Babylonia

**Babylonia** (akkadisk: 𒆳𒆍𒀭𒊏𒆠)var et oldtidsrike og kulturområde med base i byen Babylon i det sentrale-sørlige i Mesopotamia (dagens Irak og deler av Syria og Iran). Det oppsto som en akkadisk befolket, men amorittisk styrt stat ca. 1894 f.Kr. Under Hammurabis tid som hersker og etterpå ble Babylonia i ettertid kalt «landet Akkad» (*māt Akkadī* på akkadisk), en bevisst arkaisme med henvisning til det akkadiske rikets tidligere storhet. Den var ofte involvert i rivalisering med den eldre etnisk-lingvistisk beslektede staten Assyria nord i Mesopotamia og Elam i øst i oldtidens Iran. Babylonia ble kortvarig den store makten i regionen etter at Hammurabi (ca. 1792–1752 f.Kr., middelkronologi, eller ca. 1696–1654 f.Kr., lav kronologi) skapte et kortvarig rike, etterfulgte det tidligere akkadiske riket, tredje dynasti i Ur og det gammelassyriske rike. Det babylonske riket falt raskt fra hverandre etter Hammurabis død og gikk tilbake til et lite rike sentrert rundt byen Babylon, som lå ved elva Eufrat, ca. 110 km sør for dagens Bagdad.

I likhet med Assyria beholdt den babylonske staten det skrevne akkadiske språket (språket til dens innfødte befolkning) for offisiell bruk, til tross for at de nordvest-semittisktalende amorittiske grunnleggerne og kassittiske etterfølgere, som snakket kassittisk, et isolert språk, ikke var innfødte mesopotamiere. Det beholdt det sumeriske språket for religiøs bruk (det samme gjorde Assyria, som også delte den samme mesopotamiske religionen som Babylonia), men allerede da Babylon ble grunnlagt, var dette ikke lenger et talespråk, etter å ha vært fullstendig underlagt akkadisk. De tidligere akkadiske og sumeriske tradisjonene spilte en stor rolle i den babylonske og assyriske etterkommerkulturen, og regionen ville forbli et viktig kultursenter, selv under dens langvarige perioder med uten styre.

## Historie
### Før-babylonsk sumerisk-akkadisk periode

Mesopotamia hadde allerede hatt en lang historie før framveksten av Babylon, med den sumeriske sivilisasjonen som dukket opp i regionen ca. 5400 f.Kr., og de akkadisktalende som skulle fortsette å danne Akkad, Assyria og Babylonia som dukket opp et sted mellom det 35. og 30. århundre f.Kr.

I løpet av det 3. årtusen f.Kr. skjedde det en intim kulturell symbiose mellom sumerisk og akkadisktalende, som omfattet utbredt tospråklighet. Påvirkningen fra sumerisk på akkadisk og omvendt er tydelig på alle områder, fra ordlån i massiv skala, til syntaktisk, morfologisk og fonologisk konvergens. Dette har fått forskere til å referere til sumerisk og akkadisk i det tredje årtusen som en språkbunt (to ubeslektede språk som ligner på hverandre). Akkadisk erstattet gradvis sumerisk som talespråket i Mesopotamia et gang rundt begynnelsen av det tredje og andre årtusen f.Kr. (den nøyaktige tidsrammen er et spørsmål om akademisk debatt). Fra ca. 5400 f.Kr. fram til framveksten av det akkadiske riket i det 24. århundre f.Kr., hadde Mesopotamia blitt dominert av stort sett sumeriske byer og bystater, som Ur, Lagasj, Uruk, Kisj, Isin, Larsa, Adab, Eridu, Gasur, Assur, Hamazi , Akshak,Arbil og Umma, selv om semittisk-akkadiske navn begynte å dukke opp på kongelistene til noen av disse bystatene (som Eshnunna og Assyria) mellom det 29. og 25. århundre f.Kr.

Tradisjonelt var det viktigste religiøse senteret i hele Mesopotamia byen Nippur hvor Enlil var øverste guddom, og den ville forbli slik inntil den ble erstattet av Babylon under Hammurabis regjeringstid på midten av 1700-tallet f.Kr. Under det akkadiske riket. (2334–2154 f.Kr.) ble de akkadiske semittene og sumererne i Mesopotamia forent under ett styre, og akkaderne oppnådde fullt ut overhøyhet over sumererne og kom faktisk til å dominere mye av det oldtidens nære østen. Imperiet gikk til slutt i oppløsning på grunn av økonomisk nedgang, klimaendringer og borgerkrig, etterfulgt av angrep fra guteerne (som snakket et isolert språk) fra Zagrosfjellene i nordøst. Sumer reiste seg igjen med det tredje dynasti i Ur (det ny-sumeriske riket) på slutten av det 22. århundre f.Kr., og fortrengte ut guteerne fra det sørlige Mesopotamia i 2161 f.Kr. som antydet av overlevende skrifttavler og astronomisimuleringer. De ser også ut til å ha oppnådd overtak over store deler av territoriet til de akkadisktalende kongene av Assyria i nordlige Mesopotamia for en tid.

