Svartfotkatt

**Svartfotkatt** (*Felis nigripes*) er et lite rovpattedyr i kattefamilien og inngår der som den fysisk minste kattearten i tamkattlinjen. Den er stedegen for det sørlige Afrika. Arten har 19 kromosompar. To underarter ble tidligere akseptert, men variasjonen var klinisk, så nå regner man arten som monotypisk.

Svartfotkatten er oppført som sårbar på IUCNs rødliste og ble sist vurder 5. februar 2016. Det er desssuten oppført på CITES Appendix I.

## Biologi

Svartfotkatt er Afrikas minste nålevende kattedyr. Hannene har en kroppslengde på 37–52 cm, mens hunnenes måler 35–41 cm. I tillegg kommer halen med cirka 12–20 cm. Hannene veier typisk 1,5–2,5 kg (snitt 1,93 kg), mens hunnene typisk veier 1–1,6 kg (snitt 1,3 kg). Skulderhøyden ligger på cirka 25 cm.

Pelsen har lys kanelbrun til blekbrun grunnfarge og er dekket av tilnærmet sorte runde eller avlange flekker og lysere bukside. Den er myk og tett, lenger i vinterhalvåret enn sommerhalvåret. Hodet er bredt og har to svarte kinnstreker på hver side og nesten hvitt kjeveparti. Nesen er liten og har rødlig brusk. Ørene er normalt til bredt ansatt og avrundet i spissene. Lemmene er korte og potene sorte.

Svartfotkatten er utbredt i det sørlige Afrika, primært i Sør-Afrika og Namibia. Utbredelsen i Zimbabwe og det sørligste Angola er marginal. Den er også observert i Botswana, men ikke i senere år. Arten trives på tørr åpen savanne og gressletter, i Karoo (halvørken), og i Namibørkenen og Kalahari (dog ikke i de tørreste og mest sandholdige delene). Den kan opptre i høyder opp mot .

Arten er sky og typisk skumrings- og nattaktiv. Atferdsstudiene er fåtallige, og basert på få individer. Om dagen skjuler svartfotkatten seg i huler og hviler, eventuelt i ganger etter springharer eller muldvarper, eller i uthulte termittuer osv. Det siste har gitt den det ikke helt korrekte tilnavnet «maurtuetiger» (av «miershooptier») enkelte steder i Sør-Afrika.

Den har territorier, som i gjennomsnitt er på henholdsvis cirka 25 og 10 km² for henholdsvis hanner og hunner. Territoriet til én hann overlapper typisk 1–4 hunners. På kattevis duftmarkerer de territoriene ved hjelp av urin, og ved å klore opp eller gni seg inntil passende gjenstander – men også med avføring.

Svartfotkatten er i motsetning til mange andre katter en dårlig klatrer. Derimot er den glad i å gå. Den er oppgitt å tilbakelegge gjennomsnittlig 5 km pr. natt på jakt etter bytte (Armstrong, 1977). En annen undersøkelse viste gjennomsnittlig 8,42±2,09 km pr. natt, mot 5,1±3,35 km for den afrikanske villkatten selv om sistnevnte er betydelig større.

Artens skrik er uvanlig kraftig for en så liten katt, og artsfrender kan høre skriket på lang avstand. Som andre kattedyr har den også en rekke andre lydytringer. Naturlige fiender er større rovpattedyr (større kattedyr, villhunder osv.), store rovfugler og slanger.

Svartfotkattens spiseseddel og jaktteknikk er typisk for små kattedyr. Den pleier å smyge seg innpå byttet, men kan også ligge og lure utenfor en gnagergang. Av fugler er bakkerugende arter mest utsatt, men svartfotkatten kan også ta fugler i flukt.

Den beskjedne størrelsen gjør at svartfotkatten hovedsakelig tar små dyr. Menyen varierer likevel mye, avhengig av hva som finnes på stedet, trolig også av individuelle vaner og ferdigheter. På spiseseddelen står først og fremst små pattedyr, dernest småfugl. En undersøkelse viste at gnagere og spissmus utgjør 55 % av dietten, og småfugl 20 %. Et 6-års feltstudium av 17 individer i Sør-Afrika viste at av 1725 byttedyr, fordelt på 55 arter, utgjorde små pattedyr (5–40 g) 39 % av biomassen, småfugl (



## Eksterne lenker
*