open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Nicole Krauss

**Nicole Krauss** (født 1974) er en amerikansk forfatter. Krauss bor i Brooklyn, New York City. Hun var gift med forfatteren Jonathan Safran Foer. 

Krauss første roman, *Mann går inn i et rom*, ble kåret til årets roman av Los Angeles Times. *Kjærlighetens historie* ble utgitt i 2005, *Det store huset* i 2010 (norsk 2011).

## Romaner
* *[[Mann går inn i et rom]]* (2003). Oversatt av Aase Gjerdrum. 
* *[[Kjærlighetens historie]]* (2005). Oversatt av Aase Gjerdrum. 
* *[[Det store huset]]* (2010). Oversatt av Aase Gjerdrum.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Daniel A. Buli

**Daniel Aanundson Buli** (født  26. mars 1820 på en liten øy i innsjøen Begervannet i Herefoss i Aust-Agder, død 31. august 1900 på Engesland i Birkenes) var en norsk salmedikter.

Daniel Aanundson Buli skrev trolig over 470 salmetekster, et antall som overgår de kjente nordiske salmedikterne Kingo, Brorson, Dass og Landstad. 

## Biografi
Han var oppvokst på distriktets minste husmannsplass, og sønn av rydningsmann og tømmerfløter Aanund Danielsen Øya og hustru Malli Osmundsdatter Rodalen fra Landvik. 

Han startet som gjeter for bøndene i området bare 12 år gammel. På skolen viste han tidlig stort talent, og bare 17 år gammel ble han omgangsskolelærer, etterhvert også vaksinatør og herredregnskapsholder. Sommeren 1843 giftet han seg med «pige» Jensine Kleppekjær fra Fjære. Sammen fikk de sju barn. I 1846 flyttet familien til Vestøl i Vegusdal, og i 1856 til avsidesliggende Buli på østsiden av den vakre innsjøen Ogge i nåværende Birkenes kommune. Han jobbet som sagbruksbestyrer på Landekil og tømmermerker langs hele Tovdalvassdraget.

## Aandeligt Sangkor
Bare i underkant av 70 av Bulis salmetekster er kjent i dag, de fleste gjennom boken *Aandeligt Sangkor* som han i 1895 fikk trykket i et begrenset opplag på Christiansand Aktiebogtrykkeri. Sin første kjente salme *Ledsag oss Herre* skrev han 25 år gammel. Den har et sterkt sosialt engasjement, trolig påvirket av at hans morfar Osmund Rodalen satt i fangenskap på Akershus festning, etter å ha vært en av frihetskjemperen og bondehøvdingen Kristian Lofthus' nærmeste støttespillere i kampen mot embetsmennenenes utbytting av fattigfolk. Bulis salmetekster er blitt omtalt som "rett fra sultens alter". 

Daniel A. Buli døde 31. august 1900, og ligger gravlagt på det gamle gravstedet Haugvadbakken på Engesland i Birkenes.

## Plate
I 2001 ble 10 av Bulis tekster for første gang utgitt på den kritikerroste platen *[[Himmelske Balsam og sødeste Drue]]*, (Via Music) med vokalisten Åsne Valland Nordli, med musikerne Nils Økland, Sigbjørn Apeland og Torbjørn Økland, lydmann Audun Strype og produsent Sigbjørn Tveite. Utgivelsen inngår i Norsk kulturråds "Klassiker-serie".
Nordlig blåhval

**Nordlig blåhval** (*Balaenoptera musculus musculus*), også kalt bare **blåhval** eller **vanlig blåhval** i Norge, er en underart av blåhval som holder til på den nordlige halvkule, både i Atlanterhavet og i Stillehavet. Denne bestanden har aldri vært særlig tallrik, slik bestanden på den sørlige halvkule en gang var. Størstedelen av bestanden holder til i Stillehavet.

## Beskrivelse
Nordlig blåhval er den nest største av blåhvalene. Det er estimert at denne hvalen normalt blir omkring 24-28 meter lang. Kuene blir vanligvis størst og kan trolig veie opp mot 170-180 metriske tonn på det meste. Det vil allikevel være mer typisk at ei fullvoksen ku veier omkring 100-120 tonn, spesielt siden blåhval i dag ser ut til å være generelt mindre enn de var før den store nedslaktingen på slutten av 1800-tallet og i første halvdel av 1900-tallet.