Etterfulgt av sammenbruddet av det sumeriske tredje dynastiet i Ur på grunn av elamittene i 2002 f.Kr., begynte amorittene («vestlige»), et fremmed nordvestsemittisk-talende folk, å migrere inn i det sørlige Mesopotamia fra den nordlige Levanten, gradvis å få kontroll over det meste av det sørlige Mesopotamia. Her dannet de en rekke små riker, mens assyrerne hevdet sin uavhengighet i nord. Statene i sør var ikke i stand til å demme opp for amorittenes frammarsj.

Kong Ilu-šūma (ca. 2008–1975 f.Kr.) fra den gamle assyriske perioden (2025–1750 f.Kr.) beskrives i en kjent inskripsjon om hans bedrifter mot sør som følger:


«Jeg etablerte friheten til akkaderne og deres barn. Jeg renset kobberet deres. Jeg etablerte deres frihet fra grensen til myrene og Ur og Nippur, Awal og Kisj, Der, til gudinnen Ishtar, så langt som byen (Assur).»


Tidligere forskere ekstrapolerte (beregne verdi for noe ukjent ut fra noe kjent) opprinnelig fra denne teksten at det betyr at han beseiret de invaderende amorittene i sør og elamittene i øst, men det er ingen eksplisitt nedtegnelse over at det skjedde, og det kan også bety at de assyriske kongene bare ga fordelaktige handelsavtaler i sør. 
Denne politikken, enten den er militær, økonomisk eller begge deler, ble videreført av hans etterfølgere Erishum I og Ikunum.

Men da Sargon I (1920–1881 f.Kr.) etterfulgte som konge i Assyria i 1920 f.Kr., trakk han til slutt Assyria tilbake fra regionen, og foretrakk å konsentrere seg om å fortsette den kraftige utvidelsen av assyriske kolonier i Anatolia på bekostning av hurritterne og hattianere og amorittene som bodde i Levanten, og til slutt falt sørlige Mesopotamia for amorittene. I løpet av de første århundrene av det som kalles «amorittperioden» var de mektigste bystatene i sør Isin, Eshnunna og Larsa, sammen med Assyria i nord.

### Første babylonske dynasti, 1894–1595 f.Kr

Rundt 1894 f.Kr. annektere en amorittisk høvding ved navn Sumu-abum et landområde som omfattet den da relativt lille byen Babylon fra den nærliggende mindre bystaten Kazallu, som den opprinnelig hadde vært et territorium av. Han gjorde sitt nyervervede land til en stat i seg selv. Hans regjeringstid var opptatt av å etablere stat blant en mengde av andre mindre bystater og riker i regionen. Imidlertid ser det ut til at Sumu-abum aldri har brydd seg om å gi seg selv tittelen Babylons konge, noe som antyder at Babylon selv fortsatt bare var en mindre by, og således ikke verdig å bli kalt et kongedømmet i seg selv. Men i moderne historieskrivning omtales gjerne Sumu-abum, eller til nød hans etterfølger Sumu-la-El, som den første kongen i det første dynastiet i det gammelbabylonske riket.

Sumu-abum ble etterfulgt av Sumu-la-El, Sabium og Apil-Sin (bestefaren til Hammurabi), som hver regjerte på samme vage måte som Sumu-abum, uten at det var noen henvisning til selve kongedømmet over Babylon i noen skriftlige opptegnelser fra den tiden. Sin-Muballit var den første av disse amorittiske herskerne som offisielt ble betraktet som en «konge» av Babylon, og da på bare én enkelt leirtavle. Under disse herskerne forble Babylonia en liten nasjon som kontrollerte et svært lite territorium, og ble overskygget av naboriker som var både eldre, større og mektigere, som; Isin, Larsa, Assyria i nord og Elam i øst i det gamle Iran. Elamittene okkuperte store deler av det sørlige Mesopotamia, og de tidlige amorittiske herskerne ble stort sett holdt i vasallforhold til Elam.

#### Hammurabis imperium
Babylon forble en mindre by i en liten stat fram til den sjette amorittiske herskeren, Hammurabi, regjeringstid i 1792–1750 f.Kr. (eller ca. 1728–1686 f.Kr. i lav kronologi). Han fikk satt i gang store byggearbeider i Babylon, og utvidet den fra en liten by til en stor by som var verdig kongedømmet. Som svært effektiv hersker, etablerte han et byråkrati, med beskatning og sentralisert regjering. Hammurabi befridde Babylon fra elamitternes dominans, og faktisk fordrev elamittene fra det sørlige Mesopotamia og invaderte Elam selv. Deretter erobret han systematisk det sørlige Mesopotamia, deriblant byene Isin, Larsa, Eshnunna, Kisj, Lagasj, Nippur, Borsippa, Ur, Uruk, Umma, Adab, Sippar, Rapiqum og Eridu. Hans erobringer ga regionen stabilitet etter turbulente tider, og samlet lappeteppet av små stater til en enkelt nasjon; det er først fra Hammurabis tid at sørlige Mesopotamia fikk navnet *Babylonia*.

Hammurabi vendte sine disiplinerte hærer østover og invaderte regionen som tusen år senere ble til Iran, og erobret riker og folk som Elam, Gutium, Lullubi, Turukku og kassittenes land. Mot vest erobret han de amorittiske statene i Levanten (moderne Syria og Jordan), herunder de mektige kongedømmene Mari og Yamkhad.

