Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers

**Prajñāpāramitāsūtraen i  vers** (devanāgarī: शतसाहस्रिकाप्रज्ञापारमिता, sanskrit: *śatasāhasrikāprajñāpāramitāsūtra*, tibetansk: ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ, wylie: *shes rab kyi pha rol tu phyin pa stong phrag brgya pa*, kinesisk: 初會, pinyin: *chū hùi*) er en mahāyānasūtra, en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. Den er den største av alle mahāyānatekstene, og er en del av den omfattende litteraturen som kalles ''prajñāpāramitā''. Noen ganger brukes den upresise benevnelsen **[[Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng#«Den store prajñāpāramitāsūtraen»|«den store prajñāpāramitāsūtraen»]]**.

Utgaven på  vers er bevart på sanskrit, og i oversettelser til tibetansk, kinesisk og mongolsk, hvorav den eldste er fra år 663 e.Kr. I tillegg finnes en eksegetisk tradisjon som omfatter kommentarer av indiske, tibetanske, sentralasiatiske og kinesiske forfattere.

Prajñāpāramitā er sanskrit og oversettes gjerne med «visdommens perfeksjon». En mer ordrett oversettelse er «visdommen (prajñā) som har trengt hinsides eller transcendert (pāramitā) verdens lidelse». Dette er et teknisk begrep som står sentralt i buddhismens ontologiske lære om «tomheten» (śūnyatā). Det er også den sjette av de seks pāramitās i mahāyānabuddhismen.

Prajñāpāramitā er også navnet på en bodhisattva eller «kommende Buddha», som personifiserer denne visdommen. I Kina er hun kjent som Guānyīn. Som en kvinnelig frelseskikkelse eller symbol på moderlighet, spiller hun en sentral rolle i retningen Det rene land.

## Struktur
### «Den store prajñāpāramitāsūtraen»

Benevnelsen «den store prajñāpāramitāsūtraen» har hatt varierende meningsinnhold gjennom historien. Den har blant annet blitt brukt som navn på den samlede prajñāpāramitālitteraturen. Fra 660 til 663 e.Kr. oversatte Xuánzàng et bibliotek med 16 prajñāpāramitātekster fra sanskrit til kinesisk. Den kinesiske tittelen på *hele* tekstsamlingen var *bōrě bōluómì duō jīng* (般若波羅蜜多經), som var en gjengivelse av sanskrit *mahāprajñāpāramitāsūtra*.

Det er vanlig å skille mellom seks store og 24 mindre tekster. Av de mindre tekstene kan nevnes diamantsūtraen og hjertesūtraen. Skiller man ut de mindre tekstene som en egen kategori, kan man kalle de resterende store tekstene for «den store prajñāpāramitāsūtraen». Dette har vært gjort både av østlige buddhister og vestlige orientalister.

Dette er ikke entydig, men en samlebetegnelse på fem adskilte tekster på henholdsvis , , ,  og  vers, samt en sjette tekst som bare er bevart på kinesisk. Noen ganger blir hver enkelt av disse seks tekstene, hver for seg, betegnet som «den store prajñāparamitāsūtraen», slik at man sitter igjen med syv forskjellige meningsinnhold.

Det eldste kjente manuskript som tilhører «den store prajñāpāramitāsūtraen» ble funnet i Gilgit i 1931. Det er på sanskrit og kan dateres til det 6. eller 7. århundre. Edward Conze betraktet det som en hybrid mellom prajñāpāramitā i og  vers. Idag betraktes det som en av mange sameksisterende versjoner av «den store prajñāpāramitāsūtraen». Et annet sanskritmanuskript av en generisk «lang» versjon ble funnet i Dunhuang.

En av de fremste ekspertene på denne litteraturen var orientalisten Edward Conze. I 1961 publiserte han en oversettelse av «den store prajñāpāramitāsūtraen», som *hovedsakelig* baseres på utgaven med  vers. Men samtidig hentet han materiale fra andre store tekster, og presenterte dette som *en* tekst. Han skånet leseren for kompleksiteten blant «filologiske purister», men har samtidig oversatt en *konstruert* og fiktiv tekst.

### Prajñāpāramitāsūtraen i 100&nbsp;000 vers
Prajñāpāramitāsūtraen i 100&nbsp;000 vers er ikke bare den lengste av prajñāpāramitātekstene. Den er også den lengste av alle buddhistiske tekster. Den er også det lengste enkeltarbeid i noe språk eller noen litteratur. I Degé Kangyur fyller den 12 bind og 9&nbsp;420 sider, og utgjør omkring 14% av hele samlingen i antall sider.

Dens struktur, rekkefølge og innhold ligner på prajñāpāramitāsūtraene i 25&nbsp;000 og 18&nbsp;000 vers. Den utgjør den mest detaljerte bevarte nedtegnelse av hva som sies å ha vært en enkelt lære om prajñāpāramitā som Buddha Śākyamuni ga på gribbenes fjelltopp i Rājagṛha.

Tradisjonell tibetansk historie, slik den gjengis av Butön Rinchen Drup (1290–1364), inkluderer seks «moder-versjoner» (ཡུམ་དྲུག, *yum drug*) av prajñāpāramitāsūtraene. Noen historier forteller om enda lengre versjoner som ikke finnes på menneskelige plan: En sūtra for gudene i 10 millioner vers, og en for gandharva'ene i en milliard vers. Prajñāpāramitāsūtraen i 100&nbsp;000 vers sies i seg selv å være hentet ned fra Nāgá-riket av Nāgārjuna.

Tekstens enorme lengde, og dens mange utvidede sekvenser av gjentatte formuleringer modulert av endringer i et enkelt begrep alene, gjør den vanskelig å studere som en lærebok. Den æres likevel som det mest fullstendige uttrykket for Buddhas definitive lære om fenomenenes natur, veien og den oppvåkenede tilstanden. Å lese den, resitere den høyt eller å bare være i fysisk nærhet av dens bind, anses å ha en mektig kraft og velsignelse.

