Entartete Kunst (utstilling)

***Entartete Kunst*** (norsk: «utartet», «vanartet», «usunn», «degenerert kunst» eller «ukunst») var en mye omtalt propagandautstilling i det nazistiske Tyskland i 1937 der  modernistisk billedkunst ble utstilt under den nedsettende samlebetegnelsen og slagordet *[[entartete Kunst]]*. Ifølge de nasjonalkonservative nazistene hadde den mer eksperimentelle billedkunsten på 1900-tallet utviklet seg feil og  «utartet». Slik «degenerert kunst» ble ansett som både elitistisk og fordummende, latterlig dårlig, umoralsk, ideologisk nedbrytende og «utysk».

«Utstillingen degenerert kunst» (*Die Ausstellung Entartete Kunst*) åpnet i en galleribygning i parken Hofgarten i München 19. juli 1937. Dette var dagen etter åpningen av den årlige «store, tyske kunstutstillingen» (*Grosse Deutsche Kunstausstellung*) i det nybygde Haus der deutschen Kunst like ved. Det var hensikten at dette skulle være en motutstilling og kontrast som ledd i nazistenes kampanje mot modernismen i kunsten.

En vandreutstilling med arbeider fra samlingene ble siden sendt til andre byer. I alt tre millioner mennesker besøkte disse utstillingene som gjestet tolv tyske og østerrikske byer fram til april 1941. *Grosse Deutsche Kunstausstellung* med «korrekt» kunst hadde i samme periode  besøkende.

## Bakgrunn

Nazistene anklaget de «degenererte» kunstnerne blant annet for å være jøder, bolsjeviker eller avantgardister som var påvirket fra utenlandet. Da Adolf Hitler, leder i nazipartiet fra 1920 og diktatorisk rikskansler i Tyskland fra 1933 til 1945, selv var en ung, aspirerende kunstner i Wien, ble hans realistiske malerier avvist til fordel for mer kreative fremstillinger. Hitlers kunstideal var klassisk, og han ønsket en «arisk» og heroisk kunst i et tradisjonelt, naturalistisk og akademisk formspråk. Idémessig skulle motivene forherlige kraftfulle mennesker, edle helter, livet på landsbygda og familiesamhold. Malerstilen var glatt og konservativ, mens moderne formgrep ble hånet som uttrykk for en usunn utglidning.

Propagandaminister Joseph Goebbels fikk ideen til å arrangere en egen utstilling av «degenerert kunst» da han leste *Säuberung des Kunsttempels: eine kunstpolitische Kampfschrift zur Gesundung deutscher Kunst im Geiste nordischer Art* («Rensing av kunsttempelet; et kunstpolitisk kampskrift for gjenreisningen av tysk kunst i nordisk ånd») av maleren og kritikeren Wolfgang Willrich (1897–1948). Willrich hevdet i boken at kunstbransjen var korrupt og preget av bolsjevisme, anarki og «rød» forurensing. Boken var illustrert med kollasjer av kunsten Willrich kritiserte. Willrich var nøye med å identifisere kunstnere, tidsskrifter og museer som drev med den moderne kunsten han mislikte. Goebbels noterte 11. juni i dagboken: «Oppgaven er nødvendig, og jeg tar den på meg.» Hitler hadde flere ganger kritisert den moderne kunsten som Goebbels foretrakk. Goebbels tok med denne utstillingen initiativet i kulturpolitikken.

Goebbels hadde tidligere i 1937 vært involvert i propagandautstillingen «Gebt mir vier Jähre Zeit» («Gi meg fire år», Hitlers slagord fra 1933). som ble organisert av kunstnerne og skribentene Wolfgang Willrich og Walter Hansen (1869–1949), og skulle vise frem hva regimet hadde oppnådd. Utstillingen hadde en liten avdeling bildende kunst. Hansen og Willrich arbeidet nært sammen, og Hansen var kjent for sin innbitte antimodernistiske kunstsyn. Hansen ga i 1941 ut den antisemittiske boken *Judenkunst in Deutschland* («Jødekunst i Tyskland) med undertittelen *Quellen und Studien zur Judenfrage auf dem Gebiet der bildenden Kunst. Ein Handbuch zur Geschichte der Verjudung und Entartung deutscher Kunst 1900 – 1933* 
(«Kilder til og studier av Jødespørsmålet innen billedkunst. En håndbok i historien om jødifiseringen og degenerasjonen av tysk kunst 1900–1933») på Nordland Verlag. 