Hammurabi gikk deretter inn i en langvarig krig med det gamle assyriske riket over kontroll over Mesopotamia og dominans av det nære østen. Assyria hadde utvidet kontrollen over store deler av hurritternes og hattianeres områder av sørøstlige Anatolia fra det 21. århundre f.Kr. Fra siste del av det 20. århundre f.Kr. hadde han hevdet seg over den nordøstlige Levanten og sentrale Mesopotamia. Etter en langvarig kamp over flere tiår med de mektige assyriske kongene Sjamsi-Adad I og Ishme-Dagan I, tvang Hammurabi deres etterfølger Mut-Ashkur til å hylle Babylon ca. 1751 f.Kr., og ga Babylonia kontroll over Assyrias hundre år gamle hurrittiske og hattianske kolonier i Anatolia.

Et av Hammurabis viktigste og mest varige verk var å sette sammen den babylonske lovverket, som forbedret de mye tidligere lovene til Sumer, Akkad og Assyria. Dette ble gjort etter ordre fra Hammurabi etter å ha forvist elamittene og deres bosettingen i hans rike. I 1901 ble en kopi av *[[Hammurabis lover]]* oppdaget på en stele av Jacques de Morgan og Jean-Vincent Scheil ved Susa i Elam, hvor den senere hadde ble tatt som plyndring. Denne kopien er nå oppbevart i Louvre.

Fra før 3000 f.Kr. og fram til Hammurabis regjeringstid, hadde det store kulturelle og religiøse sentrum i sørlige Mesopotamia vært oldtidsbyen Nippur, hvor guden Enlil var den øverste. Hammurabi overførte denne dominansen til Babylon, og gjorde Marduk til den suveren guddommen i gudeverden i det sørlige Mesopotamia (med guden Assur, og til en viss grad Ishtar, forble den lenge dominerende guddommen i det nordlige mesopotamiske Assyria). Byen Babylon ble kjent som en «hellig by» hvor enhver legitim hersker i det sørlige Mesopotamia måtte krones, og byen ble også æret av Assyria av disse religiøse grunnene. Hammurabi gjorde det som tidligere hadde vært en mindre administrativ by til en stor, mektig og innflytelsesrik by, utvidet sitt styre over hele det sørlige Mesopotamia og reiste en rekke bygninger.

De amorittstyrte babylonerne, i likhet med deres forgjengerstater, engasjerte seg i regelmessig handel med de amorittiske og kanaaneiske bystatene i vest, med babylonske embetsmenn eller tropper som noen ganger passerte til Levanten og Kanaan, og amorittiske kjøpmenn som opererte fritt i hele Mesopotamia. Det babylonske monarkiets vestlige forbindelser forble sterke i ganske lang tid. Ammi-Ditana, oldebarnet til Hammurabi, titulerte seg fortsatt «konge av amorittenes land». Ammi-Ditanas far og sønn bar også amorittiske navn: Abi-Eshuh og Ammi-Saduqa.

#### Nedgang
Sørlige Mesopotamia hadde ingen naturlige grenser som kunne forsvares, noe som gjorde landet sårbart for angrep. Etter Hammurabis død begynte imperiet hans raskt å gå i oppløsning. Under hans etterfølger Samsu-iluna (1749–1712 f.Kr.) gikk området helt sør i Mesopotamia tapt for en innfødt akkadisk-talende konge ved navn Ilum-ma-ili som forviste de amorittiskestyrte babylonerne. Det sørlige landet ble det innfødte «Sjølandsdynastiet», bestående av en rekke gåtefulle høvdinger som er kjent fra kun lakoniske referanser i kongelister. Dette landet forble uavhengig av Babylon i de neste 272 årene.

Både babylonerne og deres amorittiske herskere ble fordrevet fra Assyria og til nord av en assyrisk-akkadisk guvernør ved navn Puzur-Sin ca. 1740 f.Kr., som betraktet kong Mut-Ashkur som både en fremmed amoritt og en tidligere lakei av Babylon. Etter seks år med borgerkrig i Assyria tok en innfødt konge ved navn Adasi makten ca. 1735 f.Kr., og fortsatte ved å tilegne seg tidligere babylonsk og amoritisk territorium i sentrale Mesopotamia, det samme gjorde hans etterfølger Bel-bani.

Amorittenes styre overlevde i et Babylon som var sterkt redusert, Samshu-ilunas etterfølger Abi-Eshuh gjorde et forgjeves forsøk på å gjenerobre området til «Sjølandsdynastiet» for Babylon, men møtte nederlag i kamp mot en kong Damqi-ilishu II. Ved slutten av hans regjeringstid hadde Babylonia krympet til den lille og relativt svake nasjonen den hadde vært i begynnelsen, selv om selve byen var langt større og overdådig enn den lille byen den hadde vært før Hammurabis framvekst.

Abi-Eshuh ble fulgt av Ammi-Ditana og deretter Ammi-Saduqa, som begge var i en for svak posisjon til å gjøre noe forsøk på å gjenvinne de mange territoriene som ble tapt etter Hammurabis død, og nøyde seg med fredelige byggeprosjekter i selve Babylon.

