open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Rødstjert

**Rødstjert** (*Phoenicurus phoenicurus*) er en fugl i fluesnapperfamilien og regnes som en langdistansetrekkfugl.
Hannen har rødoransje bryst og stjert, hvit panne og svart strupe. Hunnen har ikke disse fargene men er mer ensfarget grå. Den er litt mindre enn en kjøttmeis, ca. 15 centimeter lang og holder seg mye i busker og trær. Man finner den i skrinne, åpne furuskoger i høyereliggende strøk, men også hager og parker. De oppfører seg som andre fluesnappere og lever av insekter.

Hunnen legger 6-7 mørkeblå egg i rede av mose, strå og fjær i hull og også i fuglekasser. Etter ca. 14 dager er ungene flygedyktige og forlater redet.

Rødstjerten overvintrer i Afrika sør for Sahara og finnes over hele Norge i fra april-mai til august-september. Arten hekker i hele Europa til Sentral-Asia.

## Underarter og utbredelse
Det er beskrevet to underarter av rødstjert: 
* *Phoenicurus phoenicurus phoenicurus* (Salvin & Godman, 1886) – forekommer i Europa (uten den sørøstlige parten) og fra det nordvestlige Afrika øst til det sentrale Sibir og det nordlige Mongolia. Den overvintrer i Afrika.
* *Phoenicurus phoenicurus samamisicus* (Salvin & Godman, 1886) – forekommer fra det sørlige Balkan og Hellas øst til Turkmenistan, det sørlige Usbekistan og Iran. Underarten overvintrer i det østlige Afrika og på Den arabiske halvøy 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Buskskvett

**Buskskvett** (*Saxicola rubetra*) er en art i fluesnapperfamilien. Arten er en langdistansetrekkfugl.

Buskskvetten er brunspraglete med en gulaktig overgump og hvit stjert med et svart bånd i enden. Hannen er rustfarget eller oransje foran fra undersiden av nebbet og ned til midt på brystet. Buskskvetten er klart mindre enn steinskvetten. Totallengden er 12,5 cm, vingespennet 21–24 cm. Et godt kjennemerke som skiller buskskvetten fra steinskvetten er at på denne har overgumpen samme farge som ryggen. Buskskvetten sitter på en karakteristisk måte på utkikksposten sin. Kroppen er oppreist, enten fuglen sitter på en gjerdestaur eller i en loddrett kvist med føttene i ulik høyde. Buskskvetten er livlig, med sprettende bevegelser, og lar høre fra seg et smekkende pip. Sangen er renere og mer vekslende enn sangen til steinskvetten og inneholder ofte hermestrofer.

Buskskvetten er ganske vanlig i hele Europa så langt nord som til midtre deler av Norden, og går østover inn i vestlige deler av Asia. 

Vanlig hekkefugl i Sør-Norge, fåtallig i Troms og Finnmark. Fuglen holder til i åpent landskap, og trives aller best der det er fuktige enger og myrområde med busker og høy urtevegetasjon. Fuglen går opp i bjørkebeltet. Buskskvettene reiser fra landet i august til september og reiser til Afrika sør for Sahara. De kommer tilbake til Sør-Norge i begynnelsen av mai, to til tre uker senere kommer de til Nord-Norge. 

Fuglen spiser først og fremst smådyr, for eksempel insekt og små snegler. Buskskvetten finner maten på lave vekster, i blant også nede på bakken eller i luften.

Buskskvetten hekker i et godt gjemt reir på bakken som regel under en busk eller i tett vegetasjon. Reiret blir laget av plantedeler foret med fine strå og hår. I Sør-Norge legger hunnen 5–7 grønblå egg i slutten av mai eller begynnelsen av juni. I Nord-Norge blir eggene lagt i første halvdel av juni. Hunnen ruger eggene i 12–14 dager. Deretter blir ungene foret i 14 dager før de flyr ut av reiret. Ungene flyr dårlig i begynnelsen og holder seg mest på bakken. Buskskvetten holder seg på et lite område i hekketiden og flyr sjeldent mer enn 150 meter når de leter etter mat til ungene.

## Referanser

 
## Kilder
* Norsk Fugleatlas, 1994.
* Sveriges Radio: P2-fågeln '''Buskskvätta''' Läte
* Sveriges Ornitologiska Förening
* Dansk ornitologisk forening

## Eksterne lenker
*
Steinskvett

**Steinskvett** (*Oenanthe oenanthe*) er en art i fluesnapperfamilien og regnes som en langdistansetrekkfugl. Arten inngår i slekten *[[Oenanthe]]*, som teller 28 arter i delgruppen Saxicolinae. Steinskvett består som fire taxa, hvorav nominatformen hekker i Norge og ssp. *leucorhoa* på Jan Mayen.

## Biologi

Steinskvetten er utbredt i Europa, Russland, Sentral-Asia, Alaska, Canada og Grønland. Den lever i åpent og steinet terreng. I Norge fins steinskvetten over hele landet, men den er mest tallrik i fjellet. Noen få steinskvetter hekker så langt nord som på Svalbard. Steinskvetten trekker til tropisk Afrika i august-september og kommer tilbake i april-mai.

Fuglen er ca. 14&nbsp;cm lang og 21-30 gram tung. Hannen har hvit panne og en mørk stripe over øyet. Vingene er svarte. Hannen har blågrå isse og rygg og ei svart stripe gjennom øyet. Hunnen har brungrå overside. Sangen består av melodiske kvitre- og skurelyder.

Steinskvetten spiser larver, insekt og edderkoppdyr. Om høsten kan de også spise bær.

Reiret lages av plantedeler og ligger i hulrom i bakken, under steinheller eller på lignende steder. Hunnen legger 5-7 lyseblå egg i mai-juni. Rugetiden er 14 døgn. Ungene blir i reiret to uker. Steinskvetten blir kjønnsmoden etter ett år og kan leve i sju år. Par kan holde sammen i flere år og komme tilbake til det samme hekkeområdet, men hannen parer seg gjerne med flere hunner. Røyskatt og kråker tar egg fra steinskvettreir når sjansen byr seg.

Et annet navn på fuglen er steindulp.

## Kilder
* Norsk ornitologisk forening om steinskvett
* Olav Hogstad: *Norges dyr – fuglene 3*. 1991

## Eksterne lenker
*
Steintrost

**Steintrost** (vitenskapelig navn *Monticola saxatilis*) er en fugl.

Steintrosten har hovedsakelig tilhold i Sør-Europa og i Asia. Den finnes tildels også i Norden. Steintrosten er en trekkfugl, og tilbringer vinteren i Afrika.

Den blir 17–20 cm lang. Den er altetende, og tar et stort utvalg av insekter og bær.

## Eksterne lenker
*
Skjelltrost

**Skjelltrost** (*Zoothera dauma*), er en fugl som tilhører trostefamilien. De er av de største trostene med en størrelse på fra 24 til 27 cm.

