Beijingdialekt

**Beijiingdialekt** (kinesisk: 北京话 pinyin: *Běijīnghuà*) eller **beijingmandarin** (北京官话, *Běijīng Guānhuà*) er den varianten av kinesisk som tales i og rundt Beijing.  

Det kinesiske riksmålet («mandarin») bygger på denne dialekten, som dermed er blitt normerende for det offisielle embedsspråket i Folkerepublikken Kina, Republikken Kina (Taiwan) og Singapore. Det er den formen av kinesisk som etterstrebes av over 880 millioner kinesere. 

## Særtrekk, avvik fra [[standardkinesisk]]
Likevel er ikke beijingdialekt og mandarin helt identiske størrelser. Det er noen små kjennetegn som gjør at en person kan identifiseres som født eller oppvokst i Beijing. Det er små *ikoniske* forskjeller,fonologisk som særlig med tilføyelsen av en final rhotisk -r / 儿 etter noen ord (f.eks. 哪儿). Det er også små avvik i syntaks, noen egne ord både abv eldre og yngre historie - tildels *slang*.

## Utbredelse
Som dialekt tales språket i Beijing og i byens umiddelbare omgivelser. 

De fleste språkforskere anser beijingdialekten som en av flere varianter av beijingmandarin, som favner et noe større område rundt hovedstaden, og dessuten språkøyer helt vest i Kina og nær Hongkong og Macao som skyldes tilvandring.

Dialekten som tales i Chengde, en by 300 km nord for Beijing, er språkvitenskapelig så nær beijingdialekten at den anses som en variant av beijingmandarin. Blant andre dialekter som rommes under overskriften beijingmandarin kan nevnes talemålet i Hailar i Indre Mongolia, og i Karamay i Xinjiang. 

Også i byen Shenzhen i provinsen Guangdong synes beijingmandarin å ha slått gjennom som omgangsspråk. Grunnen er den store innvandringen av han-kinesere som innvandrer dit, og som legger av seg sin egentlige dialekt og tar beijingmandarinen i bruk for den gjensidige forståelses skyld.

## Fonologi

Fonologisk sett er mandarin og beijingmandarin nokså likt. 

Men det finnes markante forskjeller. Mest påfallende er beijingmandarinens vidstrakte bruk av rhotiske vokaler. Alle rhotiske vokaler er resultat av -儿 */-ɹ/*, en sluttstavelse i nomen, – unntatt er kun et par ord der det uttales */ɑɹ/*. Dette språklige fenomen finnes også i mandarin, men er på langt nær så utbredt som i beijingmandarin. Dette preget betegnes på kinesisk som *Érhuà* 儿化.

Dessuten blir mange stavelser «slukt» i beijingmandarin, noe som oppfattes som svært muntlig og ikke som gangbart i mandarin. 

Lenisering kan illustreres ved de følgende eksempler:
*lydene *zh ch sh /tʂ tʂʰ ʂ/* kan  bli til *r /ɻ/*, slik blir *bùzhīdào* 不知道 til *bùrīdào* («jeg vet ikke»)
*lydene *j q x /tɕ tɕʰ ɕ/* kan bli til *y /j/*, slik blir *gǎnjǐnqù* 赶紧去 til *gǎnyǐnqù* («rask gange»)

Tabellen viser noen flere særegenheter: 

I beijingmandarin tenderer men til å uttrykke tonene mer utbreget enn i mandarin. I mandarin finnes det de følgende fire toner: høy, stigende, lav fallende og stigende, fallende. I beijingmandarin uttales de to første tonene noe høyere, den tredje blir betont sterkere, og den fjerde synker dypere.

## Gloser
Det er også noen forskjeller mellom beijingdialekt og mandarin hva gjelder gloser. Det gjelder ikke minst grunnleggende ord. Slik er «i dag» på mandarin *jīntiān* 今天, men på beijingdialekt er det *jīnr* 今儿. Det er også innflytelse, særlig med innlånte ord, fra mongolsk og mandsjuisk. Eksempler:
*   – hutong, fra mellommongolsk *quddug* («vannbrønn», moderne mongolsk худаг) eller *ɣudum* («passasje»; moderne mongolsk гудам), muligens med innflytelse fra kinesisk 衕 («gate, passasje») og 巷 («strede»).
*   – stasjon, fra mellommongolsk *ǰamči* («poststasjon», i moderne mongolsk замч «guide»)
*   - å  klandre, fra mandsjuisk *hendu*

## Referanser

## Litteratur
* 
*  https://books.google.com/books?id=WaZBAAAAIAAJ&printsec=frontcover&source=gbs_ge_summary_r&cad=0#v=onepage&q&f=false
* (the University of Michigan)(Digitized 14. mai 2008)