Samsu-Ditana skulle være den siste amorittiske herskeren over Babylon. Tidlig i hans regjeringstid kom han under press fra kassittene, et folk med opprinnelse i fjellene i det som i dag er nordvest i Iran. Babylon ble deretter angrepet av hettittene fra Anatolia i 1595 f.Kr. Shamshu-Ditana ble styrtet etter «plyndringen av Babylon» av den hettittiske kongen Mursili I som hadde rykket fram langs Eufrat. Under plyndringen tok de, antagelig svært ydmykende, med seg statuen av Babylons øverste gud, Marduk, fra tempelet Esagila. Hetittene ble ikke værende lenge, men de ødeleggelsene de hadde gjort førte til slutt i stand til at deres kassittiske allierte fikk kontroll over Babylon.

#### Det kassittiske dynasti, 1595–1155 f.Kr
Det kassittiske dynasti ble grunnlagt av Gandaš av Mari. Kassittene, i likhet med de amorittiske herskerne som hadde gått foran dem, var opprinnelig ikke hjemmehørende i Mesopotamia. Snarere hadde de først dukket opp i Zagrosfjellene i det som i dag er nordvest i Iran. På tidspunktet for Babylons fall hadde kassittene allerede vært en del av regionen i halvannet århundre allerede.

Den etniske tilhørigheten til kassittene er uklar. Språket deres var likevel ikke semittisk eller indoeuropeisk, og antas å ha vært enten et isolert språk eller muligens beslektet til den hurro-urartiske språkfamilien i Anatolia, selv om bevisene for dens genetiske tilknytning er sparsomme på grunn av mangel på eksisterende tekster. Når det er sagt, kan flere kassittiske ledere ha båret indoeuropeiske navn, og de kan ha hatt en indoeuropeisk elite som ligner på Mitannieliten som senere hersket over hurritterne i sentrale og østlige Anatolia, mens andre hadde semittiske navn.

Kassittene ga nytt navn til Babylon: Karduniaš og deres styre varte i 576 år, det lengste dynastiet i babylonsk historie. Deres styreperiode, kjent som den kassittiske perioden, var så langvarig at den praktisk talt er synonym med den mellombabylonske perioden.

Dette nye utenlandske herredømmet var på mange måter en slående analogi til det omtrent samtidige styret til de semittiske Hyksos i oldtidens Egypt. De fleste guddommelige egenskaper som ble tilskrevet de amorittiske kongene i Babylonia, forsvant på denne tiden; tittelen «gud» ble aldri gitt til en kassittisk hersker. Babylon fortsatte å være hovedstaden i riket og en av de hellige byene i det vestlige Asia, hvor prestene i den gamle mesopotamiske religionen var allmektig.

Babylonia hadde korte perioder med relativ makt, men viste seg generelt å være relativt svakt under kassittenes lange styre, og tilbrakte lange perioder under assyrisk og elamittisk dominans og innblanding. Kassittene ble snart «babylonisert», men kassittenes styre medførte en nedgang som varte i nesten et årtusen hvor Babylon ble overskygget av andre nasjoner.

«Sjølandsdynastiet» i det sørlige Mesopotamia forble uavhengig av Babylonia og var i likhet med Assyria underlagt innfødte akkadisktalende folk. Ulamburiasj klarte å angripe det og erobret deler av landet fra *Ea-gamil*, en konge med et utpreget sumerisk navn, rundt 1450 f.Kr., hvorpå denne flyktet til sine allierte i Elam. Sjølandsdynastiets region forble fortsatt uavhengig, og kassittkongene ser ut til å ikke ha klart å endelig erobre den. Ulamburiasj begynte å inngå traktater med oldtidens Egypt, som da regjerte i det sørlige Kanaan, og Assyria i nord. Agum III aksjonerte også mot Sjølandsdynastiet, og erobret til slutt helt sør i Mesopotamia for Babylon, og ødela hovedstaden Dur-Enlil i prosessen. Derfra strakte Agum III seg lenger sør, og invaderte de østlige områdene av Den arabiske halvøy, og erobret den før-arabiske, østsemittisktalende riket Dilmun (i det moderne Bahrain). Landet var en viktig del av handelsruten mellom Mesopotamia og Induskulturen.

Den nordlige delen av Mesopotamia var dominert av Mitanniriket, en hurrittisktalende stat i nordlige Syria og sørøstlige Anatolia. Da hettittene og assyrerne forente sine militære styrker mot dem fikk mitanniene en nedgang. Deretter ble det mellomassyriske riket (det tredje stadiet av Assyria) mektige, og herskerne i Babylonia måtte underkaste seg krav fra assyriske konger som Salmanassar I og Tukulti-Ninurta I. Sistnevnte, en første som tok tittelen «konge av konger», erobret Babylon og stjal kultstatuen av Marduk. Okkupasjonen av Babylonia og gudens eksil varte ikke lenge. En annen lokal makt var Elam. På det tolvte århundre f.Kr. plyndret dets hærer Babylon. De tok ikke bare Marduk, men plyndret blant mange andre ting også den berømte stelaen med *[[Hammurabis lover]]* som siden ble gravd ut i Elams hovedstad Susa.