## Ernæring
De er altetende, favorittmaten er insekter, mark og bær.

## Hekking
De lager reir i trær, der de legger tre eller fire egg.

## Utbredelse
Arten finnes i: Bangladesh, Bhutan, Kambodsja, Kina, India, Laos, Myanmar, Pakistan, Filippinene, Republikken Kina, Thailand og Vietnam.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Svartstrupe

**Svartstrupe** er en fugl innen fluesnapperfamilien. Den er en nær slektning av buskskvett, men er mye sjeldnere i Norge enn slektningen.

## Utseende
Hannene har sort hode, hvit halv-krage, sort rygg, hvit ende og sort hale. Vingene er sorte, med en stor hvit flekk på oversiden av den innerste delen av vingen. Øverst på brystet har den vanligvis en dyporange flekk og overgangen til den hvite magen kan være enten skarp eller gradvis, avhengig av underarten. Hos noen er denne flekken sort i stedet for rød-orange. 

Hunnene har brune fjær i stedet for hannens sorte. På hodet har de en svakt lysere «øyebrynlinje», og flekken på brystet er mer kastanjefarget. Den har også mindre hvitt på vingene enn hannen. 

## Utbredelse og systematikk
Svartstrupe var tidligere kjent under det vitenskapelige navnet *Saxicola torquatus*. Artsdatabanken, IOC World Bird List, versjon 6.2 og annen moderne litteratur skiller de europeiske fuglene ut som en egen art, *Saxicola rubicola*. De sibirske fuglene heter nå *Saxicola maurus*, og navnet *Saxicola torquatus* skal kun brukes om fugler fra Afrika sør for Sahara.

I snever betydning er svartstrupe utbredt fra Marokko og Den iberiske halvøy i sør til De britiske øyer og Norge i nord, og østover til Polen, Ukraina og Tyrkia. Norge er ved yttergrensen av utbredelsen, og arten forsvinner i perioder med kalde vintre. Den ble første gang funnet hekkende i Norge på Vestlandet i 1974.

## Referanser




## Eksterne lenker
* 

* Miljølære.no - ''Funn av Svartstrupe (Saxicola torquatus)''
Gråkinnskogtrost

**Gråkinnskogtrost** (vitenskapelig navn *Catharus minimus*) er en trostefugl som hører hjemme i Nord-Amerika.

## Observasjoner i Norge
I oktober 2009 ble en gråkinnskogtrost observert på Ona i Møre og Romsdal.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Birdlife Species Factsheet: ''Catharus minimus''. Hentet ut 16. april 2015.
* IBC - The Internet Bird Collection: ''Catharus minimus''. Hentet ut 16. april 2015.
* Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, D. Roberson, T. A. Fredericks, B. L. Sullivan, and C. L. Wood. 2014. ''The Clements checklist of birds of the world: Version 6.9.''. Hentet ut 16. april 2015.
Gråstrupetrost

**Gråstrupetrost** (vitenskapelig navn *Turdus obscurus*) er en fugl i trostefamilien.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Rødflekktrost

**Rødflekktrost** (*Turdus naumanni*) er en monotypisk spurvefugl i trostefamilien. Arten er trekkfugl og overvintrer på Taiwan, i det nordøstre Kina, Nord-Korea og i de sørøstligste delene av Sibir. Den tilbringer hekkesesongen lenger nord i Sibir, fra østkysten og vestover til Jenisej. Arten er av og til en sjelden gjest i Norge.

Det norske navnet på arten er rødflekktrost, men den har også blitt kalt både bruntrost og rusttrost tidligere. Man regnet i en tid med to underarter (*naumanni* og *eunomus*), men sistnevnte er skilt ut som en selvstendig art, under det vitenskapelige navnet *T. eunomus* (svartflekktrost). Rødflekktrosten er derfor monotypisk.

## Biologi
Rødflekktrosten blir omkring  og veier typisk cirka . Hunnen skiller seg fra hannen gjennom hvitere tegninger fra oversiden av nebbet og bakover over øyet og til begynnelsen av nakken. Hun har også hvite tegninger på kinnene, hvit strupe og noe hvitere buk enn hannen. De hvite feltene i hoderegionen og strupen hos hunnen er rustrøde hos hannen. På oversiden er fjærdrakten gråbrun ispedd rustrødt. Hannen mer enn hunnen. Hannen har dessuten røstrød stjert som kun er mørk ytterst, mens hunnens er generelt mørkere.

Arten trives på tundra i lavlandet, tynnkledd taiga og bevokste stepper, i elvesoner som er bevokst med selje og poppel, samt i lavlandsområder med bjørk, or og lerk.

Rødflekktrosten eter mest insekter og insektlarver, men den eter gjerne også blåbær og bær fra korketrær (*[[Phellodendron]]*).

Fuglene drar sørover fra hekkeområdene i september–november. De krysser gjennom Mongolia og Korea (der noen blir igjen) og overvintrer hovedsakelig i Kina. Hekketiden er i mai–juni.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Stripesanger

**Stripesanger** (vitenskapelig navn *Locustella lanceolata*) er en fugl i sangerfamilien

## Eksterne lenker
*
Elvesanger

**Elvesanger** (vitenskapelig navn *Locustella fluviatilis*) er en fugl i sangerfamilien.

## Utseende
Elvesangeren er fra 13,5 til 15&nbsp;cm stor. Den voksne fuglen har en gråbrun rygg og en lysegrå underside. Undersiden av stjerten er mørkere og har hvite fjærspisser som gir et kontrastfylt mønster. Begge kjønn har likt utseende. Unge fugler har en mer gulaktig underside. på brystet har den noen svake streker (eller flekker), noen individer har svært utydelig strekning.

## Hekking
Elvesangeren legger fra 5 til 7 egg i et reir på marken, helst under en busk. Eggene ruges ut i løpet av knappe 14 dager. De blir matet av begge foreldrene.

## Lyd
Lyden er en kraftig metallisk surring, (som en symaskin), kan minne litt om gresshoppesanger, men kraftigere og mer metallisk.

## Eksterne lenker
*
Gresshoppesanger

**Gresshoppesanger** (vitenskapelig navn *Locustella naevia*) er en fugl i sangerfamilien.

Gresshoppesangeren er omtrentlig 12 til 14 cm i lang og veier 14 til 20 gram. Oversiden er olivenbrun med mørkere flekker. Undersiden er gulhvit. Hanner og hunner har samme fargedrakt. Fuglen er sky, holder seg helst på marken og unnviker å fly, den er derfor vanskelig å observere.

Gresshoppesangeren lever i åpne landskap, fuktige enger, våtmark, ved elvestrender og på heier. Den lever av edderkopper, snegler, insekter og deres larver.

Gresshoppesanger bygger sitt skålformede rede godt gjemt på bakken, og lages av strå, løv og gress. Hunnen legger 4 til 6 hvitfiolett flekkete egg.