Nazistene satte i årene etter «tysk kunst» opp mot «utartet kunst» for å avfeie modernismen som «utysk». Rasistiske og nasjonalistiske ideer om  «folkefellesskap» (*[[Volksgemeinschaft]]*), «blod og jord» (*[[Blut und Boden]]*), germanere og ariere som «herrerase», og at fremmede folk ødela tysk og europeisk kultur, hadde få år tidligere kommet til uttrykk i Blodsvernloven av 1935. Et av slagordene på veggene i utstillingen var «I likhet med niggerifiseringen (*die Verniggerung*) av musikken og teateret, skal niggerifiseringen av billedkunsten utrydde folks raseinstinkt og bidra til å rive ned blodets grenser! ».

Arkivene viser at myndighetene beslagla omtrent  malerier og  grafiske arbeider av  kunstnere og fra 101 museer i løpet av 1937. Av dette ble  arbeider tatt før utstillingen og over  etter utstillingen. Beslagene omfattet over  verker av Nolde som sympatiserte med nazistene. Konfiskeringen av arbeidene til Franz Marc, som var krigshelt fra første verdenskrig, var særlig vanskelig for kommisjonen, og disse ble ikke tatt med da utstillingen flyttet fra München til Berlin. 

Beslaget ble gjennomført av en kommisjon ledet av Adolf Ziegler, Hitlers kunstrådgiver, selv maler og president i *Reichskammer der bildenden Künste* («rikskunstkammeret»), som valgte seg fem medlemmer: Wolfgang Willrich, Hans Schweitzer, Klaus Graf von Baudissin, Otto Kummer og Robert Scholz. Schweitzer laget propagandaplakater for naziregimet under pseudonymet «Mjölnir» og ble senere utnevnt til assisterende «rikskommissær for artistisk formgiving», Kummer representerte Bernhard Rusts departement for vitenskap, kultur og undervisning, mens Scholz var naziideologen Alfred Rosenbergs kunstekspert, anti-modernist i kunstsyn og en rotfestet rasist. 

Kommisjonen ble ivrigere og mer pågående etter utstillingen og arbeidet seg gjennom de fleste offentlige kunstsamlinger. Ziegler avviste imidlertid Baudissins mer ytterliggående forslag om også å konfiskere kunst i private samlinger. Hitler utstedte personlig en fullmakt til Zieglers kommisjon 4. august 1937 etter utstillingen åpnet i München og etter at kommisjonen hadde gjort en god del av arbeidet. Goebbels hadde gitt kommisjonen skriftlig oppdrag 30. juni 1937. Goebbels sørget for at det ble vedtatt og offentliggjort en lov 31. mai 1938 som legaliserte beslagene nesten ett år etter at de faktisk var gjennomført.

Etter utstillingen ble verken spredd på ulike måter. Herman Göring, ledende nazist og sjef for flyvåpenet før og under krigen, sikret seg noen personlig til sin residens Karinhall. Et knippe på 125 verker ble i 1939 solgt via en kunsthandler i Lucerne. Blant verker som slik ble reddet ut av Tyskland var selvportrett av Vincent van Gogh, verker av Picasso, Piet Mondrian og El Lisitskij. Brannvesenet i Berlin satte 20. mars 1939 fyr på nær  arbeider (inkludert malerier, akvareller og grafiske trykk).

## Utstillingen

*Entartete Kunst* ble vist fra 19. juli til 30. november 1937 i de trange, mørke lokalene til arkeologisk institutt i parkanlegget Hofgarten-parken i München, en galleribygning som lå få hundre meter fra det da nybygde *Das Haus der Deutschen Kunst*. Utstillingen var kommet i stand etter initiativ fra propagandaminister Goebbels og utstillingsarbeidet ble ledet av Adolf Ziegler. 

*Entartete Kunst* omfattet 650 malerier, skulpturer og grafiske trykk av 112 kunstnere, hovedsakelig tyske, som var nitidig valgt ut fra 32 museer over hele landet.

Utstillingen var stuet sammen i ti dårlig opplyste rom i det arkeologiske museet i München. Verkene var ordnet tematisk i ni kategorier og ble presentert under overskrifter som «latterliggjøring av det guddommelige», «avdekking av jøderasens sjel», «fornærmelse mot tyske kvinner» og «galskap som metode». En kategori ble kalt «jødisk søppel» og abstrakt og konstruktivist kunst ble kalt «toppen av degenerert». Utstillingen var laget for å latterliggjøre kunsten definert som *entartet*. 