Selv om de kortere prajñāpāramitāteksene er lettere å studere, forblir denne monumentale teksten det skriftstedet som mest fullstendig legemliggjør prajñāpāramitā, og de kompromissløse detaljene i uttalelsene gjør deres mening umiskjennelig klar. Sūtraen eksisterer på sanskrit, kinesisk og tibetansk. Utgavene på sanskrit og tibetansk ligner mest på hverandre. Den kinesiske versjonen skiller seg ut fra begge i en rekke henseender.

### Kontakt med Dharmaguptaka
Det finnes bevis for at utgavene i ,  og  vers har en forbindelse med skolen Dharmaguptaka i Sentral-Asia. Det mangler slike doktrinære spor i utgavene på  og  vers.

### Abhisamayālañkāra

Tekstens struktur blir forklart i avhandlingen *[[Abhisamayālañkāra]]*, som er skrevet enten av Maitreyanātha (ca 270-350 e.Kr.) eller Asaṅga (4. århundre e.Kr.), som begge tilhørte skolen *[[Yogacara|yogācāra]]*. En innflytelsesrik kommentar ble skrevet på 700-tallet av den indiske filosofen Haribhadra. Boken omhandler åtte erkjennelser *(alañkāras)* og 70 emner som finnes i alle de store sūtraene, uavhengig av antall vers:

1) Erkjennelse av alle aspekter *(sarvākārajñatā)*, 10 emner:

2) Erkjennelse av veiene *(mārgākārajñatā):* 11 emner(kap 14-27)

3) Erkjennelse av det altomfattende *(sarvajñatā):* 9 emner
4) Full praktisering av alle aspekter *(sarvākārābhisambodha):* 11 emner
5) Kulminerende klar forståelse *(murdhābhisamaya):* 8 emner
6) Seriell klar forståelse *(anupurvābhisamaya):* 13 emner
7) Klar forståelse i et enkelt øyeblikk *(ekaksanābhisamaya):* 4 emner
8) Dharmakāya: 4 emner

Inndelingen er blitt brukt av vestlige forskere, deriblant av Edward Conze i sin oversettelse.

## Manuskripter på sanskrit
Teksten finnes på sanskrit i form av flere manuskripter som stammer fra buddhistiske klostere i Nepal. Noen av disse tekstene kan være kopier av det gamle sanskrit-manuskriptet i tempelet Phamthing, i nærheten av Yangleshö i Pharpin, som ifølge tibetanske historikere ble oppsøkt av Ngok Loden Sherab i det 11. århundre.

Nepalesiske manuskripter er bevart ikke bare i Nepal, men også i Kolkata, Cambridge, New Delhi, Paris og Tokyo.

### Manuskripter i Cambridge University

Et av eksemplarene på sanskrit *(Śatasahasrikā prajñāparamitā)* er oppbevart i universitetsbiblioteket hos Cambridge University. Det består av 72 kapitler (परिवर्त, *parivartas)*, fordelt på seks ulike manuskripter, og er inndelt i fire deler eller seksjoner *(khaņḑas)*:

* Første khaņḑa: Kapitlene 1–12
* Andre khaņḑa: Kapitlene 13–25
* Tredje khaņḑa: Kapitlene 26–37
* Fjerde khaņḑa: Kapitlene 38–72

Alle manuskriptene stammer fra Nepal; et av dem er skrevet på palmeblader, mens de øvrige er av papir. Skriften er ikke devanagari, men newariskrift (rañjanā). Dette er en av mange former for nepalsk skrift (nepālākşarā) som primært brukes til å skrive det tibetoburmanske språket newari. Buddhister i store deler av Asia betrakter skriften som hellig, og den er brukt i tallrike buddhistiske tekster på sanskrit fra Nepal.

Manuskriptene ble kjøpt av Dr. Daniel Wright, en operasjonslege ved den britiske residens i Kathmandu, mellom februar 1873 og april 1876 og gitt til biblioteket den 26. april 1876. I sin liste over manuskripter omtaler han en femte seksjon eller khaņḑa, som er fraværende i samlingen og som må ha vært en oppsummering av hele teksten. Den engelske etnologen Brian Houghton Hodgson skrev i 1828 at *«Satā Sáhasrìka er det samlede navnet på de første fire Khands, hvor den femte ikke nødvendigvis er fraværende; den er i virkeligheten en av flere oppsummeringer av Sāhasrika».*

* **Ms. Add.1626**. Dette er et manuskript på papir fra det 19. århundre. Det inneholder kapitlene 1-12 (første khaṇḍa), og består av 477 blader, hvert blad med mellom 9 og 13 linjer.
* **Ms. Add.1633**. Dette er et manuskript på palmeblader, som er datert 1806. Det inneholder kapitlene 1–12 (første khaņḑa), og består av 494 blader, hvert med 11 linjers tekst.
* **Ms. Add.1630**. Dette er et manuskript på papir som ble nedskrevet i regjeringstiden til *Gīrvāṇayuddha*, dvs. i perioden fra 1799 til 1816. Ifølge kolofonen ble manuskriptet skrevet i klosteret *Ratnakīrti Mahāvihāra* i Kathmandu, Nepal. Det inneholder kapitlene 13-25 (andre khaṇḍa), og består av 479 blader, hvert med 9 linjers tekst.
* **Ms. Add.1627**. Dette er et manuskript på papir fra det 19. århundre. Det inneholder kapitlene 26-37 (tredje khaṇḍa), og består av 409 blader og  linjer.
***Ms. Add.1631**. Dette er et manuskript på papir, som er datert 1863. Det inneholder også kapitlene 26-37 (tredje khaṇḍa), og består av 490 blader, hvert med 10 linjer.
***Ms. Add.1632**. Dette er et manuskript på papir, som er datert 1803. Det inneholder kapitlene 38-72 (fjerde khaṇḍa), og består av 607 blader og  linjer.