## Utbredelse
Den hekker i store deler av Europa og nordlige deler av Asia. I Norge hekker den rundt Mjøsa og på Rogalandskysten. Man regner med at bestanden i hele Norge er på mellom 60 og 200 reproduserende individer. Første kjente funn i Norge er fra Jæren i 1883, og det er i Rogaland man har den største bestanden. Atlasundersøkelsen i 1994 anslo at det likevel var mindre enn 20 par som hekket i Rogaland. Det første reiret i Norge ble funnet på Sola i 1967.

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Nær truet (NT). Kategorien skulle egentlig vært Sårbar (VU) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til NT fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Sivsanger

**Sivsanger** (*Acrocephalus schoenobaenus*) er en fugl i sangerfamilien.

Sivsangeren er omtrent 13 cm i lengde og har et vingespenn mellom 17 og 21 cm. Vekten ligger rundt 10-15 gram. Oversiden er brungrå og undersiden gulig. Halsen er hvit, øyeringen er lysegrå og en svart isse med gult midtskill. Begge kjønn har samme farge.

Sivsangeren er en trekkfugl og overvintrer sør for Sahara i Afrika. Den kan bli sett nesten i hele Europa når den trekker nordover for å hekke. Hekker stort sett i hele Europa, bortsett fra Island og områdene rundt Middelhavet. Sivsangeren lever i tette sivbanker, myrer, sumper og i kulturlandskapet.

Sivsangeren livnærer seg av insekter, edderkopper, små snegler og bær.

Reiret blir bygget i tett vegetasjon. Hunnen legger 4 til 6 egg.

## Eksterne lenker
*
Gulsanger

**Gulsanger** (vitenskapelig navn *Hippolais icterina*) er en fugl i sangerfamilien.

Gulsangeren er omtrent 12 til 14&nbsp;cm lang og veier 14 til 20 gram. Oversiden er grågrønn, og undersiden er lys gul. Beina er grå. Kjønnene er like i fargen. Sangen er nasal og låter nesten som «tætæ hyi». Den kan også herme andre fuglearters sang. Den livlige gulsangeren leter stadig etter næring og kommer sjelden ned på bakken. 
Gulsangeren trives i åpent skoglandskap med busker. Den hekker i store deler av Europa, bortsett fra i sørvest. Den er trekkfugl som overvintrer i Afrika sør for Sahara

Som de fleste sangere er gulsangeren insektetende, men den kan også ete f.eks bær.

Gulsangeren bygger et fint skålformet reir av kvister, strå, løv og gress som den gjemmer i trær eller busker. Hunnen legger 4 til 6 rosafargede egg med svarte prikker. Gulsangeren kjenner godt igjen et gjøkegg og kaster det ut av boet.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Icterine Warbler fra BirdGuides
Spottesanger

**Spottesanger** (vitenskapelig navn *Hippolais polyglotta*) er en fugl i sangerfamilien.

Arten finnes i: Algerie, Andorra, Belgia, Burkina Faso, Kamerun, Elfenbenskysten, Kroatia, Frankrike, Gambia, Ghana, Gibraltar, Guinea, Guinea-Bissau, Italia, Liberia, Luxembourg, Mali, Mauritania, Marokko, Nederland, Nigeria, Portugal, Senegal, Sierra Leone, Slovenia, Spania, Sveits, Togo, Tunisia, Tyskland, Storbritannia, Vest-Sahara og Østerrike.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Rørsanger

**Rørsanger** (*Acrocephalus scirpaceus*) er en fugl i sangerfamilien.

Rørsangeren er ca. 13 cm lang og veier 10-15 gram. Oversiden er brun og undersiden gulhvit. Den har en hvitaktig strupe og gråbrune ben. Pannen er flat og nebbet er sterkt og spiss. Ingen forskjell i farger mellom kjønnene. En rørsanger kan bli opptil tolv år gammel. 

Rørsangeren lever helst i tette takrørskoger ved sjøen, dammer, våtmark og elver. Den hekker i hele Europa utenom Irland og Island. I Norge hekker den ved kysten fra Oslofjorden til Rogalandskysten.

Rørsangeren klatrer og hopper skikkelig i takrørskogen og livnærer seg på insekter, edderkopper og snegler.

Den bygger et rede av gress og takrør, som oftest plasseres beskyttet mellom tre til fire takrørstrå over vannet. Hunnen legger mellom tre og fem egg. Gjøkegg kan bli funnet i et rørsangeregg siden eggene ligner hverandre. Den europeiske bestanden beregnes til rundt tre millioner hekkende par.

## Eksterne lenker
*
Tornsanger

**Tornsanger** (*Curruca communis*) er en fugl i sangerfamilien.

Tornsangeren blir omkring 13 til 15 cm lang og veier 12 til 17 gram. Oversiden er gråbrun, vingene rødbrune og undersiden er beigehvit. Den livlige fuglen har hvitaktig strupe, tynn hvit øyering, relativt lang stjert og beige bein. Hannen har grå og hunnen en brun isse.

Tornsangeren er en vanlig fugleart i Europa, bortsett fra nordligere deler av Norden. I Norge forekommer den ved kysten nord til Bodø. Den er en trekkfugl og overvintrer i tropiske strøk i Afrika.

Tornsangeren er insektetende, men spiser også bær.

Tornsangeren lever i åpne landskap med tornebusker og busker. Den bygger et skålformet reir av gress, røtter, hår og strå nær bakken i tette vekster. Hunnen legger 4 til 5 egg. Det er ganske vanlig at gjøken legger egg i tornsangerens.

## Eksterne lenker
*
Hagesanger

**Hagesanger** (*Sylvia borin*) tilhører sangerfamilien.

Hagesangeren er 13-15 cm i lengde, og har et vingespenn på 21 til 24 cm. Den veier mellom 16 og 22 gram. Oversiden er olivenbrun, undersiden er lysebrun, og beina er grå. Den har en diffus lys øyering rundt det mørke øyet. Hannen og hunnen har samme fargedrakt. En hagesanger kan bli opptil ti år gammel.

Den er en sommergjest i stort sett hele Europa, overvintrer i tropiske strøk i Afrika. I Norge er den en sommergjest stort sett over hele landet, men svært sjelden i Finnmark.

Hagesangeren er en insekteter, men kan også forsyne seg med bær på høsten.

Hagesangeren er kjønnsmoden etter ett år. Den bygger redet sitt godt gjemt inne i busker. Det skålformede redet er laget av gress, røtter, hår og løv. Hunnen legger 4-5 brunflekkete hvite egg, og ruger i 11 til 12 dager. Ungfuglene blir i reiret i 10 til 12 dager. Det er anslått omtrent tolv millioner hekkende par i Europa.

## Eksterne lenker
*
Blekbrynsanger

**Blekbrynsanger** (vitenskapelig navn *Phylloscopus humei*) er en fugl i sangerfamilien.

## Eksterne lenker
*
Viersanger

**Viersanger** (vitenskapelig navn *Phylloscopus schwarzi*) er en fugl i sangerfamilien. Dens vitenskapelige artsepitet har den fått til minne den tyske astronomen Ludwig Schwarz (1822–1894).