Verkene var trangt og rotete oppstilt, og utstyrt med nedlatende kommentarer og obscøne vitser. Guideheftet til utstillingen gjorde rede for bakgrunnen og gjentok det vanlige angrepet på jøder og bolsjeviker og unnskyldte samtidig de «ariske» kunstnerne hvis verk var utstilt. Heftet siterte angrep på moderne kunst fra Hitlers taler og utstillingen fremsto derfor som Hitlers personlige fordømmelse av kunstnere hvis kunst han anså som degenerert. Utstillingen var med vilje utformet for å fremkalle negative reaksjoner fra publikum. 

Utstillingen skulle håne den modernistiske kunsten, særlig dadaismen, ekspresjonismen og Neue Sachlichkeit. De «degenererte» bildene og skulpturene ble stilt ut sammen med fotografier av vanskapte mennesker og tegninger utført av psykisk utviklingshemmede. Kunstverkene var dessuten hengt opp på skrå og omgitt av politiske slagord og lapper som gjorde narr av kunstneren og arbeidene. Slik ville naziregimet latterliggjøre modernistisk kunst på en mest mulig pedagogisk måte og tydelig vise hvor syk og skadelig den var.

Hitler personlig betraktet de «utartede» kunsterne som talentløse og svikefule fordi kunsten deres ikke var selvforklarende og trengte kontekstualisering. Kunstnerne ble fremstilt som sjarlataner, rasemessig mindreverdig og mentalt avvikende.

### Besøkstall
Utstillingen tiltrakk seg langt større publikum enn ordinære utstillinger av «anstendig» tysk kunst.  I løpet av de drøyt fire månedene *Entartete Kunst* ble vist i München, skal godt over to millioner ha vært innom, altså i gjennomsnitt  besøkende hver dag. Publikumstallet skal ha vært dobbelt så stort som for utstillingen av den høyverdige kunsten. 

### Den store, tyske kunstutstilling
18. juli 1937, dagen før *Entartete Kunst* ble presentert, åpnet partifører og rikskansler Adolf Hitler «Den store, tyske kunstutstilling» (*Die Große Deutsche Kunstausstellung*), en storslagen oppvisning i det nybygde kunstpalasset like ved. Dette var den første av i alt åtte årlige utstillinger fram til 1944  som skulle vise «det beste av tysk kunst»: tradisjonelle og angivelig tidløse akt- og sjangermalerier, stilleben, landskapsbilder og motiver fra både mytologi og industri såvel som framstillinger av «nye, rasereine mennesker» i overensstemmelse med den nasjonalsosialistiske estetikken.

### Vandreutstilling

Massemønstringa ble sendt videre til 11 ulike byer i Tyskland og Østerrike (fra våren 1938 sammenslått til *[[Deutsches Reich|Grossdeutsches Reich]]*), deriblant Berlin, Leipzig, Düsseldorf, Weimar, Halle, Wien og Salzburg. Utstillingene ble til sammen sett av over tre millioner mennesker fra 1937 til april 1941.

### Eksempler fra utstillingskatalogen

Selv om verkene var avfotografert før åpningen, ble det lagd en utstillingskatalog først da bildene og skulpturene ble sendt videre til Berlin. Der ble de stilt ut i *Berliner Kunsthalle*, nazistenes kunsthall med adresse Königsplatz 4 (i dag Platz der Republik), fra 26. februar til 8. mai 1938. Siden fortsatte verkene å turnere til og med 1941. Bildene under viser sider fra katalogen med fotografier av noen enkeltverk og nedvurderende kommentarer.


KAISER FRITZ FUEHRER DURCH DIE AUSSTELLUNG ENTARTETE KUNST 32S.SCANFRAKTUR 0006 Exhibition München 1937 Catalogue Cropped low res scanned file from Archive.org No known copyright CC BY-SA.jpg| «Et meget avslørende rasemessig tverrsnitt» med selvportrett av Wilhelm Morgner, portrett av Franz Radziwill malt av Otto Dix og Oskar Schlemmer malt av Ernst Ludwig Kirchner (de tre nederste bildene).