### Manuskript i nasjonalbiblioteket i Paris

* **Çatasāhasrikāprajńāpāramitā** er et manuskript på papir fra det 19. århundre, skrevet i nāgarīskrift. Det består av omkring  sider som måler 460 × 160&nbsp;mm, fordelt på 16 bind. Manuskriptet er oppbevart i nasjonalbiblioteket i Frankrike i Paris.

### Manuskripter i Japan
Det finnes fire sanskrit-manuskripter i Japan:

* «Q»: Manuskript ved Universitetet i Kyūshū på palmeblader som inneholder kapitlene 13-25 (Dvitīya-khanda). Dette er det eldste av alle manuskripter som er bevart på sanskrit. Dette manuskriptet er mest nøyaktig og ligner mest på den kinesiske og tibetanske versjonen
* «K»: Manuskript ved Universitetet i Kyoto på papir som inneholder kapitlene 1-72 (alle fire khandas)
* «T1»: Manuskript ved Universitetet i Tokyo på papir som inneholder kapitlene 1-72 (alle fire khandas)
* «T2»: Manuskript ved Universitetet i Tokyo på papir som inneholder kapitlene 1-72 (alle fire khandas)

De 14 første kapitlene ble oversatt av Pratap Chandra Ghosa og publisert i 1902. En oversettelse av det første og eldste manuskriptet (kapitlene 13-25) ble publisert av Takayasu Kimura i fire bind i 2009 (i), 2010 (ii og iii) og 2014 (iv).

De øvrige manuskriptene er idag oppbevarte i Calcutta og New Delhi.

Den er ennå ikke dechiffert og oversatt i sin helhet. *[[Indira Gandhi National Center for the Arts]]* har påtatt seg oppgaven å oversette og utgi denne massive teksten.

## Den tibetanske versjonen
### Den bevarte versjonen

I likhet med manuskriptene på sanskrit, har den tibetanske versjonen 72 kapitler. Det har eksistert syv oversettelser til tibetansk, hvorav den fjerde i rekken er bevart i den tibetanske buddhistiske kanon (Kangyur).

Den tibetanske versjonen bærer tittelen *sherab kyi parol tu chinpa tongtrak gyapa* (ཤེས་​རབ་​ཀྱི་​ཕ་​རོལ་​ཏུ་​ཕྱིན་​པ་​སྟོང་​ཕྲག་​བརྒྱ་​པ།, wylie: *shes rab kyi pha rol tu phyin pa stong phrag brgya’ pa*), som ordrett betyr «prajñāpāramitāsūtra i  vers». En alternativ tittel er «gudinnen prajñāpāramitā i 100,000 vers» (ཤེར་ཕྱིན་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ, *sher phyin stong phrag brgya pa*). Forkortede titler er «de hundre tusen» eller * 'bum* (འབུམ), «den ypperste 100,000» eller Labum (བླ་འབུམ, *bla ’bum*) og «den ypperste oversettelse» eller Lagyur (བླ་འགྱུར, *bla ’gyur*).

Teksten ble oversatt til tibetansk fra «det indiske språk» (རྒྱ་གར་སྐད།, *rgya gar skad*) eller sanskrit. Tittelen på den indiske originalen er angitt som *sha ta sA ha sri ka pra da nyA pA ra mi tA* (ཤ་​ཏ་​སཱ་​ཧ་​སྲི་​ཀ་​པྲ་​ད་​ཉཱ་​པཱ་​ར་​མི་​ཏཱ།) som er en gjengivelse av *śatasāhasrikāprajñāpāramitā* (अतस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्) eller «prajñāpāramitā i  vers».

Oversettelsen ble foretatt under regjeringstiden til keiser Trisong Detsen (742–796) av den tibetanske oversetteren Nanam Yeshé Dé (730–805), en disippel av Guru Rinpoche, i samarbeid med inderen Jinamitra og singaleseren Dānashīla (fra Anuradhapura). Originalen var et manuskript fra Nepal.

### Seks (og 17) tidligere oversettelser
I verket *Buddhismens historie* (1322) skriver Butön Rinchen Drup at: «det er velkjent at der var seks versjoner som ble tilegnet oversetterne Nyang Khampa Gocha, Vairotsana, Che Khyidruk, Zhang Yeshe Dé og andre.» Andre nedtegnelser nevner bare fire versjoner.

Andre historikere gir mer utfyllende detaljer:

* Rongtönpa (1367–1449, རོང་སྟོན་ཤེས་བྱ་ཀུན་རིག, *rong ston shes bya kun rig*) skrev en kommentar til denne teksten
* Den syvende karmapa Chödrak Gyatso (1454–1506) omtaler seks andre oversettelser i sitt verk «lampen i de tre verdener» (*chos grags rgya mtsho*), som er en kommentar til Abhisamayālaṃkāra.
* Minling Terchen Gyurmé Dorjé (1646–1714, སྨིན་གླིང་གཏེར་ཆེན་འགྱུར་མེད་རྡོ་རྗེ, *smin gling gter chen ’gyur med rdo rje*) skrev en linjenedtegnelse hvor han omtaler tidligere versjoner
* Alaksha Tendar (1758–1839, ཨ་ལག་ཤ་བསྟན་དར, *a lag sha bstan dar*) i en gjennomgang av prajñāpāramitālitteraturen i sin kommentar til hjertesutraen
* Kongtrül Lodrö Thayé (1813–1999) i sin encyklopediske redegjørelse i verket «kunnskapens skattkammer»
* Katalogen til Degé Kangyur (བཀའ་འགྱུར་དཀར་ཆག་, *bka' 'gyur dkar chag*) fra 1733, skrevet av Situ Panchen (1700–1774). Omtalen finnes i kapittel 3, «den tredje veltalende gren: En nøyaktig beretning om hvordan alle de seirende læresetningene som finnes i dag i Snøfjellenes land, ble trykt» (གསུམ་པ་རྒྱལ་བའི་གསུང་རབ་གངས་རིའི་ཁྲོད་དུ་དེང་སང་ཇི་ཙམ་སྣང་བ་པར་དུ་བསྒྲུབས་པའི་བྱུང་བ་དངོས་ལེགས་པར་བཤད་པའི་ཡལ་འདབ། · *gsum pa rgyal ba’i gsung rab gangs ri’i khrod du deng sang ji tsam snang ba par du bsgrubs pa’i byung ba dngos legs par bshad pa’i yal ’dab*). 