Til tross for tap av territorium, generell militær svakhet og tydelig reduksjon i leseferdighet og kultur, var kassittdynastiet det lengstlevende dynastiet i Babylon, som varte til 1155 f.Kr., da Babylon ble erobret av Shutruk-Nakhunte av Elam, og gjenerobret noen få år senere av Nebukadnesar I (1124–1103 f.Kr.), den mest kjente herskeren som drev krig mot elamittene og fordrev dem fra babylonsk territorium, invaderte selve Elam, plyndret elamittenes hovedstad Susa og gjenopprettet den hellige statuen av Marduk som ble fraktet vekk fra Babylon under kassittenes fall. Kort tid etter ble kongen av Elam myrdet og riket hans gikk i oppløsning i borgerkrig som del av systemoppløsningene under den større kollapsen i sen bronsealder.

På 1100-tallet f.Kr. infiltrerte arameere Babylonia, og de sentrale myndighet forsvant en stund. Byene ble selvstendige igjen. Det er noe få indikasjoner som tyder på at landet ikke var i stand til å betale for skriftlærde. Dette er ikke ulikt situasjonen i Assyria, som led av tilbakegang etter myndigheten til Tiglat-Pileser I (1114-1076 f.Kr.) da Assyria den ledende statsmakten i vestlige Asia, eller de mer vestlige delene av den antikke verden, hvor århundrene mellom 1100 og 800 f.Kr. ofte kalles «det mørke tidsalder», som følge av bronsealderens sammenbrudd. Babylonia fikk snart å lide av ytterligere gjentatte inngrep fra vestsemittiske nomadiske folk som migrerte fra Levanten under bronsealderens kollaps, og i løpet av 1000-tallet f.Kr. ble store deler av den babylonske landsbygda tilegnet og okkupert av disse nyankomne arameerne og suteerne. Arameere bosatte seg store deler av landsbygda i det østlige og sentrale Babylonia og suteerne i de vestlige ørkenene, mens de svake babylonske kongene ikke var i stand til å stoppe disse migrasjonene.

#### Assyrisk styre, 911–619 f.Kr.

Babylonia forble i en tilstand av kaos da 900-tallet f.Kr. nærmet seg slutten. En ytterligere migrasjon av nomader fra Levanten skjedde på begynnelsen av 900-tallet f.Kr. med ankomsten av kaldeerne, et annet nomadisk nordvestsemittisk-talende folk beskrevet i assyriske annaler som «Kaldu». Kaldeerne slo seg ned helt sørøst i Babylonia, og sluttet seg til de allerede lenge bevarte arameerne og suteerne. I 850 f.Kr. hadde de migrerende kaldeerne etablert et lite territorium i det ekstreme sørøst i Mesopotamia. Forholdet mellom babylonerne, som allerede hadde assimilert amorittene og kasittene, og de nye inntrengerne var først fiendtlige, men kaldeerne ble stadig mer «babylonisert».

Assyrerne var de første som kom seg etter resesjonen. Under kong Asurnasirpal II (883-859 f.Kr.) begynte imperiet deres å vokse igjen, og denne utvidelsen fortsatte under hans etterfølgeres regjeringstid. En av de store utfordringene var integreringen av Babylonia, som var Assyrias tvillingkultur og for høyt aktet til å bli redusert til status som provins. Tiglat-Pileser III (744-727 f.Kr.) søkte en løsning i et «dobbelt monarki»: han forente de to landene i en personlig union.

Det var i denne perioden at øst-arameisk ble innført av assyrerne som *[[lingua franca]]* (fellesspråk) i det ny-assyriske riket, og det ble fortsatt snakket (av assyrere og mandeere) mesopotamisk-arameisk begynte sakte å legge over og erstatte akkadisk som talespråket til den generelle befolkningen i både Assyria og Babylonia.

Marduk-apla-iddina II (omtalt i Det gamle testamentet som «Merodak-Baladan»), en kaldeisk *malka* (høvding) helt sørøst i Mesopotamia, utløste deretter opprør mot assyrisk herredømme, sterkt støttet av Elam. Marduk-apla-iddina klarte å ta selve tronen i Babylon mellom 721 og 710 f.Kr., mens den assyriske kongen Sargon II (722–705 f.Kr.) ellers var opptatt av å beseire skyterne og kimmerernesom hadde angrepet Assyrias persiske og mediske vasallriker i antikkens Iran. Marduk-apla-iddina II ble til slutt beseiret og kastet ut av Sargon II av Assyria, og flyktet til sine beskyttere i Elam. Sargon II ble deretter erklært konge i Babylon i 710 av innbyggerne i byen og han tilbrakte de neste tre årene i Babylon, i Marduk-apla-iddinas palass.

#### Ødeleggelsen av Babylon
Sanherib (705–681 f.Kr.) etterfulgte Sargon II, og etter å ha regjert direkte en stund, plasserte han sønnen Ashur-nadin-shumi på tronen. Imidlertid fortsatte Merodach-Baladan og hans elamittbeskyttere å agitere mot assyrisk styre uten hell. Nergal-ushezib, en elamitt adelsmann, myrdet den assyriske prinsen og tok selv kortvarig tronen. Dette førte til at den rasende assyriske kongen Sankerib invaderte og underkuer Elam og plyndret Babylon, ødela regionen og i stor grad ødela byen. Han gjorde Nineve til Assyrias hovedstad og satte i gang enorme byggeplaner. Mens han ba til til sin personlige gud Nisrok i Nineve i 681 f.Kr., ble Sankerib myrdet av sine egne sønner i en hoffkonspirasjon. Den nye assyriske kongen Asarhaddon (681–669 f.Kr.) plasserte en marionettkonge Marduk-zakir-shumi II på tronen i Babylon. Marduk-apla-iddina kom imidlertid tilbake fra eksil i Elam, og avsatte Marduk-zakir-shumi, hvorpå Asarhaddon ble tvunget til å angripe og beseire ham. Marduk-apla-iddina flyktet nok en gang til sine herrer i Elam, hvor han døde i eksil i 694 f.Kr.