## Utbredelse
Den har sitt fremste utbredelsesområde i taigaen i sørøstlige Sibir, fra Novosibirsk og Altaj i vest, til Sakhalin øst og videre østover gjennom provinsen Heilongjiang i Kina til Nord-Korea. Arten er en trekkfugl som har sitt overvintringsområde i sørlige Asia.

## Eksterne lenker
*
Brunsanger

**Brunsanger** (vitenskapelig navn *Phylloscopus fuscatus*) er en fugl i sangerfamilien. Den er insektetende, og har lignende størrelse og fasong som en gransanger. 

Brunsangeren hekker i Øst-Asia og overvintrer i Sørøst-Asia. Der er den en svært vanlig art. I Europa er den derimot en svært sjelden gjest, og i Norge blir enkeltindivider innimellom funnet i trekktida. Ofte er det da den smekkende lokkelyden som avslører at den er i nærheten. 

Arten finnes i: Bangladesh, Bhutan, Kambodsja, Kina, Hongkong, India, Japan, Kasakhstan, Nord-Korea, Sør-Korea, Laos, Malaysia, Mongolia, Myanmar, Nepal, Russland, Singapore, Republikken Kina, Thailand, Vietnam, Østerrike, Belgia, Kypros, Danmark, Egypt, Estland, Finland, Frankrike, Tyskland, Gibraltar, Hellas, Irland, Israel, Italia, Litauen, Mexico, Marokko, Nederland, Norge, Filippinene, Polen, Portugal, Saudi-Arabia, Sri Lanka, Sverige, Sveits, De forente arabiske emirater, Storbritannia, USA, Jemen.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Gransanger

**Gransanger** er en fugleart i sangerfamilien. I Storbritannia kaller de gransangeren for *chiffchaff*, dette skyldes sangen den har, *chiff-chaff*.

Den finnes i store deler av Europa, og helt øst til Sibir. Om vinteren trekker den ned til Middelhavet og Nord-Afrika.

Gransangeren er en liten sanger, ca. 11&nbsp;cm lang og veier ca. 8 gram. Den er veldig lik løvsangeren. Oversiden er grønnbrun og undersiden er gråhvit. Den har mørke ben og mørkt nebb.

Gransangeren spiser edderkopper, mindre insekter, larver og pupper. Om høsten spiser den også bær.

Hekkeperioden er fra april til juni. Gransangeren kan legge to kull med egg pr sesong. Reiret bygges av blad, mose og gress like over marken. Hunnen legger fra 4 til 7 egg, de er hvite med små svartrøde prikker. Rugetiden er fra 13 til 15 dager. Ungene forlater reiret 12-15 dager etter klekkingen.

## Eksterne lenker
*
Fuglekongesanger

**Fuglekongesanger** (vitenskapelig navn *Phylloscopus proregulus*) er en fugl i sangerfamilien.

## Eksterne lenker
*
Gulbrynsanger

**Gulbrynsanger** (vitenskapelig navn *Phylloscopus inornatus*) er en fugl i sangerfamilien. 

Den er valgt til Kommunefugl for Utsira kommune. Gulbrynsanger ble observert første gang i Norge på Utsira av James Lawrence Chaworth-Musters på 1930-tallet.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Rødtoppfuglekonge

**Rødtoppfuglekonge** (vitenskapelig navn *Regulus ignicapilla*) er en veldig liten spurvefugl i fuglekongefamilien. Den er utbredt i mesteparten av det tempererte Europa og nordvest i Afrika, og er delvis trekkfugl hvor fugler i Europa overvintrer sør og vest for sine hekkesteder. Rødtopper på Balearene og i Nord-Afrika betraktes stort sett som separate underarter, men populasjonen på Madeira som tidligere var kjent som en underart, nå betraktes som en egen art, Madeira rødtoppfuglekonge, *Reguls madeirensis*. Et fossil av en forfader av rødtoppfuglekongen er blitt identifisert fra et vingebein. 

 
Rødtoppen har grønn rygg og hvit mage. Den har to hvite vingebarer, en svart øyestripe og en hvit øyenbrynstrek. Hodepryden, oransje hos hannen og gul hos hunnene, blir vist fram under paringen, og gir fuglen dens engelske og vitenskapelige navn. Fuglen minner om fuglekongen, som i stor grad oppholder seg i de samme områdene i Europa, men rødtoppfuglekongens bronsefargede skuldre og markerte ansiktsmønstre er tydelig forskjellige. Sangen er en repetisjon av høye tynne toner, med litt lavere frekvens enn hos sine slektninger. 

Rødtoppfuglekongen hekker i trær, og bygger et kompakt rede av tre lag på tre greiner. Syv til tolv egg blir inkubert av hunnen alene. Begge foreldrene mater kyllingene, som forlater redet 22-24 dager etter klekking. Denne spurven er konstant i bevegelse på leting etter insekter, på vinterstid er de ofte sammen med flokker av meis. Bortsett fra lokal nedgang noen steder er ikke arten truet i noen form på grunn av en stor europeisk populasjon og ekspansjon av leveområde gjennom det siste århundre. Den kan bli jaktet og drept av rovfugler, og kan ha parasitter. Det er mulig at denne arten var den originale "fuglenes konge" i europeisk folketro. 

## Eksterne lenker
*
Dvergfluesnapper

**Dvergfluesnapper** (*Ficedula parva*) er en fugl i fluesnapperfamilien.

## Biologi
Av utseende minner den om en liten rødstrupe og er litt mindre enn den sort-hvite fluesnapperen. Hannen har fra tredje rød strupe og rødt bryst. Den overvintrer i India og Pakistan, og opptrer enkelte steder i Europa. Den hekker svært sjelden i Norge. Den foretrekker gammel, fuktig løvskog og lever av flyvende insekter. Dvergfluesnapperen legger 4–6 egg i mai-juni.

Dvergfluesnapper ble observert første gang i Norge på Utsira av James Lawrence Chaworth-Musters på 1930-tallet.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Stjertmeis

**Stjertmeis** (*Aegithalos caudatus*) er en liten spurvefugl i stjertmeisfamilien (Aegithalidae) og én av sju arter som inngår i slekten **'Aegithalos**'. Arten består som hele 17 underarter, fordelt i tre distinkte klader. Nominatformen hekker i Fennoskandia, inkludert i Norge.

## Biologi
Blir cirka  lang, hvorav stjerten utgjør cirka , og veier cirka . Kjennetegnes av den lange stjerten, snøhvitt hodet med rosa skuldrer og kroppssider. Fuglen lever hovedsakelig av insekter og andre smådyr. Farter rastløst rundt i mindre grupper, ofte sammen med grupper av andre meiser. Vever, bygger rede i greinklyper oftest bjørk. Reiret er stort og overbygd med inngang på siden, bygges av mose og spindelvev. Hekker sparsomt i løv og blandingsskog i Sør-Norge. 

