Suha Arafat

**Suha Dāud Arafat** (arabisk : سهى عرفات, født **Suha Daoud Tawil** سهى داود الطويل ; født 17. juli 1963 i Jerusalem) er enken etter Palestinas president Yasir Arafat.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Suha Daoud Tawil ble født i Jerusalem og døpt gresk-ortodokst i en velstående kristen familie som bodde i Nablus. Hennes far Dāud aṭ-Ṭawīl var en Oxford-utdannet bankier med forretningsinteresser både på Vestbredden og i Jordan forøvrig, og hennes mor Raymonda Hawa Tawil var en politisk aktiv nasjonalistisk poet og kjent journalist, som drev den palestinske pressetjenesten i Jerusalem og ofte ble satt i husarrest av israelerne. Hun vokste opp i Nablus og Ramallah. Begge byer var da i Jordan. 

Suha gikk på Rosenkranssøstrenes skole i nabolaget Beit Hanina i Øst-Jerusalem der hun fikk katolsk oppdragelse, og studerte fra 18 års alder ved Sorbonne i Paris. Der bodde hun hos sin storesøster, som var gift med Ibrahim Souss, PLOs diplomatiske sendemann til Frankrike. Som student var Suha en leder av Den Palestinske Studentunion (GUPS) i Frankrike, og organiserte demonstrasjoner for den palestinske sak.

Hennes mor introduserte henne til Yassie Arafat i Amman i Jordan, mens Suha arbeidet som freelancejournalist i Paris. Senere ble Suha ansatt av Arafat som sekretær.

### Gift med Yassir Arafat
Suha har fortalt at hun ble forelsket i den 34 år eldre Arafat i Iraks hovedstad Bagdad i 1988. I 1991 ble paret gift i Tunis, men Arafat holdt ekteskapet hemmelig i flere måneder. 

Suha konverterte til sunniislam i forbindelse med bryllupet. Mange palestinere trodde imidlertid at hannes konversjon var falsk eller uoppriktig, noe hun avviser. Under ekteskapet forsøkte hun flere ganger å gå fra Arafat for å unnslippe sladderen rettet motr henne, men fikk ikke lov til det.

Da Arafat slo seg ned i Gaza i 1994, ble Suha med. Året etter fikk de datteren Zahwa. 

I begynnelsen av den andre intifada flyttet hun og datteren til Paris og bodde der sammen med datteren fra 2001 i en suite på luksushotellet Bristol. Under oppholdet der skal hun ha mottatt en månedlig godtgjørelse på rundt 100.000 dollar fra Arafat. Dette betalte imidlertid også for hele følget og for personlig sikkerhet. Fiendskapet mellom palestinske representanter og Suha nådde sitt høydepunkt i slutten av 2004 under Arafats sykehusopphold i Paris. Solidaritetserklæringer fra medlemmer av alle nasjonale partier og organisasjoner for den dødssyke presidenten på den ene siden, og hånsler og ondskapsfullheter mot Suha på den andre gjorde tydelig en dype motvilje mot henne fra mange palestinernes side. Årsaken til fiendtlighetene var PLOs milliardverdier som Arafat forvaltet til sin død.

### Enke etter Arafat
Ektemannen Yasir Arafat døde den 11. november 2004, i en alder av 75 år. Det er uklart om det eksisterte noe testament. I 2005 takket Suha ja til en invitasjon fra kong Fahd av Saudi-Arabia og deltok på en hajj i Mekka for første gang.

**Tunisia, Malta**:
Derretter bodfde hun og datteren for det meste i Tunis. I september 2006 ble begge de to gitt tunisisk statsborgerskap av president Zine el-Abidine Ben Ali. Sammen med presidentens hustru Leila Trabelsi grunnla hun Den internasjonale skole i Karthago. Ett år etter kom det i denne sammenheng til brudd mellom de to kvinnene, og hennes statsborgerskap ble inndratt den 7. august 2007, og hun ble utvist fra Tunisia.

I 2007 bosatte hun seg i et hus i ambassadørstrøket i Malta. 

Etter revolusjonen i Tunisia utferdiget Tunis en internasjonal arrestordre i oktober 2011 begrunnet av en mistanke om at hun hadde underslått midler menf for skoleprosjektet.

**Forgiftning?**:
Hun har aldri akseptert at ektemannen døde en naturlig død, og tilhører dem som mener han ble forgiftet. Denne antakelsen fikk fornyet styrke da sveitsiske forskere i 2012 fant spor av polonium på hans eiendeler. I desember 2013 konkluderte imidlertid franske eksperter med at Arafat døde av naturlige årsaker og utelukket forgiftning. Et russisk institutt kom til samme resultat.

## Verker
*  Souha Arafat: *Ich bin eine Tochter Palästinas*, Goldmann-Verlag, München, 1996.

## Referanser