* Lang Kamba Kocha (ཁམས་པ་གོ་ཆ།, *rlangs khamspa gocha*) reiste til India med gaver av gull som var gitt av kong Tri Songdetsen. Han lærte seg teksten utenat mens han var i India. Den tibetanske oversettelsen ble foretatt i Tibet, og oversettelsen i fire bind ble kalt «en oversettelse fra hukommelsen» (ཐུགས་འགྱུར, *thugs ’gyur*). Dronningen til Trisong Detsen hadde nettopp dødd, og kongen ønsket å gi et verdig offer til dronningen. Trisong Detsen blandet blod fra sin egen kropp med geitemelken fra en hvit geit. Han skapte blekk ut av dette, og beordret at sūtraen skulle skrives ned. Den ble oppbevart i en stupa nær Trulnang-tempelet i Lhasa, og var kjent som «de røde notater» (རེག་ཟིག་དམར་པོ, *reg zig dmar po*), «det røde geitemanuskriptet» (ར་གཟིགས་དམར་པོ, *ra gzigs dmar po*) og «den korte keiserlige oversettelse» (བླ་འགྱུར་ཆུང་ངུ, *bla ’gyur chung ngu*). Rongtönpa hevdet (folio 3.a) at det i hans levetid var mange kopier av denne eldste oversettelsen i det sentrale Tibet. I 2012 rapporterte Martin at Kawa Sherab Sangpo hadde funnet et firebinds «rødt manuskript»-sett i Drepung.

* Kongen hadde ikke full tillit til den første oversettelsen. Han ga derfor Bé Mañjuśri (དབས་མཉྫུཤྲཱི༡།, *dbas [sbas] manydzushri*) og den indiske panditen Nyang Indravaro (ཉང་ཨིནྡྲབརོ, *nyang indrabaro*) i oppdrag om å finne teksten i India, og oversette den. Dette gjorde de, og oversettelsen ble skrevet med blekk laget av indigo og hår fra kongens hode, og blandet med geitemelk fra en hvit geit. Dette manuskriptet ble kalt «det blå manuskriptet» (རེག་ཟིག་སྔོན་པོ, *reg zig sngon po*) eller «det blå geitemanuskriptet» (ར་གཟིགས་སྔོན་པོ, *ra gzigs sngon po*). Det ble også kalt for «den autoriserte 100.000» (བཅའ་འབུམ, *bca’ ’bum*). Fordi oversetternes behov ble møtt gjennom en avgift samlet inn fra folket, ble det også kjent som «100.000 betalt med avgifter» (དཔྱ་འབུམ, *dpya 'bum*). Det bestod av fire bind, og fordi bindene ikke ble holdt sammen med tøybånd, men hadde jernfester, ble det også kalt «jernfestene» (ལྕགས་ཐུར་ཅན, *lcags thur can*). Manuskriptet ble oppbevart i Samye.

* Senere ga kong Mutik Tsenpo (764–817) ordre om å sammenligne den andre oversettelsen med et sanskitmanuskript. Pagor Vairotsana fikk i oppgave å revidere teksten, og erstatte repetisjoner som bare var gjengitt i en forkortet form med litt lengre. Han foretok en tredje oversettelse i 6 bind som ble kjent som «den mellomstore keiserlige oversettelse» (བླ་འགྱུར་འབྲིང་པོ, *bla ’gyur ’bring po*). Ifølge Rongtönpa var oversettelsen også kjent som «den snøkledde Ene som er lovet av kongen» (རྒྱལ་པོའི་ཐུགས་དམ་པར་ཁ་བ་ཅན. *rgyal po'i thugs dam par kha ba can*), etter navnet på bindingsbrettene. Både Rongtönpa og katalogen fra Narthang tilføyer at den ble kalt «flaggermusene», fordi det var et flaggermusreir i nærheten av stedet i Samyé hvor det ble oppbevart. (ཕ་ཝང་ཅན, *pha wang can*). Kongtrül hevdet at teksten på hans tid (midten av 1900-tallet) fortsatt var tilstede i Samyé Chimphu (བསམ་ཡས་མཆིམས་ཕུ།, *bsam yas mchims phu*). Situ Panchen (1700-1774), som forfattet katalogen i Degé Kangyur, og Kongtrül, hevdet også at den var kjent som «de hundre tusen vers i en bag av rådyrskinn» (འབུམ་ཤ་སྒྲོ་ཅན, *’bum sha sgro can*), fordi den ble oppbevart i en slik bag i eremitthulene nær Samye Chimpu. Katalogen fra Narthang forklarer også hvordan alle sidene ble lagret i bokruller av rådyrskinn; den sier at det samme navne ble brukt om den fjerde oversettelsen.

* Regjeringstiden til keiser Tri Rabalchen (806–841), sønnen til Mutik Tsenpo, var en periode da en mengde indiske oversettere arbeidet med de tibetanske oversettelsene. De reviderte mange tekster og et stort antall revisjonsedikter ble utstedt. Teksten ble redigert på nytt av den indiske panditen Surendrabodhi og de tibetanske oversetterne Gawa Baldseg og Jogro Lui Gyaltsen. De skapte en fjerde oversettelse i seks bind (ifølge Rongtönpa) og i 16 bind (ifølge katalogen fra Narthang, Tendar og Kongtrül). De kalte den for «den lange keiserlige oversettelse» (བླ་འགྱུར་ཆེན་མོ, *bla ’gyur chen mo*). Rongtönpa kaller denne versjonen for «de hundre tusen vers i en bag av rådyrskinn» (i stedet for den forutgående).