## Inndelingen
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Sylvioidea, 
***** Aegithalidae, stjertmeisfamilien
****** *[[Aegithalos]]*
******* *[[stjertmeis|A. caudatus]]*, stjertmeis
******** klade **(caudatus)**
********* *A. c. caudatus* (nominatformen), 
******** klade **(europaeus gr.)**
********* *A. c. rosaceus*, 
********* *A. c. aremoricus*, 
********* *A. c. taiti*, 
********* *A. c. europaeus*, 
********* *A. c. macedonicus*, 
********* *A. c. tauricus*, 
********* *A. c. magnus*, 
********* *A. c. trivirgatus*, 
********* *A. c. kiusiuensis*, 
******** klade **(alpinus gr.)**
********* *A. c. irbii*, 
********* *A. c. italiae*, 
********* *A. c. siculus*, 
********* *A. c. tephronotus*, 
********* *A. c. major*, 
********* *A. c. alpinus*, 
********* *A. c. passekii*, 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Rødhalevarsler

**Rødhalevarsler** (*Lanius phoenicuroides*) er en art i varslerfamilien (Laniidae). Arten ble tidligere regnet som konspesifikk med isabellavarsler (*Lanius isabellinus*), men disse er nå skilt i to selvstendige arter.

## Eksterne lenker
*
Tornskate

**Tornskate** (*Lanius collurio*) er en spurvefugl i varsler-familien, og regnes som en langdistansetrekkfugl. Hannen har grå isse og nakke, rødbrun overside, lys underside med rosa skjær, svart hale og en svart stripe gjennom øyepartiet. Hunnen har også rødbrun overside, men har tette, bølgete tverrstriper på undersiden. Alle voksne tornskater har en relativt lang stjert.
## Hekking
Tornskaten er en nokså vanlig hekkefugl i det sørlige Skandinavia, men er et uvanlig syn i Norge, men er observert blant annet på Myken i Nordland de siste årene. Noen få tornskater hekker på Østlandet og i Agder. Den legger 4–7 egg i hver hekkesesong. Rugetiden varer i 12–16 dager.
## Føde
Tornskaten lever stort sett av større insekter, krypdyr og smågnagere; av og eter den også mindre fugler. Byttedyrene spiddes ofte på torner som matreserve.
## Overvintring
Den trekker til det østlige og sørlige Afrika via Øst-Europa og Middelhavet.
## Eksterne lenker
*
Rosenvarsler

**Rosenvarsler** (*Lanius minor*) er en fugl i varslerfamilien. Den er 19-21 cm. Den legger 5-6 egg. Rugetiden varer i 15-16 dager.

## Eksterne lenker
*
Rødhodevarsler

**Rødhodevarsler** (*Lanius senator*) er en fugl i varslerfamilien (Laniidae). Den er litt mindre enn en trost, og lever av store insekter, små fugler og amfibier. Som andre varslere jakter den fra et utkikkspunkt høyt oppe, og kan samle byttedyr ved å spidde dem på torner eller piggtråd.

Rødhodevarsleren hekker i sørlige deler av Europa, Nord-Afrika og Midtøsten. Den overvintrer i tropiske deler av Afrika, fra Senegal til Sudan og Etiopia i øst og sørover til Gabon. 

Det hender at enkelte individer feilberegner trekket og dukker opp utenfor artens vanlige utbredelsesområde. Det første norske funn av arten var fra Rogaland 28. mai 1954, en hunn som ble fanget og avlivet. Siden den gang har arten blitt sett i underkant av 50 ganger i Norge, hovedsakelig i sør. I 2019 ble arten for første gang funnet i Nord-Norge, da en hann dukket opp på øya Myken i Rødøy kommune i Nordland.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Nøttekråke

**Nøttekråke** (*Nucifraga caryocatactes*) er en kråkefugl. Fugler av denne arten i Norge tilhører enten nominatformen *caryocatactes*, som er en stand- og streiffugl, eller underarten sibirnøttekråke (*macrorhynchos*), som enkelte høster opptrer invasjonsartet i stort antall. Sistnevnte kan kjennes fra den stedegne underarten ved lengre og spissere nebb.

## Utseende og lyder
Nøttekråka er på størrelse med nøtteskrike, eller noe større – cirka 35&nbsp;cm lang. Fluktprofilen er en mellomting mellom nøtteskrike og en liten kråke. Hvit undergump og hvite kanter på halefjærene er iøynefallende kjennetegn i flukt. På nært hold framstår fuglen med et tett hvitaktig flekkmønster på en bakgrunn som ligger mellom gråbrun og sjokoladebrun alt etter lysforholdene. Nebbet er kraftig og rett, kråkeliknende, lengre og spissere hos sibirnøttekråke enn hos eurasiske fugler.

Lokkeropet er et tørt kråkeliknende skrik, som framføres fra en tretopp. Om sommeren er den for det meste taus, men gir av og til fra seg en snorkende strupelyd.

## Underarter og utbredelse
Ti underarter er beskrevet

* nominatform  *caryocatactes* (Linné, 1785). **Eurasisk nøttekråke**. Skandinavia og Nord- og Øst-Europa, Kaukasus Og nordlige Kasakhstan. Overvintrer også i det sørlige Russland.
* *macrorhynchos* (Brehm, 1823). **Sibirnøttekråke**. Nord- og Nordøst-Asia. Invasjonspreget opptreden i nordlige Iran, Korea, nordlige Kina, Tyrkia og Nord-Europa.
* *rothschildi* (Hartert, 1903) Tian Shan og fjellområdene mellom Xinjiang og Kasakhstan.
* *japonica* (Hartert, 1897)  Japan, sørlige Kurilene.
* *owstoni* (Ingram, 1910) Taiwan;
* *interdicta* (Kleinschmidt og Weigold, 1922) Fjell i nordlige Kina,(Liaoning).
* *multipunctata* (Gould, 1849) Pakistan og nordøstlige India.
* *hemispila* (Vigors, 1831) Himalaya: vestlige Nepal til sør i Kasjmir.
* *macella* (Thayer and Bangs, 1909) Østlige Himalaya, Tibet, sørvestlige Kina og nordlige Myanmar.
* *yunnanensis* (Ingram 1910) Yunnan og tilstøtende områder i Kina.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Nøttekråke – video, bilder og lyd hos Internet Bird Collection
Mandsjuriastær

**Mandsjuriastær** (*Agropsar sturninus*) er en monotypisk trekkfugl i slekten *[[Agropsar]]*, som videre inngår i stærfamilien (*Sturnidae*). Arten ble i bredere sammenheng tidligere regnet til slekten *[[Sturnus]]*, som da imidlertid viste seg polyfyletisk. Mandsjuriastær er ifølge IUCNs rødliste en livskraftig art.

