff, Leonard J. (1996). "Hollywood and the Holocaust: Remembering The Pawnbroker". *American Jewish History*, (84) 4: 353–376. Accessed March 9, 2009. .
* Leff, Leonard L. & Jerold L. Simmons (2001). *The Dame in the Kimono: Hollywood, Censorship, and the Production Code*. University Press of Kentucky. .
* Lewis, Jon (2000), *Hollywood v. Hard Core: How the Struggle Over Censorship Saved the Modern Film Industry*. New York University Press. .
* McGilligan, Patrick (2004). *Alfred Hitchcock: A Life in Darkness and Light*. New York: Harper Perennial. .
* Mondello, Bob (August 8, 2008). "Remembering Hollywood's Hays Code, 40 Years On". *[[NPR]]*. Retrieved April&nbsp;17, 2014.
* Morris, Charles R. *American Catholic: The Saints and Sinners Who Built America's Most Powerful Church* (1992) pp 165–195, 452–456.
* Mushnik, Phil (July 14, 2013). "Three Stooges first to blast Hitler". *New York Post*. Retrieved April&nbsp;17, 2014.
* Prince, Stephen (2003). *Classical Film Violence: Designing and Regulating Brutality in Hollywood Cinema, 1930–1968*. Rutgers University Press. .
* Scott, Henry E. (2004, 2010). *Shocking True Story, The Rise and Fall of "Confidential", America's Most Scandalous Magazine*. Pantheon. .
* Schumach, Murray (1964). *The Face On The Cutting Room Floor: The Story Of Movie And Television Censorship*. New York: William Morrow and Company. .
* Siegel, Scott & Barbara (2004). *The Encyclopedia of Hollywood* (2nd edition). Checkmark Books. .
* Smith, Sarah (2005). *Children, Cinema and Censorship: From Dracula to the Dead End Kids*. Wiley-Blackwell. .
* Sperling, Cass Warner, Cork Millner, and Jack Warner (1998). *Hollywood Be Thy Name*. Prima Publishing. .
* Vieira, Mark A. (1999). *Sin in Soft Focus: Pre-Code Hollywood*. New York: Harry N. Abrams. .
* "Will Hays: America's Morality Czar". *Encyclopedia of World Biography: 2001 Supplement*. Gale Research, Inc., 2001. .
* Yagoda, Ben (February/March 1980). "Hollywood Cleans Up Its Act; The curious career of the Hays Office". *[[American Heritage (magazine)|American Heritage]]*, 31(2): 12–21. Retrieved March&nbsp;19, 2014.

## Referanser

## Eksterne lenker
* Hays Code i engelsk ordlyd (als pdf)