* På dette punktet i sekvensen av hendelser er det noe som ikke nevnes av noen historikere. I slutten av åttende eller begynnelsen av det niende århundre ble åtte varianter av teksten laget av skribenter i oasebyen Dūnhuáng. De ble muligens skrevet på oppdrag av en av de tibetanske kongene (sannsynligvis Tri Ralpachen). Sider av disse eksemplarene, så vel som forkastede sider som er brukt i skriveøvelser, utgjør en stor del av manuskriptene fra Dunhuang. Noe lignende gjelder Aparimitāyurjnānasūtraen.

* Katalogen fra Narthang oppsummerer de seks tidlige manuskriptene, og gir dem enda flere kallenavn (folio 25.a):
** «På denne tiden, ettersom produseringen av den store mor (100.000) bare var mulig for kongen og ikke for hans undersåtter, ble bare disse seks laget:»
** (1) Tri Detsuk’s monokrome keiserlige hundre tusen (*khri sde gtsug gi bla ’bum skya bo*);
** (2) Senalek Jingyön’s innerste hundre tusen (*mjing yon gyi sbug ’bum*);
** (3) Lhasé Tsangma’s avgrensede hundre tusen (*gtsang ma’i bye ’bum*);
** (4) Ralpachen’s seks-bind hundre tusen (*ral pa can gyi drug ’bum*);
** (5) Prins Namdé’s [Namdé Ösung, en av Langdarmas to sønner, med hans andre kone (f. 842)] rødfargede versjon (*gnam lde lha’i zhal dmar can*); og
** (6) Darma’s [Langdarma's] versjon på gult papir (*dar ma’i shog ser can*)

Ifølge Chödrak Gyatso ble den sjette oversettelsen foretatt av Jo Kyingdrug (ལྕེ་ཁྱི་འབྲུག, *lco khying ’brug*).

På dette punktet i historien kom det flere versjoner av teksten. Rongtönpa (folioene 3.b.5–4.a.2.) gir en detaljert liste over 17 navngitte versjoner og stedene hvor de ble oppbevart. Disse versjonene inkluderer de seks som er nevnt. De kulminerte i en versjon av Chang Dorje Tsultrim (*cang rdo rje tshul khrims*) og Ru Tsam (*ru 'tshams*). Den 17. versjonen ble produsert fra en detaljert sammenligning av de andre seksten.

Rongtönpa klassifiserer de 17 tekstene inn i tre grupper: Korte, middelstore og lange *Labum* og nevner stedet hvor de ble skrevet. Katalogen fra Derge nevner 19 versjoner, deriblant de som ble produsert av kongens undersåtter. Chang Dorje Tsultrim sammenlignet alle 19 og skapte en «svært korrigert versjon» (Narthang-katalogen folio 25.a.7.). Katalogen sier at det ble laget omtrent seksti eksemplarer. Rongtönpa lister opp et stort antall av disse og deres plasseringer, og de er tallfestet til totalt 65 (folioene 4.a.6–4.b.6.).

I slutten av det 11. århundre, reviderte og korrigerte Ngok Lotsāwa (1059–1109) den ovennevnte lange keiserlige oversettelsen ved å sammenligne den med et sanskritmanuskript i Phamthing-tempelet i Pharphing, Nepal. Han konsulterte også de indiske manuskriptene i Tibet og den andre oversettelsen («jernfestene»). Dette omtales i katalogen til Degé og andre kataloger. Rettelsene inkluderte tillegg av navnene på tre meditative absorpsjoner (*samāpatti*) som hadde manglet i tidligere versjoner (Degé Kangyur dkar chag, folio 117.a.). Absorpsjonene som nevnes er (1) *shes rab sgron ma*, (2) *snang ba gsal ba*, og (3) *zla ba’i sgron me*. Det er Ngoks reviderte oversettelse som er bevart i Kangyur.

Selv om Rongtönpa plasserer Ngoks versjon på femte- og sisteplass blant de mest betydningsfulle, store oversettelsene (folio 5.a.4), er det vanskelig å være sikker på hvor den skal plasseres i tid i forhold til de andre revisjonene og enkle kopiene som han også detaljerer (folios 3.b–4.a). De 17 versjonene han nevner tilhører den keiserlige perioden og gikk forut for Ngoks revisjon. Den tiende ble produsert av Lhalung Pelkyi Dorje (*lha lung dpal gyi rdo rje*), antagelig den samme som sies myrdet Langdarma i det 9. århundre.

Katalogen fra Narthang legger mindre vekt på Ngoks revisjoner og nevner hans versjon bare i forbifarten. Den endelige etableringen av en helt korrekt versjon, en «senere etterkommer av de keiserlige hundre tusen» (*bla 'bum gyi bu phyi*), tilskrives en viss Yarlung Jowo Chöjé (*yar klung jo bo chos rje*) (folio 25.a.7).

Katalogen gir også detaljer om forskjellene mellom versjonene og korreksjonene som ble gjort for å etablere den endelige versjonen. Den omtaler varierende antallet meditative absorpsjoner, og noen av seksjonene og passasjene som hadde manglet i tidligere manuskripter.

Oversettelsen i Kangyur er således resultatet av en lang utvikling. Den er ofte inndelt i 12 bind, men katalogen fra Narthang nevner andre antall av bind i forskjellige manuskripter. Rongtönpa sier at en av versjonene hadde 30 bind. Rongtönpa skisserer skjemaer med detaljer om antall bampoer (bokruller) i hvilket bind for flere forskjellige utgaver: 12 (som i Degé og mange andre utgaver av Kangyur), 14 (som i Berlin og Qianlong Kangyur), og 16 (som i Choné, Phukdrak, Lithang, London, Stok-palassets, Ulaanbaatar, og enkelte perifere utgaver av Kangyur) (folio 5b).

Degé-katalogen forteller at teksten har 72 kapitler. Det nevner legenden om hvordan de fire siste kapitlene av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers — spørsmålene til Maitreya, fortelingen om Sadāprarudita og Dharmodgata, og betroelsen av teksten — mangler i utgaven på 100 000 vers. Da Nāgārjuna bragte sūtraen fra nāgaenes rike, hadde nāgakongen holdt tilbake de fire kapitlene for å sikre at Nāgārjuna ville komme tilbake. Det finnes en tradisjon som tilføyer disse fire kapitler. Degé Kangyur følger ikke denne tradisjonen, men Narthang, Lhasa, Namgyal, Hemis og Shey Kangyur gjør det, og har således 75 eller 76 kapitler.