KAISER FRITZ FUEHRER DURCH DIE AUSSTELLUNG ENTARTETE KUNST 32S.SCANFRAKTUR 0016 Exhibition München 1937 Catalogue Cropped low res scanned file from Archive.org No known copyright CC BY-SA.jpg|Bilder med motiv av sexarbeidere til sitat fra den «bolsjevikiske jødinnen» Rosa Luxemburg: «Russisk litteratur adler de prostituerte (...)»

File:KAISER FRITZ FUEHRER DURCH DIE AUSSTELLUNG ENTARTETE KUNST 32S.SCANFRAKTUR 0022 Exhibition München 1937 Catalogue Cropped low res scanned file from Archive.org No known copyright CC BY-SA.jpg|«Selv dette har blitt tatt på alvor og betalt dyrt»: Johannes Molzahns *Der Gott der Flieger*, Jean Metzingers *Am Strand*, Kurt Schwitters' *Merzbild* Og Molzahns *Familienbild*.



## Kunstnere representert på ''Entartete Kunst''
I Walter Hansens *Judenkunst in Deutschland* fra 1942 er kunstnere som var representert med verk på utstillingen i 1937, omtalt som «forfallskunstnere» (*Verfallskünstler*).

* Jankel Adler
* Ernst Barlach
* Rudolf Bauer
* Philipp Bauknecht
* Otto Baum
* Willi Baumeister
* Herbert Bayer
* Max Beckmann
* Rudolf Belling
* Paul Bindel
* Theo Brün
* Max Burchartz
* Fritz Burger-Mühlfeld
* Paul Camenisch
* Heinrich Campendonk
* Karl Caspar
* Maria Caspar-Filser
* Pol Cassel
* Marc Chagall
* Lovis Corinth
* Heinrich Maria Davringhausen
* Walter Dexel
* Johannes Diesner
* Otto Dix 
* Hans Christof Drexel
* Johannes Driesch
* Heinrich Eberhard
* Max Ernst 
* Hans Feibusch
* Lyonel Feininger
* Conrad Felixmüller
* Otto Freundlich
* Xaver Fuhr
* Ludwig Gies
* Werner Gilles
* Otto Gleichmann
* Rudolph Grossmann
* George Grosz
* Hans Grundig
* Richard Haizmann
* Raoul Hausmann
* Guido Hebert
* Erich Heckel
* Wilhelm Heckrott
* Jacoba van Heemskerck
* Hans Siebert von Heister
* Oswald Herzog
* Werner Heuser
* Heinrich Hoerle
* Karl Hofer
* Eugen Hoffmann
* Johannes Itten
* Alexej von Jawlensky
* Eric Johanson
* Hans Jürgen Kallmann
* Vasilij Kandinskij
* Hanns Katz
* Ernst Ludwig Kirchner 
* Paul Klee
* Cesar Klein
* Paul Kleinschmidt
* Oskar Kokoschka
* Otto Lange
* Wilhelm Lehmbruck
* El Lisitskij
* Oscar Lüthy
* Franz Marc
* Gerhard Marcks
* Ewald Mataré
* Ludwig Meidner
* Jean Metzinger
* Constantin von Mitschke-Collande
* Laszlo Moholy-Nagy
* Marg Moll
* Oskar Moll
* Johannes Molzahn
* Piet Mondrian
* Georg Muche
* Otto Mueller
* Erich Nagel
* Heinrich Nauen
* Ernst Wilhelm Nay
* Karel Niestrath
* Emil Nolde 
* Otto Pankok
* Max Pechstein
* Max Peiffer-Watenphul
* Hans Purrmann
* Max Rauh
* Hans Richter
* Emy Roeder
* Christian Rohlfs
* Edwin Scharff
* Oskar Schlemmer
* Rudolf Schlichter
* Karl Schmidt-Rottluff
* Werner Scholz
* Lothar Schreyer
* Otto Schubert
* Kurt Schwitters
* Lasar Segall
* Friedrich Skade
* Fritz Stuckenberg
* Paul Thalheimer
*Johannes Tietz
* Arnold Topp
* Friedrich Vordemberge-Gildewart
* Karl Völker
* Christoph Voll
* William Wauer
* Gert Wollheim

## I ettertid
I forbindelse med «riksmusikkdagene» (*Reichsmusiktagen*) i Düsseldorf åpnet utstillingen *Entartete Musik* 24. mai 1938. Der ble «musikkbolsjevistiske» komponister som Hanns Eisler, Paul Hindemith, Arnold Schönberg og andre fordømt. De fleste verker av Bela Bartok, Vårofferet av Stravinskij og Tolvskillingsoperaen av Kurt Weill ble fordømt som moderne. Utstillingen rakket ned på jazz og atonal musikk, og hevdet at jøder og bolsjeviker dominerte tysk musikk i Weimar-republikkens tid. Utstillingen ble organisert av Hans Severus Ziegler, direktør for *Deutsches Nationaltheater und Staatskapelle Weimar* og bror av Adolf Ziegler.

