Barbara McClintock

**Barbara McClintock** (født 16. juni 1902 i Hartford i Connecticut, død 2. september 1992 i Cold Spring Harbor på Long Island, var en amerikansk genetiker. McClintocks mest kjente oppdagelse er de såkalt *hoppende [[gen]]ene* (transposoner) hos mais. Hun fikk nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1983. Hun er den eneste kvinnelige ene-mottaker av nobelprisen i denne kategorien.

I 1986 ble hun innvotert i National Women's Hall of Fame.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Hun var nummer tre i en søskenflokk på fire; foreldrene var Thomas Henry McClintock og Sara Handy McClintock. Faren var lege. Fødenavnet hennes var **Eleanor McClintock**; hun var tidlig et svært selvstendig barn, og omtalte senere dette som at hun «var god til å være alene». Da hun var ganske liten fant foreldrene ut at hun ikke passet til å hete Eleanor, som de mente var et «feminint» og «vevert» navn – de valgte derfor å kalle henne Barbara i stedet. Fra treårsalderen til hun begynte på skolen bodde McClintock hos sin tante og onkel i Brooklyn i New York, fordi det var vanskelig for foreldrene å få pengene til å strekke til for hele familien mens faren holdt på å bygge opp legepraksisen sin. Hun ble beskrevet som et selvstendig barn som helst holdt seg for seg selv. Hun hadde et nært forhold til sin far, men fikk tidlig et komplisert forhold til sin mor.

I 1908 flyttet hele familien til Brooklyn. Barbara McClintock ble etter hvert elev på Erasmus Hall High School i Brooklyn, der fysikk, kjemi og matematikk var favorittfagene hennes. Hun omgikkes i liten grad med de andre elevene. Etter å ha gått ut av *high school* i juni 1919 ville hun begynne på landbruksfag ved Cornell University. Moren hennes motsatte seg at datteren skulle ta videre utdannelse; hun var redd for at det skulle spolere sjansene hennes til å bli gift. Dette var en vanlig holdning på den tiden. Rett før fristen gikk ut høsten 1919 tillot imidlertid Barbaras far henne å immatrikuleres ved Cornell.

### Genetisk forskning
McClintock disputerte i 1927 som fil. dr. i botanikk ved Cornell University, der hun senere skulle lede forskningen innen cytogenetikken hos mais, det område som skulle dominere hennes forskerkarriere. Fra det sene 1920-tallet studerte McClintock kromosomer og de forandringer de gjennomgår når mais reproduserer seg. Hun utviklet metoder for å synliggjøre maisens kromosomer og kunne ved å studere disse i mikroskop påvise flere fundamentale genetiske mekanismer,som genetisk rekombinasjon ved overkorsning i meiosen, den mekanisme ved dannelsen av kjønnsceller der kromosomene kan utveksle informasjon.

Hun skapte det første genetiske kart for mais basert på lenkede gener, som sitter så nær hverandre at de oftest nedarves sammen. Hun koblet også deler av kromosomene til fysiske egenskaper og viste telomerernes og centromerernes funksjon, som er viktige for hvordan informasjonen bevares og føres videre. McClintock mottok fikk flere stipender såvel som at hun ble innvalgt i National Academy of Sciences i 1944.

I 1940- og 1950-årene oppdaget McClintock transposonet, som hun utnyttet til å vise hvordan genene påvirker fysiske egenskaper. Hun utviklet teorier for å forklare hvordan gener kan «stenges av» eller «settes på» mellom forskjellige generasjoner hos maisplanten. Etter at hennes forskning og dens implikasjoner ble møtt med skepsis, sluttet hun i 1953 med å publisere sine resultater.

Senere gjennomførte hun en omfattende cytogenetisk og etnobotanisk studie på maisraser fra Sør-Amerika. I 1960- og 1970-årene fikk forskerverdenen stadig større forståelse for McClintocks forskning. Dette da forskere nøyere kunne vise hvordan mekanismene bak genetiske forandringer og genregulering fungerer, mekanismer som McClintock tidligere hadde observert hos mais i sin forskning i 1940- og 1950-årene. 

For sitt arbeide ble hun tildelt flere priser, deriblant nobelprisen i fysiologi og medisin i 1983 for oppdagelsen av transposoner.

## Referanser


## Eksterne lenker