Teksten i Degé Kangyur består av 301 bampoer, med mellom 22 og 27 i hvert bind. Bampoene nummereres på nytt i hvert bind, mens andre utgaver av Kangyur nummererer dem fortløpende gjennom teksten. I utgaver av Kangyur med ekstra kapitler er det tre ekstra bampoer, noe som gir 304 bampoer.

Den tibetanske teksten i Degé Kangyur bevarer den gamle ortografien til den senkede skriften *ya*. Dette gjelder «ma yata» (*ma ya btags*), d.v.s den senkede skriften *ya* under bokstaven *ma* i visse ord, og «dadrak» (*ma ya btags*), hvor *da* er et andre suffiks i visse ord som slutter på *na*, *ra* eller *la*. Slike stavinger som *myi* og *myed* for *mi* og *med*, *rkyend* for *rkyen*, *tshuld* for *tshul*, og *smyind* for *smin* er utbredte, selv om noen av disse arkaiske stavemåtene er inkonsekvent revidert spesielt i det første bindet. I de fleste andre Kangyur er disse stavemåter fraværende, men Urga, Namgyal og Gondlha Kangyur har også bevart dem. I Namgyal-samlingen er disse arkaiske trekk betydelig mindre revidert og stavinger som *pha rold tu phyind pa* («prajñāpāramitā») og *rab ’byord* («Subhūti») er bevarte.

### Kolofoner

Dergé Kangyur og de fleste andre versjoner av Kangyur mangler en kolofon. Dette er ikke overraskende, på grunn av den komplekse prosessen hvorved mange oversettere bidro til den endelige versjonen. I noen utgaver av Kangyur finnes det en kolofon, og disse faller i to grupper:

* Narthang- og Lhasa Kangyur har begge en kolofon som navngir «den indiske upādhyāyas Jinamitra og Surendrabodhi, sjefredaktøren og lotsāwa Bandé Yeshé Dé, og andre» som ansvarlig for oversettelse, redigering og etablering av teksten. Disse to utgavene av Kangyur er blant de få som tilføyer de fire siste kapitlene fra prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers etter 72. kapittel; Namgyal og Shey Kangyur, som også har tilføyd disse kapitlene, har ingen kolofon. Ingen av de to kopiene av Hemis Kangyur, den 5. Kangyur som tilføyer de ekstra kapitlene, er komplett nok i siste bind for å vise om det har vært en kolofon eller ikke.

* Stok-palassets Kangyur og bhutanesiske utgaver av Kangyur, som for det meste tilhører linjen Themphangma—Chizhi, Dongkarla, Neyphug, Phajoding Ogmin og Tashiyangtse‍—har en helt forskjellig kolofon, der ingen oversettere er nevnt, men det refereres til noen av de tidligere oversettelsene. Kolofonen lyder:

*’di ni bsam yas dang lha sa’i rig zing mtshams mi ’da’ la sogs pa la gtugs nas/ zhus dag lan bcu drug byas pa’i rgyan gong gi ’bum nag mtshams mi ’da’ la phyi mo byas nas/ dag par gtugs pa’i ’bum sdig ma ’dres zhes bya ba’i gser ’bum bcu gnyis dum/ lo tsa ba chen po thams cad mkhyen pa bu ston rin chen grub kyi thugs dam la phyi mo bgyis nas/ mkhas chen rin chen rgyal mtshan pas bzhengs pa la ma phyi bgyis pa’o*

«Dette er den gyldne hundre tusen kalt «ikke blandet med feilaktige ord» i 12 seksjoner, og den er basert på den korrigerte, grense-definerende sorte hundre tusen fra Gyan-gong, som i seg selv hadde resultert fra fra å ha blitt korrekturlest og redigert seksten ganger etter å ha blitt sammenlignet med de tidlige grensedefinerende, forkortede manuskriptene i Samyé og Lhasa. Og videre, siden den store lotsāwa, den allvitende Butön Rinchen Drup, hadde bekreftet den som sin prototype, brukte den som mesterkopi for Hundre tusen produsert av den store lærde Rinchen Gyaltsen.»

### Plasseringen i den tibetanske kanon

I katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura, er den tekst nr 8 i Kangyur. Plasseringen i Kangyur varierer, fordi skoler og klostre i tibetansk buddhisme foretok lokale redaksjoner av denne monumentale tekstsamlingen. I de neste avsnittene vises plasseringen i åtte utgaver av Kangyur:

* Utgavene fra Coné, Derge, Lithang, Urga og Peking (*tsalpa*-linjen)
* Utgaven fra Ulaanbaatar (*them spangs ma*-linjen)
* Utgavene fra Lhasa og Narthangklosteret (blandede linjer)

### Tsalpa-linjen
#### Lithang-, Choné-, Urga- og Peking Kangyur
Lithang Kangyur er en utgave fra 1608–1621. Tekstsamlingen stammer fra Litangklosteret i Litang i den nåværende provinsen Sichuan, og har 110 bind. Der er den tekst nr 9 (J.9) og opptar 16 bind (bind 14–29).

Choné (eller Cone) Kangyur (ཅོ་ནེ་བཀའ་འགྱུར, *co ne bka'-'gyur*) er fra 1721–1731 og består av 107 bind. Utgaven ble laget i Chonéklosteret i den historiske regionen Amdo etter forespørsel av prins Jamyang Norbu (འཇམ་དབྱངས་ནོར་བུ་, 1703–1751). Den var basert på Lithang Kangyur, og dens strukturelle oppbygning ble redigert av Choné-lamaen Drakpa Shedrup (ཅོ་ནེ་གྲགས་པ་བཤད་སྒྲུབ་, *co ne grags pa bshad sgrub*, 1645–1748). I Choné Kangyur er den tekst nr 999 (C.999) og opptar 16 bind (bind 57–72).