Det er usikkert om man kan kalle nordlig blåhval en egen underart eller om den må betraktes som en variant av samme underart som sørlig blåhval. Uansett vil det vitenskapelige navnet være som nå.

## Utbredelse
I Stillehavet er denne blåhvalen først og fremst utbredt utenfor vestkysten av det nordlige Mexico og California (Baja California) i USA, samt vest- og nordkysten av Canada og Alaska. Førstnevnte er faktisk den største konsentrasjonen av blåhval i hele verden. Bestanden i Stillehavet er ifølge IUCN ikke sårbar, men avhengig av å være beskyttet.

I Atlanterhavet er den utbredt fra Asorene og nordover, i nordvest til Baffinbukta og i nordøst til Spitsbergen. Mest tallrik er den i områdene rundt Island, der den nordvestlige og den nordøstlige populasjonenes utbredelsesområder møtes. I perioden 1967&ndash;1989 ble det kun gjort elleve observasjoner av blåhval i kystnære norske farvann. Bestanden i Nord-Atlanteren er ifølge IUCN sårbar.

## Bestand
Norsk Polarinstitutt estimerer totalbestanden til ca. 6 000 dyr, hvorav ca. 600-1 500 i det nordlige Atlanterhavet (helst rundt Asorene og Island). Størsteparten av bestaden holder til i det nordlige Stillehavet. Mest tallrik er populasjonen utenfor Mexico/California. Både den islandske og den meksikansk/californiske populasjonen har vist en stigede tendens, men ellers er det små tegn til økning i bestanden.

Den internasjonale hvalfangstkommisjonen totalfredet den nordatlantiske bestanden i 1955, mens stillehavsbestanden først ble fredet mot slutten av 1966.

## Se også
* Sørlig blåhval
* Pygméblåhval
* Blåhval

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Åsne Valland Nordli

**Åsne Valland Nordli** (født 1975) er en norsk sanger, keramiker, skulptør og forfatter oppvokst i Norheimsund i Hardanger. Hun begynte å synge religiøse folketoner da hun var en liten jente, og lærte kveding av Steffen Eide, Margreta Opheim og Sondre Bratland. Femten år gammel begynte hun selv å undervise ved Ole Bull-akademiet på Voss. 

Valland Nordli har holdt mange konserter på ulike festivaler og under Filmfestivalen i Haugesund. Som 16-åring turnerte hun med Bergen Filharmoniske Orkester. Og i 1998 skrev samtidskomponisten, Magnar Åm, verket *Vandrande Himmel* spesielt for hennes stemme. 

Valland Nordli har spilt inn tre soloplater i samarbeid med produsent Sigbjørn Tveite. I 2000 var hun med på platen *[[Christmas]]*. Hun har medvirket på felemusikeren Nils Øklands utgivelse *[[Straum]].* I 2005 utga hun sammen med pianisten Kristin Skaare juleplaten *[[Lille Messias]]*. 

Hun har skrevet boka *Mine minste* om sine erfaringer blant gatefolk og gatebarn i Romania.

## Diskografi
Åsne Valland Nordli har gitt ut flere soloalbum og duoplate: 
* *Den ljose dagen*, (Kirkelig Kulturverksted 1994)
* *Julekvad* (Kirkelig Kulturverksted 1996) 
* *Himmelske Balsam og Sødeste Drue* (Via Music 2001) 
* *[[Lille Messias]]* (Via Music 2005) sammen med Kristin Skaare  
* *Over Tones* (ECM Records 2014)
Hun medvirker på følgende utgivelser: 
* *Folkemusikk fra Hardanger og Voss* (Spelarhaugen Folkemusikk 1990)
* *Hexa*, Ter Jungs Sextett (Hemera 2000)
* *Straum*, Nils Økland (Rune Gramofon 2000)
* *Quiet Winter Night*, Hoff Ensamble (2L 2012)

## Bibliografi
* *Mine minste* (Samlaget, 2017)

## Referanser


## Eksterne lenker
* vallandnordli.no/
Norsk Ideutvikling

**Norsk Ideutvikling AS** var et nettbasert mediehus og frem til 2006 hovedeieren av det største norske nettsamfunnet for ungdommer: Biip.no. Aksjeselskapet var basert i Oslo.

