Nasadiya sukta

**Nāsadīya sūkta** (vedisk sanskrit; devanāgarī: नासदीय सूक्त), også kjent som **skapelseshymnen**, er den 129. hymne i maṇḍala 10 av Rigveda (10:129). Hymnen er oppkalt etter innledningsordene *ná ásat* eller «ikke det ikke-værende», og er opptatt av kosmologi og opprinnelsen til universet.

Nāsadīya sūkta innledes med ordene «Den gangen var det verken være eller ikke-være». Den undrer seg deretter når, hvorfor og gjennom hvem universet oppstod i en kontemplativ tone, og gir ingen endelige svar. Snarere konkluderer den med at endog ikke gudene kan vite dette, siden de kom etter skapelsen. Selv ikke den som måler alt det skapte, i den høyeste himmel, kan eller ikke kan vite det. Benevnelsen *skapelseshymne* er litt villedende, fordi verset verken presenterer en kosmogoni eller skapelsesmyte som er beslektet med de som finnes i andre religiøse tekster. I stedet provoseres lytteren til å stille spørsmål ved om man noen gang kan vite alle detaljene om universets opprinnelse.

## Fortolkninger
Hymnen har tiltrukket seg hundrevis av kommentarer både i indiske darsjaner og i vestlig filologi. På mange måter er den ment å skape en gåte, utfordre, reise ubesvarlige spørsmål og hope opp paradokser. På samme måte som resten av maṇḍala 10, befinner hymnen seg mot slutten av Rigveda, og uttrykker tanker som er typiske for  vedantisk filosofi. Selv om den utvilsomt er av høy alder, er det blitt hevdet at hymnen er av en sekundær, og ikke primær, opprinnelse. Dens sammensetning er nemlig kontroversiell i forhold til begrepet *[[satkaryavada]]* i den filosofiske skolen sāṃkhya. Selv om den er utypisk blant de vediske hymner, er den en av de mest kjente delene av Rigveda.

En ateistisk fortolkning ser på den som en av de tidligste nedtegnelser av vitenskapelig skeptisisme og agnostisisme. Astronomen Carl Sagan (1934–1996) siterte den da han diskuterte Indias «tradisjon med skeptiske spørsmål og uselvbevisst ydmykhet overfor de store kosmiske mysterier.»

Vers 1 uttrykker paradoksalt at «ikke-væren ikke eksisterte, heller ikke væren eksisterte den gangen»  (*ná ásat āsīt ná u [[Satya|sát]] āsīt tadânīm*). I vers 2 leser vi at «den gangen eksisterte ikke døden, ei heller det udødelige» (*ná [[Mrtyu|mṛtyúḥ]] āsīt [[Amrita|amŕtam]] ná tárhi*). Vers 2 nevner at det var «åndedrett uten ånding, av sin egen natur, dette ene» (*ânīt avātám svadháyā tát [[ekam|ékaṃ]]*). I vers 3 utfoldes væren: «Fra heten (tapas) ble dette ene født» (*tápasaḥ tát mahinâ ajāyata ékam*). Vers 4 nevner begjær (kāma) som det primære frø, og de første poetiske seere (kavayas) som «fant båndet av å være innenfor ikke-vesen med hjertets tanke».

Karel Werner (1925–2019) beskrev forfatterens kilde som en som ikke er avledet av resonnement, men som en «visjonær, mystisk eller yogisk opplevelse som det er satt ord på». Sentralt står vismennene som søker etter å være i sin ånd. Hymnens gradvise prosesjon fra ikke-væren til væren, gjenskaper faktisk skapelsen hos lytteren (se sphoṭa), og setter likhetstegn mellom poetisk ytring og skapelse (se śabda).

## Versemål
Nāsadīya sūkta består av syv triṣṭubh'er eller versemål (vedisk metrikk). Pada 7b i vers 7 er defekt, og er to stavelser kort:

:*yádi vā dadhé yádi vā ná*
:«hvis han har skapt det; eller hvis ikke [...]»

Defekten er et bevisst middel som benyttes av rishiene for å uttrykke forundring over muligheten for at verden kanskje * ikke * blir skapt. En parallell syntaktisk defekt er pada 7d, som ender i en underordnet klausul uten styrende klausul:

:*só aṅgá veda yádi vā ná véda*
:«Han vet sannelig; eller kanskje han ikke vet [...]»

## Teksten
Nedenfor er teksten angitt på sanskrit (devanāgarī og transliterasjon) og i oversettelse.

### Sanskrit

### Oversettelse

## Referanser