Eivind Blehr

**Eivind Stenersen Blehr** (1881–1957) var NS-politiker, fylkesmann i Oslo/Akershus fra 1. september 1941 til 14. februar 1942 og fra 1. juli 1944 til frigjøringen, handels- og forsyningsminister i Quislings regjering fra 1. februar 1942, og næringsminister fra 1. mai 1943 til 12. juni 1944. Han ble dømt til 20 års tvangsarbeid i 1946.

## Bakgrunn og virke
Blehr var sønn av statsminister Otto Blehr og kvinnesaksforkjemperen Randi Blehr. Han var utdannet jurist og ansatt i Utenriksdepartementet fra 1905 og hadde viktige folkerettslige oppdrag i tiden både før og etter første verdenskrig, som da han var Folkeforbundets generalinspektør under folkeavstemningen i Saar i 1935. Han kjøpte Nesøya hovedgård og Gyssestad i 1916, og bygde en trebro over Grønsund til Nesøya i 1920.

Som motstander av Venstres frihandelsvennlige politikk og nedbyggingen av det norske forsvaret i mellomkrigstiden, meldte han seg i 1933 inn i Nasjonal Samling, men forlot det året etter. Imidlertid meldte han seg inn igjen i 1941. Noen antisemitt eller tilhenger av raselæren var han ikke; hans orientering gikk først og fremst i retning av å forsvare norske næringsinteresser. Samtidig var han motstander av parlamentarismen som hans far hadde vært med på å innføre, og han aksepterte fullt ut et autoritært styre som en overordnet politisk ramme i Norge.

Som minister gjorde Blehr det klart at han ønsket et selvstendig Norge under Quislings ledelse, og han motsatte seg gang på gang krav fra okkupasjonsmakten av økonomisk art. 

I juli 1941 stilte Hitler krav om at alle norske kirkeklokker skulle sendes til Tyskland for omsmelting til krigsindustrien, men Blehr trenerte saken. Terboven purret på Quisling, som lovet å utlevere kirkeklokkene, forutsatt at de andre tysk-okkuperte landene gjorde likedan. Blehr nektet fortsatt, og etter hans senere sammenstøt med Terboven tok ikke tyskerne saken videre. Blehr hadde dermed berget Norges 800 kirkeklokker fra omsmelting. Denne nasjonale holdningen gjorde ham til en torn i øyet på *[[Rikskommissær|Reichskommissar]]* Terboven, og han ble også motarbeidet av krefter i NS-ledelsen. Sommeren 1944 ble han presset ut av regjeringen. 

Blehr ble likevel idømt 20 års tvangsarbeid. På et avisbilde så man Blehr og Kristen Gundelach lete i en søppelkasse etter mat, og Blehr var så underernært at han utviklet beri-beri. Etter at han hadde sonet sin landssviksdom, engasjerte han seg, som en av de sentrale eks-medlemmer av NS, i *[[Forbundet for sosial oppreisning]].

Blehr opptrer i [[Steve Sem-Sandberg]]s [[roman]] *Stormen*, der bokens forteller vender tilbake til sin barndoms øy i [[Oslofjorden]]. Der kommer han over etterlatte papirer fra NS-politikeren «handelsminister Kaufmann» som forsøkte å omdanne lokalsamfunnet til sitt eget [[Utopia]]. Romanens handling er delvis basert på Sem-Sandbergs oppvekst og feriebesøk hos besteforeldrene som bodde på Nesøya, og advarte barna mot å gå til nabogården fordi «den tilhørte en nazist».

== Blehr-Backe-avtalen ==

Blehr-Backe-avtalen ble inngått i [[Berlin]] i slutten av mars 1942 mellom næringsminister Blehr og den tyske ernæringsminister og statssekretær [[Herbert Backe]]. Avtalen sikret Norge innførsel av næringsmidler fra [[Tyskland]] for resten av okkupasjonen. Norge var nærmest helt henvist til Tyskland som leverandør av matvarer. Under sitt første offisielle besøk hos [[Hitler]] 13. februar 1942 overrakte Quisling et [[promemoria]] om Norges forsyningsvanskeligheter. En melding om at 25 000 tonn korn fra [[Hamburg]] ikke ville bli ekspedert, utløste Blehrs improviserte flytur til Berlin. Avtalen sikret leveranser av fett og korn, og ble siden påberopt overfor tyskerne. Importoverskuddet fra Tyskland hadde stadig økt, og fra 1942 av var det tysk politikk å kun levere mot tilsvarende ytelser fra Norge. Like fullt fortsatte saldoen å vokse i Blehrs embetstid til 789 mill. *Reichsmark* i tysk favør våren 1944. Importoverskuddet innebar en nettogevinst for Norge, idet summen ikke ble tilbakebetalt.

[[Lagmannsretten]] krediterte i [[1946]] Blehr for hans virksomhet på dette felt, som også ble muliggjort ved hjelp av provianteringsdirektør [[Nikolai Schei]] og holdningen til *Reichskommissariat''s ernæringssjef Karl Blankenagel.

## Etterkrigstiden
Etter endt soning av sin landssvikdom gikk Blehr over i eiendoms- og bank-virksomhet i Oslo-området, og var som grunneier spesielt engasjert i utbyggingen av Nesøya på slutten av 1950-tallet. Han engasjerte seg i Forbundet for sosial oppreisning, som var en interesseorganisasjon for tidligere NS-folk. Han ledet den såkalte Svenskeutredningen på vegne av foreningen. Han ble begravd på Vestre Gravlund i Oslo 9. august 1959.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* 
* Asker og Bærum leksikon. ISBN 82 91649 10 3