Tenorsaksofon

En **tenorsaksofon** (også **tenorsax**) er et middels stort musikkinstrument i saksofonfamilien som ble oppfunnet av Adolphe Sax i 1840-årene. Saksofonen er stemt i Bb, og er dermed et transponerende instrument.

Den klinger én oktav mørkere enn sopransaksofonen, men har en mer jazz-aktig klang.

## Utseende
Tenorsaksofonen består hovedsakelig av et langt, bøyd messingrør med flere runde hull på, og over disse ligger klaffer til å bestemme hvilken tone som spilles. Klaffene er i et nettverk av stenger slik at musikeren kan spille instrumentet med ni fingre (høyre tommel brukes for å støtte saksofonen) på minst 23 klaffene på instrumentet. Saksofonen måler mellom 80 og 85 cm, og er synlig større enn altsaksofonen

Tenor er delt opp i tre deler: Munnstykket, halsen og kroppen. 
**Munnstykket* er oftest laget av ebonitt eller metall, og er den delen som lager lyden til instrumentet; resten av instrumentet forsterker bare og forandrer tonehøyden. Materialet munnstykket er laget i spiller mindre rolle, det er den interne arkitekturen som utgjør forskjell i klangen. Marcel Mule brukte metallmunnstykker i store deler av sin karriere, mens for eksempel Stan Getz og Gerry Mulligan brukte munnstykker av ebonitt. Det monteres på et rørblad på munnstykket, rørbladet vibrerer, og lager lyd. 
**Halsen* på tenorsaksofonen er både bøyd og knekt, til forskjell fra alt- og sopransaksofonen der den er henholdsvis bare knekt og rett. 
**Kroppen* på instrumentet er fra der halsen slutter og helt til slagstykket, altså der lyden kommer ut. Kroppen har de aller fleste klaffene, og har en bøy omtrent to tredeler ut i røret.

## Historie og bruksområder
Tenorsaksofonen ble oppfunnet av Adolphe Sax i midten av 1840-årene. Fra begynnelsen av ble ikke tenorsaksofoner og saksofoner generelt akseptert, men etter hvert fikk instrumentet mer og mer anerkjennelse. I begynnelsen på 1900-tallet ble en ny tenorsaksofon laget, en såkalt C melody, eller C-saksofon, og denne var vanlig i 1920-årene. Fordelen med en C melody-saksofon var at den var stemt i C, det samme som blant annet piano er, og da kunne piano og saksofon spille sammen fra samme note uten å transponere. Men plutselig i år 1929 sluttet saksofonprodusentene å lage disse saksofonene, og i dag er det svært uvanlig å bruke C melody-saksofoner i noen som helst form for musikk. 

Tenorsaksofonen blir brukt til mange forskjellige former for samspill, som janitsjarkorps, storband, danseband og jazzensembler. I noen tilfeller blir tenorsaksofonen også brukt i symfoniorkestre og kammermusikk, som i Maurice Ravels *Bolero*. I orkestre spiller tenorsaksofonen vanligvis en slags støtterolle sammen med eufonium, valthorn og trombone. I jazzband er tenorsaksofonen mer fremtredende, og spiller ofte melodien samt at den brukes som improviseringsinstrument.

## Jazz og populærmusikk
Tenorsaksofonen ble bedre kjent gjennom den hyppige bruken av instrumentet i jazzmusikk. Coleman Hawkins ga tenorsaksofonen nytt liv i 1930-årene fra å være et «hjelpeinstrument» sammen med blant annet valthorn til å bli et fullverdig melodi- og improviseringsinstrument. 

Mange kjente jazzmusikere fra 1940-tallet og utover har vært tenorsaksofonister. De spilte i forskjellige jazz-arter, alt fra den sterke, klangfulle lyden til Coleman Hawkins og hans tilhengere, til den muntre og lystige stilen til Lester Young og hans følge. Under bebop-tiden kom den mest fremstående tenorsaksofon-musikken fra jazz-standards (som *Four Brothers*) fra Woody Hermans orkester, og senere på 1960-tallet fikk Stan Getz stor suksess ved å spille bossa nova-musikk på hornet. 

Som et resultat av fremgangen i amerikansk jazz, fikk instrumentet også hovedroller i andre sjangre. Tenorsaksofonen er svært vanlig i rhythm and blues, og brukes også i rock and roll og den nyere rock. Instrumentet benyttes også i afroamerikansk musikk, latinmusikk og afrikansk musikk. Noen ganger har den også blitt brukt i post-punk og eksperimentelle band rundt om i Storbritannia i 80-årene, noen ganger også atonalt. 

## Utvidede registre
På alle saksofoner, og da spesielt tenor, er det vanlig å spille i utvidede registre. Kjente saksofonister, som John Coltrane, Michael Brecker, James Haulik, Sonny Rollins og Lenny Pickett, brukte alle et register som kalles *altissimo*, og er toner som ligger høyere enn f3. Toner i altissimo fortsetter helt til de ikke kan høres, men de vanligste på saksofonen er *trestrøken fiss*, *g*, *giss*, *a*, *b*, *h*, og *firstrøken c*, *ciss*, *d*, *ess*, *e* og *f*. På tenorsaksofon kan man også gå nedenfor *b* (lille b) ved å spille *b* og sette låret inntil slagstykket på instrumentet. Det vil da klinge *a*. 

## Se også
*Sopransaksofon
*Altsaksofon
*Barytonsaksofon