Hårfarge

**Hårfarge** er pigmentering av hårsekkene grunnet to typer av melanin: eumelanin og feomelanin. Jo mer eumelanin som er til stede, jo mørkere (brunt-sort) er hårfargen; om det er mindre eumelanin til stede, er håret lysere. Feomelanin er rød-gult. Nivåene av melanin kan variere over tid, noe som får hårfargen til å endre seg. Det er faktisk også mulig å ha hårsekker med mer enn en farge.

Særskilte hårfarger er assosiert med ulike etniske grupper. Grader av hårfarge er skjønnsmessig avklart ved å benytte Fischer-Saller-skalaen. Denne skalaen, som er oppkalt etter Eugen Fischer og Karl Saller, er benyttet i fysisk antropologi og medisin for å bestemmer graden av hårfarge. Skalaen benytter seg av følgende angivelser: A (lys blond), B til E (blond), F til L (blond), M til O (mørk blond), P til T (brun), U til Y (mørk brun/svart) og romertall I til IV (rød) og V til VI (rødblond). Det finnes også Martin-Schultz-skala for øyenfarge.

Hudfarge samt hårfarge er det mest tydelige arvelige kjennetegn ved mennesker. Personer med mørk hud har nesten alltid mørkt hår, mens blant personer med lys hud finnes all hårfarger inkludert svart og rødt. Det trengs små mengder melanin for at håret ser svart ut. Svart eller mørkt hår (og brune øyne) er mest utbredt i verden. Rødt hår er mer utbredt blant kvinner. Kvinner har generelt lysere hud enn menn. Grått hår skyldes redusert melaninproduksjon og kertatinets egen farge.

## Hårfargens genetikk og biokjemi
To typer for pigmenter gir håret dets farge: eumelanin og feomelanin. Feomelanin farger håret oransje og gult. Alle mennesker har en del feomelanin i håret. Eumelanin, som har to undertyper av svart og brunt, bestemmer hvor mørkt hårfargen er. En lav konsentrasjon av brun eumelanin resulterer i blondt hår mens en høyere konsentrasjon av brunt eumelanin vil gjøre håret brunt. Høyere andeler av svart eumelanin resulterer i svart hår, mens lave konsentrasjoner gir grått hår.

Feomelanin er mer kjemisk stabilt enn svart eumelanin, men mindre kjemisk stabilt enn brunt eumelanin, slik at det brytes ned langsommere når det oksideres. Det er grunnen til at blekemidler gir mørkere hår et rødaktig skjær i løpet av en kunstig fargeprosess. Mens feomelanin fortsetter å brytes ned vil håret gradvis bli oransj, deretter gult og til sist hvitt.

Hårfargenes genetikk er ikke skikkelig etablert ennå. I henhold til en teori er det minst to genpar som kontrollerer hårfargen. En fenotype (brun/blond) har en dominerende brun allel og recessiv blond allel. En person med en brun allel vil ha brunt hår; en person som ikke brun allel vil bli blond. Det forklarer hvorfor to foreldre med brunt hår kan frambringe et barn med blond hår.

Andre genpar er ikke-røde/røde par hvor det ikke-røde allel (som undertrykker produksjonen av feomelanin) er dominerende og allel for rådt hår er recessiv. En person med to kopier av rødhåret allel vil ha rødt hår.

Modellen med to gener redegjør ikke for alle mulige grader av brunt, blondt eller rødt (eksempelvis platinablondt versus mørkt blondt/lyst brunt), heller ikke forklarer det hvorfor hårfarge tidvis blir mørkere jo eldre personen blir. Flere genpar kontrollerer lyse versus mørke hårfarger i en kumulativ effekt. En persons genotype for multifoktoriell trekk kan innvirke med miljøet for å frambringe ulike fenotyper (QTLer, *quantitative trait locus*).

## Geografisk variasjon

Blondt hår er hyppigst funnet blant folk i Nord-Europa med et tyngdepunkt ved Østersjøen (Nord-Sverige, Finland og Latvia med over 80 %) og mørkt hår øker jevnt utover fra denne regionen (en kartlegging publisert i 1965 viser høyest forekomst av). Kartleggingen fra 1965 angir 50-79 % lyst hår i Norge. I dette området i Nord-Europa er det historisk stor variasjon i hår- og øyenfarger: Det er vanlig med brune, blå, grå og grønne øyne; mens brunt, gyllent, blondt, lyst og rødt er vanlige hårfarger. Utenfor dette området er det mindre variasjon i hår- og øyenfarge. Ved Middelhavet og i Midtøsten viser kartet fra 1965 under 20 % med lyst hår. I Sentral-Europa var andelen 20-49 % ifølge kartet.