Asarhaddon styrte Babylon personlig, gjenoppbygde byen fullstendig, og brakte foryngelse og fred til regionen. Etter hans død, og i et forsøk på å opprettholde harmoni i sitt enorme imperium, hadde han innsatt sin eldste sønn Shamash-shum-ukin som en underordnet konge i Babylon, og hans yngste, den høyt utdannede Asurbanipal (669–627 f.Kr.), i den høyere posisjonen som konge av Assyria og overherre over Shamash-shum-ukin. Kultstatuen av Babylons beskytter Marduk ble igjen sendt tilbake til Babylon i 668 f.Kr. ved Šamaš-šuma-ukins kroning, etter å ha blitt stjålet fra byen av bestefaren Sanherib tjue år tidligere.

Etter flere tiår underlagt sin bror Asurbanipal er erklærte Shamash-shum-ukin at byen den assyriske byen Nineve ikke lenger skulle være hovedstad i det enorme imperiet, men tvert imot hans egen by Babylon. Det innebar et veldig opprør mot sin bror overkongen og Shamash-shum-ukin ledet en mektig koalisjon av folk og stater som også var harme mot assyrisk underkastelse og styre: Elam, persere, medere, babylonere, kaldeere og suteere i det sørlige Mesopotamia, arameerne fra Levanten og sørvest-Mesopotamia, araberne og dilmunittene på den arabiske halvøy og kanaaneere og fønikere i Midtøsten. Det var dog ikke så organisert og samordnet som det kan synes og etter en bitter kamp ble Babylon igjen plyndret og dets allierte beseiret en etter en. Shamash-shum-ukim selv ble drept i prosessen. Elam ble ødelagt en gang for alle, og babylonere, persere, kaldeere, arabere, medere, elamittene, arameere, suteere og kanaaneere ble med massiv vold underkuet mens assyriske soldater påførte en brutal hevn på de opprørske folkene. En assyrisk guvernør ved navn Kandalanu ble satt på tronen i Babylon for å regjere på vegne av den assyriske kongen. Ved Ashurbanipals død i 627 f.Kr. ble sønnen Ashur-etil-ilani (627–623 f.Kr.) hersker over Babylon og Assyria.

Imidlertid havnet Assyria snart i en rekke brutale indre borgerkriger som skulle forårsake imperiets undergang. Ashur-etil-ilani ble avsatt av en av sine egne generaler, kalt Sin-shumu-lishir i 623 f.Kr., som også plasserte seg selv som konge i Babylon. Etter bare ett år på tronen midt i en kontinuerlig borgerkrig, avsatte Sinsharisjkun (622–612 f.Kr.) ham som hersker over Assyria og Babylonia i 622 f.Kr. Imidlertid ble også han plaget av konstant utholdende borgerkrig i det assyriske hjertelandet. Babylonia utnyttet dette og gjorde opprør under Nabopolassar, en tidligere ukjent *malka* (høvding) av muligens kaldeerne, som hadde bosatt seg i det sørøstlige Mesopotamia ca. 850 f.Kr.

Det var under Sin-shar-ishkuns regjeringstid at Assyrias enorme imperium begynte å gå i oppløsning, og mange av dets tidligere undersåtter folk sluttet å betale skatte. Nabopolassara opprør kom på et beleilig tidspunkt da riket allerede var plaget av politisk ustabilitet. Selv om stridene skiftet dramatisk fram og tilbake flere ganger, klarte Nabopolassar å slå assyrerne ut av Babylonia etter nesten ti år med kamp. Påfølgende kriger var ment å hindre muligheten for en assyrisk militær kampanje rettet mot Babylonia gjennom å sikre grensen, men intervensjonen fra mederes østlige rike under Kyaxares i Nabopolassars favør endret krigens mål og utfall. Selv om det i utgangspunktet kun var rettet mot å gjenopprette og sikre Babylonias uavhengighet, førte Nabopolassars opprør mot Det nyassyriske rike, som hadde styrt Babylonia i mer enn et århundre, til slutt til fullstendig ødeleggelse av det assyriske riket og framveksten av det nybabylonske riket i dets sted.

### Det nybabylonske rike
* *Se hovedartikkel, [[Det nybabylonske rike]]*

I 620 f.Kr. tok Nabopolassar kontroll over store deler av Babylonia med støtte fra de fleste av innbyggerne, mens bare byen Nippur og noen nordlige regioner viste lojalitet til den beleirede assyriske kongen. Nabopolassar var ikke i stand til å sikre Babylonia fullstendig, og i de neste fire årene ble han tvunget til å kjempe med en assyrisk hær som beleiret i Babylonia og prøvde å avsette ham. Imidlertid ble den assyriske kongen, Sin-shar-ishkun, plaget av konstante opprør blant sitt folk i Nineve, og ble dermed forhindret fra å få til det avgjørende slaget mot Nabopolassar.