I Urga Kangyur (1905–1908) er den tekst nr 8 og opptar 12 bind.

I Peking Kangyur (1958) – som er basert på tre trykte utgaver fra henholdsvis 1410 (Yongle Kangyur), 1717–1720 (Qianlong Kangyur) og 1737 (Otani Kangyur), er den tekst nr 730 og opptar 14 bind.

#### Tekstens struktur i Degé Kangyur

Degé Kangyur (eller Derge Kangyur, སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 stammer fra Gonchenklosteret i det tidligere kongedømmet Derge i den historiske regionen Kham. Der inngår teksten i seksjonen *sher phyin* (ཤེར་ཕྱིན), som er en underavdeling av mahāyānasūtraene eller *mdo* (མདོ།). Den er tekst nr 9 og opptar 12 bind (bind 14–25) og 9 417 ½ sider. Nedenfor vises kapitler og seksjoner, fordelt på bind og folioer i Degé Kangyur.

Den anglo-tyske orientalisten dr. Edward Conze (1904–1979) oppga at teksten bestod av 300 seksjoner eller *bampos* (བམ་པོ།, *bam po*); dette er også riktig i for eksempel Ulanbaatar Kangyur. Men i Degè Kangyur har teksten 303 seksjoner (kolofonen, avslutningen og 301 i selve tekstkroppen) og 72 kapitler. Bampo er et bindingsystem for palmeblader, hvor en tråd gikk gjennom hullene i manuskriptbladene og holdt dem sammen.

### Den mongolske versjonen
Den mongolske versjonen av teksten bærer tittelen *bilig-ün cinadu kijaγar-a kürügsen jaγun mingγan toγa-tu*. Den ble oversatt fra tibetansk like etter år 1600 av Siregetu guusi chorji etter et dekret av Legdan Qagan (1604–1634) (buddhister i Mongolia praktiserer tibetansk buddhisme).

Teksten inngår i den mongolske Ulaanbataar Kangyur fra 1671 i 114 bind. Den er i manuskriptform og blir oppbevart i Mongolias nasjonalbibliotek i hovedstaden Ulan Bator. Den blir også omtalt som *bka' 'gyur rgyal rtse'i them spangs ma* (བཀའ་འགྱུར་རྒྱལ་རྩེའི་ཐེམ་སྤངས་མ), og tilhører Tempangma-linjen. Tempangma (ཐེམ་སྤངས་མ་, *them spangs ma*) er et manuskript av Kangyur med 114 bind som ble nedskrevet i Gyantse i 1431 etter ordre fra Rabten Kunzang Pakpa (1389–1442). Det antas at originalen fortsatt er tilstede i Gyantse. Manuskriptet er kopiert mange ganger, særlig under den femte Dalai Lama, Ngawang Lobsang Gyatso (1617–1682).

Også London Kangyur (1712), Tokyo Kangyur (1856–1858) og Stog-palassets Kangyur (1700–1750) er basert på Tempangma.

I 2007 begynte digitaliseringen av 111 av 114 bind (3 mangler) i Ulaanbataar Kangyur; digitaliseringen ble utført gjennom et samarbeid mellom Mongolias nasjonalbibliotek, The Asian Classics Input Project (ACIP) og Yuishoji Buddhist Cultural Exchange Research Institute (YBCERI). Utgaven ble publisert i 2010. I 2015 publiserte Jampa Sampten og Niisaku Hiroaku en katalog over Ulaanbataar Kangyur.

I årene 1942–1944 publiserte den ungarske orientalisten Sajos Ligeti (1902–1987) en katalog over Ulaanbataar Kangyur. Der opptar denne teksten 12 bind (*tome*, 26–37) og 300 bampos. Den har 72 kapitler (*ĵüil*) og er katalogisert som N° 746–N° 757.

### Blandede linjer: Narthang- og Lhasa Kangyur

Noen utgaver av Kangyur er basert på både Tsalpa og Tempangma. Narthang Kangyur (སྣར་ཐང་བཀའ་འགྱུར, *snar thang bka' 'gyur*) er en xylografisk utgave som ble trykt i perioden 1730–1732. Den er basert på manuskriptet *Chingwa Taktse* (fra Tsalpa-linjen) og *Shelkar* (fra Tempangma-linjen). Utgaven er oppkalt etter Narthangklosteret i prefekturet Shigatse i Tibet, 15&nbsp;km vest for prefekturets hovedstad Xigazê.

I Narthang Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (N.9) og opptar 12 bind (14–25).

Lhasa Kangyur (ལྷ་ས་བཀའ་འགྱུར, *lha sa bka' 'gyur*) er en annen blandet utgave. Den ble trykt i et statlig trykkeri nedenfor Potalapalasset i Tibets hovedstad Lhasa fra 1920 til 1934 og består av 100 bind (inkludert et indeksbind). Utgaven er basert på Dergé og Narthang Kangyur. Lhasa Kangyur ble til etter ordre fra den 13. Dalai Lama, Thubten Gyatso (1876–1933). Et nytrykk av utgaven ble produsert av *shes rig dpar khang* i Dharamsala.

I Lhasa Kangyur er prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers tekst nr 9 (H.9) og opptar 12 bind (14–25).

### Oversettelser til engelsk
I 1888, 1890 og 1891 utga Pratap Chandra Ghosa en engelsk oversettelse i tre bind  av den tibetanske versjonen i Dergé Kangyur. Oversettelsen omfattet de 11 første kapitlene, og det tolvte kapittelet frem til bampo 78.

Padmakara Translation Group begynte 27. februar 2021 arbeidet med å oversette alle 72 kapitler og 301 bampoer i Dergé Kangyur til engelsk. Oversettelsen tar også hensyn til alternative tibetanske gjengivelser i andre utgaver av Kangyur.