En studie av utvalgte nordeuropeiske land (i 2019) fant høyest forekomst av blondt hår i Nederland (over 70 %) og lavest andel i Frankrike (12 %) som samtidig hadde høyest andel med brunt hår (84 %). Størst andel rødhårede var i Storbritannia (8 %).  

I Nord- og Øst-Europa er stor variasjon i hårfarge. Personer med lys hud kan ha alle hårfarger, mens personer med mørk hud som regel har mørkt hår (brunt, sort) - et unntak er blant aboriginer der lyst hår er vanlig hos personer med svært mørk hud. På Solomonøyene i Stillehavet er 5-10 % av de innfødt blonde samtidig som de er naturlig svært mørke i huden; det lyse håret skyldes et annet gen enn det som vanligvis gir lyst hår blant nordeuropeere. Genet ble endret ved en mutasjon som nå finnes hos 26 % av de innfødte; genet er resessivt.

I Europa er det nesten ingen sammenheng mellom øyenfarg (farge på iris) og hårfarge: personer med blå og brune øyne finnes alle slags naturlie hårfarger. I andre deler av verden har personer med mørk hudfarge tendens til å ha mørkt hår og mørke øyne. Øyefarge og hårfarge kan bestemmes nokså sikkert ved noen få gener, mens hudfarge er vesentlig vanskeligere predikere fra DNA. Øyefarge og hårfarge er sterkt arvelig. Utenfor Europa har de fleste mørke øyne og mørkt hår, kjente unntak er Altai-regionen og Kaukasus-området der lyst hår og lyse øyne har vært vanlig men med liten genetisk relasjon til befolkningen vest og sentralt i Europa.  

En studie blant hvite nederlendere viste sterk sammenheng mellom blondt hår og blå øyne samt mellom brune øyne og mørkt hår, omvendt forekom brune øyne og blondt hår sjelden hos samme person. Rødt hår og grønne øyne viste svak sammenheng. Farge på hud, øyne og hår varierer kontinuerlig og er ikke enten-eller. En studie av et utvalg personer fra Polen, Irland, Portugal og Italia viste at land forklart 30 til 40 % av variasjon i farge. Korrelasjonen mellom observert (fenotype) hudfarge og øyefarge var 0,40, korrelasjonen var 0,47 for hår og øyne, og 0,42 for hår- og hudfarge.

## Hårfarging

Hårfargen kan bli kunstig endret ved kjemiske prosesser. Hårfarging er klassifisert som «permanent» eller «semi-permanent», det vil si varig eller delvis varig farging.

Permanent hårfarge betyr at hårets struktur har blitt kjemisk endret til det til sist er fjernet. Det betyr ikke at det syntetiske hårfargen vil bli evig varig. I løpet av prosessen blir den naturlige hårfargen fjernet, en eller flere grader, og erstattet med syntetisk farge. Alle pigmenter er vasket ut. Naturlige farger holder seg langt lengre og kunstige vil blekne raskere (avhengig av fargemolekylene og formen på fargepigmentene).

Semi-permanent farge vaskes ut over tid – vanligvis i løpet av fire til seks uker slik at etterveksten ved hårrøttene er mindre øynefallende. Den endelige fargen for hvert fiberknippe er påvirket av dens opprinnelige farge og porøsitet slik at det vil være fine nyanser i fargen over hodet, mer naturlig og mindre skurrende enn en permanent farge. Det betyr at en grått og hvitt hår ikke vil farges til den samme fargen som resten av hodet. Faktisk vil en del hvite hår ikke ta til seg farge i det hele tatt. Noen få grå og hvite hår vil blande seg nok til at det ikke er synbart, men etter hvert som grått og hvitt hår blir mer dominerende vil ikke semi-permanent hårfarging ikke lenger være nok til å endre hårfargen.

## Referanser


## Se også
*Blond
*Brunt hår
*Rødt hår