Mandsjuriastær er funnet i Norge, men ifølge *Norgeslisten* 2019-12-31 kvalifiserer ikke funnet til en plass på listen, da man ikke vet om det var en rømling eller om fuglen har nådd landet vårt ved egen hjelp. Derfor blir funnet, ifølge Norsk Ornitologisk Forening, klassifisert i kategori D.

## Biologi
Mandsjuriastær er en korthalet og relativt liten stær, som blir cirka 16–19 cm lang og veier omkring 100 g. Fjærdrakten er i hovedsak lysegrå. På den bakre delen av krona og over ryggen er den imidlertid glinsende purpurfarget.

Arten hekker fra det sørøstlige Sibir til Amur-området, det nordlige Mongolia, sentrale Korea og sørlige Russland og overvintrer i det sørlige Kina og Sørøst-Asia.

Arten trives på skogkledd steppe, i blandingsskog og klaringer i skogen og elvebreddebufferen, hovedsakelig i lavlandet (også urbant). Den ernærer seg i hovedsak av insekter, inkludert fåbørstemakker (Oligochaeta), men også frukt (blant annet fiken), bær og frø.

## Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på grupper og arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Muscicapoidea
***** Sturnidae, stærfamilien (35 slekter, 123 arter)
****** *[[Agropsar]]*, 2 arter
******* *[[mandsjuriastær|A. sturninus]]*, mandsjuriastær (monotypisk)
******* *[[brunkinnstær|A. philippensis]]*, brunkinnstær (monotypisk)

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Rosenstær

**Rosenstær** (*Pastor roseus*) er en monotypisk trekkfugl i den monotypiske slekten ***Pastor***, som videre inngår i stærfamilien (Sturnidae). Arten besøker av og til Norge og har blitt observert så langt vest som på Island. Rosenstær blir dessuten stadig oftere observert i landområdene langs det nordlige og nordvestre Middelhavet. Den hekker imidlertid normalt på de åpne steppene nord og øst for Svartehavet og østover, men den vanligvis overvintrer på det indiske subkontinent.

## Biologi
Rosenstær er en middels stor stær, som blir cirka 19–24 cm lang og veier typisk rundt 60–88 g. Den karakteriseres av ei krone med lange, smale fjær som kan reises opp. Fjærdrakten gir et to-farget inntrykk, men består egentlig av de tre fargene sort, purpur og lett gammelrosa. Hodet er glinsende sort og kinnene glinsende purpurfarget til skillet mellom den tykke halsen og ryggen/brystet, der gammelrosa overtar. Bakparten er nesten sort, mens stjerten er svartbrun med innslag av irriserende mørk grønn. Kjønnene er forholdsvis like, men hunnen er noe dusere og har mindre prangende krone.

Arten hekker på åpen steppe, som regel nær vann og til steder det er rikholdig tilgang på rettvinger (Orthoptera). Når hekketiden er over trekker fuglene til områder som er mer trebevokst. Hekkeområdene strekker seg fra Sør-Ukraina og østover til steppene rundt sørlige Volga, det sentrale og østre Kasakhstan, vestre Altaj og Vest-Mongolia; sørover det sørlige og østre Tyrkia, Nord-Iran, Afghanistan og Nordvest-Kina. Av og til også Tsjekkia, Ungarn og Italia og muligvis også Romania, Bulgaria og Balkan. Arten overvintrer hovedsakelig på det indiske subkontinentet og Sri Lanka.

## Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på grupper og arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Muscicapoidea
***** Sturnidae, stærfamilien (35 slekter, 123 arter)
****** *[[Rosenstær|Pastor]]*, monotypisk
******* *[[rosenstær|P. roseus]]*, rosenstær (monotypisk)

## Referanser




## Eksterne lenker
 
*
Gulirisk

**Gulirisk** (*Serinus serinus*) er en art i finkefamilien og tilhører slekten *[[Serinus]]*. Den er trolig søsterarten til kanariirisk (*S. canaria*).

Gulirisken er en liten fugl. Den er 11-11,5 cm lang og veier 11-13 gram. Vingespennet er på 20-23 cm. Fuglen gjenkjennes på sin korte og kløyvde stjert. Nebbet er kort og tykt. Oversiden er grågrønn og undersiden gul. Det gule brystet og den hvite magen er streket. Hannen er mer lysende gul i ansiktet og på brystet og har gult på vingene og på sidene av stjerten. Ungfuglene mangler helt de gule fargene og er mer brun- og grønnaktige.

Guliriskens første dokumenterte hekking i Norge var i 2010 da et par ble observert hekkende i Bærum.

## Inndeling
Inndelingen og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Collar, Newton & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Passeroidea
***** Fringillidae, finkefamilien
****** Fringillinae, (sanne finker)
****** Euphoniinae, (neotropisfinker)
****** Carduelinae, (stillitsfinker)
******* Coccothraustini, (kjernebiterfinker)
******* Drepanidini, (hawaiifinker)
******* Carpodacini
******* Pyrrhulini
******* Carduelini
******** *[[Haemorhous]]*
******** *[[Rhodospiza]]*
******** *[[Rhynchostruthus]]*
******** *[[Chloris (zoologi)|Chloris]]*
******** *[[Linurgus]]*
******** *[[Crithagra]]*
******** *[[Linaria]]*
******** *[[Acanthis]]*
******** *[[Loxia]]*, korsnebber
******** *[[Chrysocorythus]]*
******** *[[Carduelis]]*
******** *[[Serinus]]*
********* *[[gulirisk|S. serinus]]*, gulirisk
********* *[[kanarifugl|S. canaria]]*, kanariirisk (kanarifugl)
********* *[[syriairisk|S. syriacus]]*, syriairisk
********* *[[rødpanneirisk|S. pusillus]]*, rødpanneirisk
********* *[[svarthodeirisk |S. alario]]*, svarthodeirisk (alariosisik)
********* *[[krattirisk|S. canicollis]]*, krattirisk
********* *[[gulkroneirisk|S. flavivertex]]*, gulkroneirisk
********* *[[svarthetteirisk|S. nigriceps]]*, svarthetteirisk
******** *[[Spinus]]*

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Bergirisk

**Bergirisk** (vitenskapelig navn *Linaria flavirostris*, *Carduelis flavirostris*) er en fink. I Norge hekker fuglen for det meste langs kysten. 

Fuglen bygger reir med det samme den kommer til hekkestaden. Reiret blir ofte plassert rett på bakken. Hunnen legger 5-6 egg i mai. Det er vanlig med to kull i løpet av sesongen. 

## Referanser




## Eksterne lenker
* 
* Norsk ornitologisk forening: Bergirisk
Grankorsnebb

**Grankorsnebb** (*Loxia curvirostra*) tilhører finkefamilien.

Grankorsnebben er 16 cm og har et vingespenn på 27–30 cm.
Grankorsnebben er en stor, tettbygd fink med et tykt, krysset nebb.