Den 1. februar 2024 ble de første 13 kapitlene publisert. Oversettelsen omfattet abhisamayālaṃkāra 1, de 95 første bamboer og dekket 2&nbsp;937 sider (av totalt 9&nbsp;420 sider).

Oversettelsen av kapitlene 14-28 (bampo 96-199, abhisamayālaṃkāra 2) ble publisert 10. september 2024.

Oversettelsen av kapitlene 29-72 (bampo 200-301) ble påbegynt 18. august 2022.

## Den kinesiske oversettelsen

I årene 660–663 e.Kr. oversatte Xuánzăng teksten til kinesisk i 400 bokruller med tittelen «den innledende forsamling» (初會, chū huì). Den er første del av hans monumentale oversettelse av et prajñāpāramitābibliotek. Hans oversettelse har 79 kapitler (hvorav de to siste kapitler er kapitlene 30–31 i utgaven på  vers). Teksten er ikke bevart i andre oversettelser

Sanskrit-originalen som Xuánzàng oversatte fra inneholdt 132,600 vers, og var muligens lengre enn sanskrit-teksten som ble oversatt til tibetansk og også har overlevd i nepalesisk tradisjon.

## Kommentarer
Den eksegetiske tradisjonen til denne litteraturen er enorm. Kommentarer ble skrevet av mahāyāna-buddhister innenfor ulike skoler i India, Tibet, Sentral-Asia, Kina, Korea og Japan.

### Alle utgaver av den store prajñāpāramitā sūtra
#### India
* Kumārarīshibhadra: «En kort oppsummering av Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitā pindārtha nāma, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pavi don bsdus pa zhes bya pa).
* Buddha Shrī Jñāna: «En kommentar av vanskelige punkter (av den korte oppsummering» (sanskrit: Sañcayagātha Pañjika, tibetansk: Sdud pa tsigs su bcad pavi dkav vgrel).
* Dīpamkarashrījñāna [Ātisha] (982–1054): «Lampen. En kort oppsummering av meningen med Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitā pindhārthapradīpa, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pavi don bsdus sgron ma).
* Kampala: «Råd om Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitopadesha, tibetansk: 'Phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa'i man ngag).

#### Tibet
* Minling Loken Dharmashri (1654–1717): «Nøkkelen til skattkammeret av Prajñāpāramitā» (sanskrit: Prajñāpāramitā koshatala nāma, tibetansk: Shes rab kyi pha rol tu phyin pavi mdsod kyi lde mig ces bya ba)

### vers
#### India
* **Smrtijñānakīrti:** «Meningen med de tre verker, de , de  og de  vers, som presentert konsistent i ’Erkjennelsens Juvel’» (sanskrit: Shatasāhasrikā Prajñāpāramitā Sūtra Traya-samānaartha-ashtha-abhisamayashāsanā), er bevart i en tibetansk oversettelse (tibetansk: *Bum dang nyi-khri lnga stong-pa dang khri-brgyad stong-pa gsum don mthun-par-mngon-rtogs brgyad-du bstan-pa bzhugs-so*)
* **To kommentarer av Darñsthrasena:** Begge kommentarene er kun bevart i tibetanske oversettelser. Den første er «En kommentar til Prajñāpāramitā i  vers» (sanskrit: Shatasāhashrikā Prajñāpāramitābrhattīkā, tibetansk: *Shes rab kyi pha rol tu phyin pa vbum pa rgya cher vgrel pa*) og ble oversatt av Surendrabodhi og Yeshe De.Den andre er «En omfattende kommentar til den Opphøyde Prajñāpāramitā i  vers, Prajñāpāramitā i  vers og Prajñāpāramitā i  vers» (sanskrit: Ârya Shatasāhashrikā Pañchavimshatisāhashrikā Ashtādasha-sāhashrika Prajñāpāramitā brhartthīkā, tibetansk: *P'hags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa vbum pa daq nyi khri lqa stoq pa daq khri brgyad stoq pavi rgya cher bshad pa*), og ble også oversatt av Surendrabodhi og Yeshes De.

#### Tibet
* Minling Loken Dharmashri (1654–1717): «En komplett kommentar til Prajñāpāramitā Sūtra i  vers» (tibetansk: Stoq-phrag-brgya-pavi rnam-par bshad-pa zhes-bya-ba, sanskrit: Shatasāhasrikā Prajñāpāramitā Sūtra Vivarana)
* Klong-rdol bla-ma ngag-dbang blo-bzang (1719–1794): «En kortfattet forklaring av de 108 emner behandlet i Shatasāhasrikā Prajñāpāramitā» (tibetansk: 'bum-gyi 'grel-rkang brgya-rtsa-brgyad ngos-'dzin)
* Mdo-mang («tilleggs-Sūtra'er» fra den muntlige tradisjon): En liten kommentar på 6 folier med den tibetanske tittelen *Shes-rab-kyi pha-rol-tu phyin-pa stong-phrag brgya-pa'i don ma nor-bar bsdus-pa. ('bum chung).*

#### Khotan
«Oppsummering av den 100-myriaders Mahāprajñāpāramitā» (Khotanesisk: Ssa-byūryi mahāprrajñāpārāme hīya hambeca) er en liten kommentar fra den sentralasiatiske bystaten Khotan. Teksten ble oversatt av Baily i 1951.

## Se også
* Prajñāpāramitā
* Paramita

## Noter


## Referanser




## Kilder
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*

* Pratap Chandra Ghosa, Bibl. Ind., I, 146-148 (1902–1913), chap 1-14.
* Bidyabinod: Mem. arch. Survey of India, 32, 1927
* Sten Konow: *Central Asian fragments of the Ad and of an unidentified text*, Mem. Arch. Survey of India, 69 (1942)
* H. W. Baily: *Khotanese Buddhist Texts* 1951
* Edward Conze: *Preliminary Note on a Prajñāpāramitā manuscript*, JRAS, 1950, sidene 32-36.
* Craig Jamieson: *Perfection of Wisdom*, Penguin Viking, New York, 2000 og Frances Lincoln, London, 2000.