Krigens dødvanne endte i 615 f.Kr., da Nabopolassar inngikk en allianse med Kyaxares av kaldeerne, en tidligere vasall av Assyria, og konge av de iranske folkene; medere, persere, sagartere og partere, som hadde i tre århundrer vært under det assyriske åket. Skytere fra nord for Kaukasus, og kimmeriere fra Svartehavet, som begge også var blitt underkastet av Assyria, sluttet seg til alliansen, det samme gjorde regionale arameiske stammer.

Den historiske teksten *Krøniken om Nineves fall* beskrev krigshendelsene i disse årene. I 616 f.Kr. beseiret Nabopolassar en assyrisk styrke på bredden av Eufrat, sør for Harran. Hensikten var antagelig å blokkere hovedveien mellom det sentrale området i Assyria og dets besittelser i vest. Han ble imidlertid tvunget til å trekke seg tilbake da en egyptisk hær nærmet seg. Egypterne fryktet at maktbalansen i det nære østen være alvorlig truet og støttet assyrerne mot angriperne.

Etter et år med krigføring uten avgjørelser, beleiret babylonerne med sine allierte medere den assyriske hovedstaden Nineve i mai 612 f.Kr. Beleiringen varte i tre måneder og til sist falt byen. Kong Sin-shar-ishkun ble drept i kampene eller begikk selvmord.

Den egyptiske farao Necho II, hvis 26. dynasti hadde blitt installert som vasaller av Assyria i 671 f.Kr., forsøkte for sent å hjelpe til sine tidligere assyriske overherrer, muligens av frykt for at Egypt ville bli neste til å bukke under for de nye maktene uten at Assyria kunne beskytte dem. Assyrerne kjempet videre med egyptisk hjelp inntil det som trolig var en endelig avgjørende seier ble oppnådd mot dem ved Karkemisj ved bredden av Eufrat i det nordvestlige Assyria i 605 f.Kr. Denne historien er fortalt i *Nebukadnesar-krøniken*. Imperiets sete ble dermed overført til Babylonia for første gang siden Hammurabi for over tusen år før.

Nabopolassar ble fulgt av sønnen Nebukadnesar II (605–562 f.Kr.), hvis regjeringstid på 43 år gjorde Babylon igjen til herskeren over store deler av den siviliserte verden, og tok over deler av det tidligere assyriske riket, bortsett fra den østlige og nordøstlige delen som ble overtatt av mederne og langt nord av skyterne.

Nebukadnesar II fortsatte ekspansjonen mot vest, hvor han overtok de tidligere assyriske besittelsene. Det er ikke helt klart hvor og når grensen mellom Egypt og Babylonia ble trukket: ''Andre kongebok'' i Det gamle testamene antyder at Egypt trakk seg tilbake til ørkenen i Sinaihalvøya og overlot kysten i babylonske hender, men den greske historikeren Herodotos antyder at Gaza forble en egypterisk høyborg. Under denne fasen av den vestlige krigen ble Jerusalem erobret, og da vasallkongen gjorde opprør, ble byen erobret for andre gang 587 f.Kr. Den isrealittiske befolkningen ble deportert til Babylonia i det som ble begynnelsen på jødenes babylonske fangenskap. Det er fra dette det står i *[[Salmenes bok]]* 137: «Ved elvene i Babel satt vi og gråt når vi tenkte på Sion», tilsvarer den engelske versjonen i «By the rivers of Babylon, there we sat down, yea, we wept, when we remembered Zion.» Bare havnebyen Tyr i Fønikia gjorde motstand, og selv om beleiringen varte i mange år, falt den til sist i 585 f.Kr.

I 567 f.Kr. gikk Nebukadnesar II til krig med farao Amasis, og invaderte selv Egypt for kort tid. Etter å ha sikret sitt imperium, som også innebar å gifte seg med en prinsesse fra Media, viet han seg til å opprettholde imperiet og gjennomføre en rekke imponerende byggeprosjekter i Babylon. Han er kreditert for å bygge de sagnomsuste hengende hagene i Babylon.

Nabonidus (*Nabu-na'id*, 556–539 f.Kr.) ble den siste kongen av det nybabylonske riket. Han regjerte fra 556 f.Kr. og til Babylons fall for akamenidedynastiets Perserriket under Kyros den store i 539 f.Kr. Nabonidus var den siste innfødte herskeren i det gamle Mesopotamia, slutten av hans regjeringstid som markerte slutten på tusenvis av år med sumerisk-akkadiske stater, riker og imperier. Han var også den siste uavhengige kongen av Babylon og som er forstått som en av de mest levende og individualistiske herskerne i sin tid.

En rekke faktorer oppsto som til sist førte til Babylons fall. Befolkningen i Babylonia ble urolig og stadig mer misfornøyd under Nabonidus. Det var sterk misnøye mot ham, særlig fra presteskapet, i å forsøke å sentralisere den polyteistiske religionen i Babylonia til templet til Marduk i Babylon. De militære lederne mislikte hans antikvariske smak. Han så ut til å ha overlatt forsvaret av riket sitt til sønnen Belsassar, som selv om han ble forstått som en dyktig soldat, var dårlig diplomat som fremmedgjorde den politiske eliten. Nabonidus var mest sysselsatt med byggarbeidene for templene. Nabonidus og Belsasars assyriske arv har sannsynligvis også bidratt til denne harmen. I tillegg hadde mesopotamisk militærmakt vanligvis vært konsentrert i krigsstaten Assyria. Babylonia hadde alltid vært mer sårbart for erobring og invasjon enn sin nordlige nabo, og uten Assyrias makt til å holde fremmede makter i sjakk og Mesopotamia dominerende, var Babylonia utsatt.