I ettertid oppfattes forestillingen om den entartete kunst som en del av «det komplette manifest» for alle samfunnsområder innenfor nazismen.

Freie Universität Berlin har siden 2010 forsøkt å samle en liste over det meste av den beslagte kunsten og kunstnere som ble berørt utover de som ble uthengt i München.

### Kunst og ukunst i Norge

Norske nasjonalsosialister i Nasjonal Samling (NS) førte en liknende kulturkampanje mot «degenerert» kunst og kunstnere med kommunistiske sympatier under andre verdenskrig. Skillelinjene mellom «ekte» og «uekte» kunst gikk imidlertid litt annerledes i Norge enn i Tyskland. Edvard Munchs kunst ble betraktet som «utartet» i Tyskland, der 82 av arbeidene hans ble beslaglagt fra tyske samlinger i 1937; i Norge ble Munch hyllet som en mester i Norge og han hadde fire bilder med som «god» kunst på «Kunst og ukunst».

«Kunst og ukunst» var en kunstutstilling som ble arrangert av den NS-innsatte galleridirektøren og maleren Søren Onsager i Nasjonalgalleriet i Oslo i april og mai 1942 etter en «opprydning» i museet. Utstillingen viste norsk billedkunst som nazistene mente var mindreverdig og degenerert, den inneholdt blant annet et «redselskabinett», sammen med et bredt utvalg kunst myndighetene mente var god. «Kunst og ukunst» var et propagandatiltak som var direkte inspirert av kampanjene i Tyskland og av den store vandreutstillingen som først ble vist i München. Onsagers åpningstale ved utstillingen var dels en oversettelse av Hitlers tale ved åpningen av *Entartete Kunst* i 1937. Temaet ble fulgt opp med forsøk på å få i stand lignende utstillinger i Trondhjem, Bergen og Stavanger.

Norge var det eneste landet utenom Tyskland som arrangerte slike utstillinger.

### Mot-utstilling i London 1938
Som en motreaksjon mot den «barbariske kulturpolitikken» til det tyske nazistpartiet, ble «Tysk kunst i det 20. århundret» (*Twentieth Century German Art*) avholdt i London. Det skjedde i New Burlington Galleries fra 7. juli til 28. august 1938, året etter München-utstillingen. Motutstillingen ble i hovedsak arrangert av fire kvinner: Noel ‘Peter’ Gordon, en kunsthandler i London, Irmgard Burchard, en sveitsisk kunsthandler, og Edith Hoffmann og Charlotte Weidler, begge kunsthistorikere.

Kunsten ble skaffet til veie fra flere enn 90 tyske og jødiske samlere og kunstnere som levde i eksil i Vesten. Utstillingen omfattet omkring 270 arbeider fra 64 forfulgte kunstnere med tilknytning til Tyskland, deriblant Max Slevogt, Franz Marc, Otto Dix, Georg Grosz, Max Beckmann, Emil Nolde, Kathe Kollwitz, Max Pechstein, Alfred Kubin, August Mack, Oskar Kokoschka, Paul Klee, Edvard Munch, Ernst Ludwig Kirchner, El Lissitzky og Wasilij Kandinskij. Flere av bildene og skulpturene var til salgs.

«Tysk kunst i det 20. århundret» fikk godt besøk og mye presseomtale. Massemønstringen ble den tydeligste manifestasjonen av kritikken mot den nazistiske kampanjen mot ikke-naturalistisk samtidskunst. Den afroamerikanske sangeren Paul Robeson opptrådte under åpninga.

## Referanser


## Litteratur
* 
* 

## Eksterne lenker
* 
* Database "Entartete Kunst"; fra Forschungsstelle “Entartete Kunst”, Freie Universität Berlin