De mørkebrune vingene og stjerten og den fargerike overgumpen er tydelige i flukt. Hannen er rød, med rosa-rød overgump; hunnen er grågrønn med gulgrønn overgump. 

Grankorsnebben lokker med en høy, metallisk, stakkato *glipp-glipp-glipp*.
Den ligner på skottekorsnebben (i Skottland) og furukorsnebben (Fennoskandia).

Føden består hovedsakelig av granfrø. Grankorsnebben legger som regel egg i februar—mars. 
Den er vanlig over hele landet hvis frøsettinga er god. Den er en streiffugl.

## Eksterne lenker
*
Brunsisik

**Brunsisik** (*Acanthis flammea cabaret* eller *A. cabaret*) er et taxon i finkefamilien, men det er uklart om den skal regnes som en underart av gråsisik (*A. flammea*) eller om den er en selvstendig art. Brunsisiken er litt mindre og har litt mer bruntone i fjærdrakten, men det er vanskelig å skille de to artene fra hverandre i felt. Også sang og andre lyder hos de to artene er svært like.

Brunsisiken hekker i lavlandet i Sør-Norge.

Føden består for en stor del av frø.

## Taksonomi

Brunsisik har tidvis blir regnet til både *Acanthis* og *Carduelis*, både som underart og som selvstendig art. Nyere forskning viser imidlertid at disse slektene var parafyletiske. Likeledes viser nyere forskning at arten trolig allikevel best håndteres som en underart av gråsisik (*A. flammea *).

## Inndeling
Inndelingen og rekkefølgen av den følger HBW Alive og er i henhold til Collar, Newton & Bonan (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av offisielle navn.

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Passeroidea
***** Fringillidae, finkefamilien
****** Fringillinae, (sanne finker)
****** Euphoniinae, (neotropisfinker)
****** Carduelinae, (stillitsfinker)
******* Coccothraustini, (kjernebiterfinker)
******* Drepanidini, (hawaiifinker)
******* Carpodacini, rosenfinker
******* Pyrrhulini, (dompaper og nære slektninger)
******* Carduelini, (stillitser og nære slektninger)
******** *[[Haemorhous]]*
******** *[[Rhodospiza]]*
******** *[[Rhynchostruthus]]*
******** *[[Chloris (zoologi)|Chloris]]*
******** *[[Linurgus]]*
******** *[[Crithagra]]*
******** *[[Linaria]]*
******** *[[Gråsisik|Acanthis]]*, monotypisk
********* *[[Gråsisik|A. flammea]]*, gråsisik
********** *[[brunsisik|A. f. cabaret]]*, brunsisik (regnes av flere som en selvstendig art, men dette er fortsatt uavklart)
********** *A. f. flammea* (nominatformen), vanlig gråsisik
********** *A. f. rostrata*
********** *A. f. exilipes*
********** *[[polarsisik|A. f. hornemanni]]*, polarsisik (regnes av flere som en selvstendig art, men dette er fortsatt uavklart)
******** *[[Loxia]]*, korsnebber
******** *[[Chrysocorythus]]*
******** *[[stillitser|Carduelis]]*, stillitser
******** *[[Serinus]]*, (irisker)
******** *[[Spinus]]*

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Tornirisk

**Tornirisk** (*Linaria cannabina*) er en art i finkefamilien og regnes som en kortdistansetrekkfugl. Arten ble tidligere gruppert i slekten *[[Carduelis]]*. Tornirisken fins i Nord-Afrika, Europa og Asia. I Norge hekker den for det meste i lavlandet på Østlandet, langs sørlandskysten og i Rogaland og Hordaland.

Hunnen bygger reir og legger 3-6 egg. Under ruginga blir hunnen matet av hannen. Etter 11-12 døgn blir ungene klekt. De blir i reiret 11-12 døgn og blir matet med ugrasfrø. To kull er trolig vanlig. 

Tornirisken er en trekkfugl som reiser i september til november. Den overvintrer i Sør-Europa. Vårtrekket skjer i mars-april.

## Eksterne lenker
* 
* Norsk ornitologisk forening: Tornirisk
Kjernebiter

**Kjernebiter** (*Coccothraustes coccothraustes*) er en fink. Den kjennetegnes ved sine farger og det store hodet med et kraftig nebb.

## Kjennetegn

Kjernebiteren er en stor finkefugl med en kroppslengde på 18–19 cm og en kroppsvekt på 50–60 gram. Vingespennet er 29–33 cm. Den har et uforholdsmessig stort hode og et svært kraftig nebb. Nebbets trykkraft er 30–48 kg. Hannfuglen har klare farver med lys brun overgump, mørk brun rygg, grå nakke, lyse brune kinn og brunt hode. Halespissen er hvit. Undergumpen er hvit og undersiden er gråbrun med en sort strupeflekk. Den har en mørk tegning fra nebbet og rundt øynene. Vingene er sorte med hvite vingebånd. Hunnen er litt mindre enn hannfuglen. Den har de samme farvetegningene, men farvene er mere duse.

Fuglen er normalt sky og vaktsom og holder til høyt oppe i trærne, men den kommer også og spiser frø på fuglebrett, hvor den kan studeres på nært hold.

Blir den skremt på bakken, letter den med et skarpt, eksplosivt «zikk» og flyr opp i tretoppene. Den har også en dempet «srri»-lyd. Sangen, som kan høres om våren, kan minne om en lavmælt versjon av sangen til gulspurv.

## Utbredelse
Kjernebiteren hekker i store deler av Europa og i en forholdsvis smal stripe over de tempererte delene av Asia.
Sørskandinavia er artens nordligste utbredelse.

Observert i Norge i alle landsdeler til Finnmark. Har økt betydelig i antall fra 1970-årene og hekking er nå konstatert nord til Nordland..

## Habitat
Kjernebiteren holder til i områder med edelløvskog med høye trær. I Sør-Europa har den gjerne tilhold i olivenlunder.

## Føde

Frø og fruktkjerner er fuglens hovedføde. Kirsebærkjerner knekker den med letthet og den spiser kjerneinnholdet, mens fruktkjøttet ikke spises.

## Hekking

Kjernebiteren er kjønnsmoden etter et år. Den bygger redet høyt oppe i løvtrærne. Det er kunstferdig flettet av kvister og foret med fine røtter, ull og hår. Den legger 3–6 hvite egg med brune flekker. Eggene er i gjennomsnitt 2,4 cm lange og 1,9 cm. brede, og veier ca. 3,9 gram. Eggets skallvekt er i gjennomsnitt 0,226 gram. Hunnen ruger på eggene i 13–14 dager. Begge foreldrene forer ungene.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Gulbrynkjernebiter

**Gulbrynkjernebiter** (*Hesperiphona vespertina*) er en fugl i finkefamilien og tilhører slekten *[[Hesperiphona]]*, som består av to arter som begge er endemiske for Nord-Amerika.