I 550 f.Kr. hadde persernes leder Kyros den store styrtet den siste kongen av Media, og en gang rundt 547 f.Kr. hadde han underlagt seg Lydia. I 539 f.Kr. invaderte perserne Babylonia. Et slag ble utkjempet ved Opis i juni måned, hvor babylonerne ble beseiret; og umiddelbart etter overga Sippar seg til perserne. Nabonidus flyktet til Babylon, hvor han ble forfulgt av hæren til den persiske hærføreren Gobryas, og etter sigende kun to dager etter erobringen av Sippar, «tok Kyros-soldatene inn i Babylon uten å slåss». Nabonidus ble dratt fram fra sitt gjemmested, hvor gudstjenestene fortsatte uten avbrudd. Kyros ankom ikke før 3. oktober, Gobryas hadde handlet for ham i hans fravær og ble nå gjort til guvernør for provinsen Babylon, og noen dager senere døde Nabonidus’ sønn Belsassar i kamp. En offentlig sorg fulgte, som varte i seks dager, og Kyros’ sønn Kambyses fulgte liket til graven.

En av Kyros’ første handlinger var å la det jødiske folket i eksil får vende tilbake til sitt opprinnelige hjemland og bære med seg sine hellige tempelkar. Tillatelsen til å gjøre det ble nedfelt i en proklamasjon, der erobreren forsøkte å rettferdiggjøre sitt krav på den babylonske tronen.

Babylonia ble absorbert i det akamenidiske riket i 539 f.Kr. Ti år senere, i 529 f.Kr., et år før Kyros døde opphøyde han sønnen Kambyses til konge av Babylon mens han forbeholdt tittelen som konge av alle de andre provinsene for seg selv. Det var først da Dareios I kom på den persiske tronen at den gamle tradisjonen ble brutt ved at Dareios styrte, ikke som en guddommelig representant for Marduk, men som en forkjemper for den persiske religionen zoroastrisme. Således opphørte Babylons tusenårige krav om å gi legitimitet til herskerne i vestlige Asia.

## Arv og ettermæle

Umiddelbart etter at Dareios hadde tatt en persiske tronen, gjenvant Babylonia kort tid sin uavhengighet under en innfødt hersker, Nidinta-Bel, som tok navnet Nebukadnesar III, og regjerte fra oktober 522 f.Kr. til august 520 f.Kr. Det hele kom til en brå slutt da Dareios tok byen med storm.a Noen år senere, sannsynligvis 514 f.Kr., gjorde Babylon på nytt opprør under Arakha, en ny konge fra Urartu i det østlige Anatolia, men som tok det historiske navnet Nebukadnesar IV. Perserne erobret Babylon i 521 f.Kr. og den selverklærte kongen og hans tilhengere ble henrettet. Under angrepet ble byens murene delvis ødelagt. Esagila, det store tempelet til Marduk, fortsatte imidlertid fortsatt å bli opprettholdt og å være et senter for babylonske religiøse følelser.

Aleksander den store erobret Babylon i 333 f.Kr. for grekerne, og døde der i 323 f.Kr. Babylonia og Assyria ble deretter en del av det greske Selevkideriket. Seleukia (gresk Σελεύκεια), også kjent som Seleukia ved Tigris, var en av de store byer i verden i løpet av hellenistisk og romersk tid i antikken. Den lå på vestbredden av elven Tigris i Mesopotamia, på motsatt side av den mindre byen Ktesifon, og 29 km sør for den moderne byen Bagdad. Den ble grunnlagt rundt 305 f.Kr. av Selevkos I Nikator som den første hovedstaden i Selevkideriket, og fratok Babylon dens historiske betydning.

Babylonia, og spesielt hovedstaden Babylon, har lenge hatt en særskilt plass i de abrahamske religionene som et symbol på overflødig og oppløst makt. Det er mange referanser til Babylon i Bibelen, både bokstavelig (historisk) og allegorisk. Omtalene i Den hebraiske bibelen har en tendens til å være historiske eller profetiske, mens apokalyptiske referanser fra Det nye testamente til «Babylons hore» er mer sannsynlig figurative, eller kryptiske referanser muligens til det hedenske Roma, eller en annen arketyp. De legendariske Babylons hengende hager og Babels tårn blir sett på som symboler på henholdsvis luksuriøs og arrogant makt.

Tidlige kristne omtalte noen ganger Roma som Babylon. For eksempel avslutter forfatteren av Peters første brev med dette rådet: «Deres søster i Babylon [Roma] sender sin hilsen, hun som er utvalgt sammen med dere. Det samme gjør Markus, min sønn».

## Se også
* Assyro-babylonsk litteratur

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Old Babylonian Period
* «From under the Dust of Ages» av*William St. Chad Boscawen*
* Babylonian Mathematics 
* Babylonian Numerals