## Etymologi
Da William Cooper opprinnelig beskrev arten (i Sault Sainte Marie, Michigan, USA, i 1825) var det under det vitenskapelige navnet *Fringilla vespertina*, som er et feminint. I en tid ble det imidlertid regnet som maskulint (jfr. *H. vespertinus*), men det er siden omgjort til feminint igjen (*H. vespertina*).

Hesperiphona er sammensatt av de to greske beskrivelsene *hesperos* (ἑσπερος) og *phōnos* (φωνος) som betyr henholdsvis *kveld* og *lydhør*, og har nok sammenheng med at arten kan være ganske lydhør (vokaliserer) og aktiv om kvelden.

## Systematikk
Clements *et al.* (2010) plasserte de to artene i slekten *Hesperiphona* sammen med med *[[Coccothraustes]]*, men molekylære data fra en studie i 2012 slår fast at *Coccothraustes* er monotypisk og kun omhandler én art, som er vidtspredd i Eurasia, mens *[[Eophona]]* omhandler to arter i Øst-Asia og *Hesperiphona* to arter i Nord-Amerika. Kjernebiter (*C. coccothraustes*) er derfor eneste art i denne slekten, mens de to nordamerikanske artene gulbrynkjernebiter (*H. vespertina*) og tåkekjernebiter (*H. abeillei*) hører hjemme i slekten *Hesperiphona*. Denne plasseringen støttes også av HBW Alive og BirdLife International.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Vinterjunko

**Vinterjunko** (vitenskapelig navn *Junco hyemalis*) er en fugl i buskspurvfamilien.
Den er ca. 21-28 cm. lang. Den har svart hode og oransje-rosa nebb og hvit buk.

Vinterjunko er utbredt i Nord-Amerika og Arktis, men har blitt observert i Europa. Ved tre tilfeller har den blitt observert i Norden. Første gang i Grimstad i 2009, andre gang i Stockholm i mai 2017 og siste observasjon ble gjort i Larsmo, Finland i mai 2024.

## Hekking
Den hekker i Nord-Amerika og Arktis.

## Eksterne lenker
*
Gråhodespurv

**Gråhodespurv** (vitenskapelig navn *Emberiza spodocephala*) er en fugl.

Den hekker i sørlige Sibir videre over nordlige deler i både Kina og Japan. Den er en trekkfugl og overvinter nordøst i India, sør i Kina og nordlige deler av Sørøst-Asia. Den er en svært sjelden gjest i Vest-Europa.

Gråhodespurv hekker i tett underskog langs bekker og elver på taigaen, hvor den legger fire til fem egg i et redet enten på bakken eller i et tre. Dens naturlige føde består av insekter når den føder opp unger, og ellers frø.

Den blir ca. 16&nbsp;cm lang. På sommeren har hannen ett mørkt grått hode med innslag av gult, grønt og svart. Oversida er brun og sterkt streket med svart, med unntak av gumpen. Gumpen er brun og stjerten er mørk brun. Undersida er gulig hvit med noen fine mørk brune sidestreker. Nebbet er rosa. Hunnen og ungfugler har et svakere mønstret hode, med olivengrå kinn og svakt kremhvit øyestripe. Undersida er kremgul med og godt streker med mørk brun.
## Eksterne lenker
*
Snøspurv

**Snøspurv** (*Plectrophenax nivalis*), også kalt for **snøtiting/snetiting**, er en kortdistansetrekkfugl som tilhører i slekten *[[Plectrophenax]]*, som også inkluderer hvitspurv (*P. hyperboreus*) og inngår i lappspurvfamilien (Calcariidae), sammen med slektene *[[Calcarius]]* og *[[Rhynchophanes]]*. Arten er registrert med fire underarter, men innbyrdes utbredelse må regnes som provisorisk.

Snøspurven ble tidligere regnet til buskspurvfamilien (Emberizidae), men nyere forskning viser at den bare var fjernt beslektet med disse fuglene.

## Biologi
Arten har sirkumpolar utbredelse og opptrer typisk i treløst, ukultivert steinete terreng fra , ofte nær snø og klipper ved havet. Om vinteren finner man dem i åpent terreng, på steinete strender, strandenger, sanddyner og stubbefelt.

Hunnene overvintrer lenger sør enn hannene. Tidlig på våren flyr de nordover til hekkeplassene (hannene 3–6 uker før hunnene) og kan da sees i stor flokker på rasteplasser i Nord-Norge. Der bygger de opp energireserver til den lange flyturen over havet til hekkeplassene på Svalbard og Grønland. 

Fuglene måler typisk 14–18 cm og veier omkring 18–56 g. Snøspurvhannen har en hvit og svart hekkedrakt, om vinteren ligner den mer på hunnen som har lysebrune flekker på fjærdrakta året rundt. Hunnene ruger eggene i 12–14 døgn til eggene klekker. Eggene er gråhvite med rødbrune flekker. Snøspurven legger 4–7 egg og etter 12–14 dager skal ungene være flygedyktige og ute av reiret.

I senere år har fjellfuglene hatt stor tilbakegang i Europa, sa seniorforsker ved Norsk institutt for naturforskning John Atle Kålås i januar 2019. Snøspurvbestanden har i så måte blitt redusert med hele 35 % i Skandinavia, der nominatformen opptrer.

## Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Passeroidea
***** Calcariidae, lappspurvfamilien
****** *[[Calcarius]]*
****** *[[Rhynchophanes]]* (monotypisk)
****** *[[Plectrophenax]]*
******* *[[Snøspurv|P. nivalis]]*, snøspurv
******** *P. n. nivalis* (nominatformen)
******** *P. n. insulae*
******** *P. n. vlasowae*
******** *P. n. townsendi*
******* ''P. hyperboreus, hvitspurv

## Annet
Snespurvefjeld nordøst på Grønland er oppkalt etter fuglen.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Hvithodespurv

**Hvithodespurv** (*Emberiza leucocephalos*) er en fugl i buskspurvfamilien.

Den er en robust fugl og blir 16-17,5 cm lang. Hvithodespurven brukes å beskrives som en tvillingart til gulspurven hvor alt det gule pigmentet er byttet ut mot hvitt. Den voksne hannen er konstrastrik farga med rødbrun strupe og øyenbrynstrek. Den har også en hvit isse og en hvit flekk bak øyet som er svart irundt. Resten av fuglen er farga i rødbrunt og hvitt. Den hybridiserer seg med gulspurv, og disse hybridene viser et mangfold av ulike karakteristikker. 

Fuglen hekker over store områder i tempererte områder i Asia og overvintrer i Sentral-Asia, nord i India og sørlige deler av Kina. Den er vanlig i alle typer åpent landskap med noen trær og busker. 

Hvithodespurvens diett er insekter når den føder opp unger og frø i andre tider. 

Hvithodespurven lager redet sitt på bakken, og legger 4-6 egg med hårlignende tegninger.

## Eksterne lenker
*