Norsk Ideutvikling ble stiftet i 2002. Norsk Ideutvikling skiftet etter mai 2005 navn til Biip.no AS. Aksjemajoriteten i dette aksjeselskapet ble i 2006 solgt til Egmont Serieforlaget og Mediehuset Nettavisen (eies pr. 2010 av Egmont). Aksjonærene Erling Løken Andersen, Bo Myrås og Ozan Øzerk forble sittende med en mindre eierandel hver, og Erling Andersen er også daglig leder i Biip.no AS (pr. oktober 2010).

Erling Løken Andersen, Bo Myrås og Ozan Øzerk stiftet i 2008 Norsk Idé AS, som viderefører medieutviklingsvirksomheten.

Norsk Ideutvikling omsatte i 2005 for rundt 0,7 millioner kroner. Omsetningen økte i 2006 til rundt 2,5 millioner.

## Norsk Ideutvikling-medier
* Filmfront.no, 33 % eierandel
* Xmobil.no
* Xspill.no
* Chatter.no
* Matsiden.no
* Testen.no
* Nordicface.com, 50 % eierandel.

Totalt har Norsk Ideutviklings digitale medier rundt 380 000 månedlige besøkende (pr. april 2007).

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Sørlig blåhval

**Sørlig blåhval** (*Balaenoptera musculus intermedia*), også kalt **antarktisk blåhval** i Norge, er en underart av blåhval som holder til på den sørlige halvkule, helst i Sørishavet. Denne bestanden var den mest tallrike før den store nedslaktingen tok til mot slutten av 1800-tallet og på første halvdel av 1900-tallet.

## Beskrivelse
Sørlig blåhval er den største av blåhvalene, men det hersker en viss uenighet i om denne hvalen kan kalles en egen underart eller om den må betraktes som en variant av *[[Balaenoptera musculus musculus|B. m. musculus]]*. Den kan bli over 30 meter lang og veier mer enn 200 metriske tonn på det meste. Den lengste blåhvalen som noen gang er målt var ei 33,58 meter lang ku som ble fanget ved Grytviken i Sør-Georgia i 1909 (Encyclopædia Britannica hevder det var i 1922, men dette er trolig feil). Den lengste hvalen som er målt av forskere (*American National Marine Mammal Laboratory*) var imidlertid 29,9 meter lang. Den tyngste blåhvalen som noe gang er fanget og veid var ei 27,6 meter lang ku som ble fanget i Sørishavet den 20. mars i 1947. Kua veide 190,17 metriske tonn (418 877 pund) (Guinness World Records. 2002). Den tyngste som er målt av forskere (American *National Marine Mammal Laboratory*) veide 177 tonn.

## Utbredelse
Sørlig blåhval finner man først og fremst i Sørishavet, men den krysser også over i det sørlige Atlanterhavet og Stillehavet, spesielt sør i Indiahavet, men også ganske langt nordover i dette havområdet. Den er således å finne langs både øst- og vestkysten av både det sørlige Afrika og Sør-Amerika. Likeledes rundt Australia og New Zealand.

## Bestand
Fra 1904 til 1967 ble mer en  blåhval drept i Sørishavet alene. Fangsten toppet seg i 1931, da 29 000 dyr ble drept. Titusner flere ble drept (noen hevder opp mot 100 000 dyr eller mer), men ikke rapportert, av Sovjetunionen på 1960-tallet og 1970-tallet (Cetacean Specialist Group, 1996).

I 1965 klassifiserte *P. Scott* blåhvalen som «meget sjelden», noe som bidro til at den Den internasjonale hvalfangstkommisjonen totalfredet den mot slutten av 1966, men stammen av blåhval i Sørishavet har bare vist en svak stigende tendens fra til nå. Dette skyldes trolig blant annet svært lav reproduksjonstakt, i det kuene bare føder en kalv hvert 2.-3. år. Totalbestanden i dag ligger trolig på omkring 3 000-5 000 dyr. Det er imidlertid vanskelig å skille mellom ikke fullt utvokst sørlig blåhval og pygméblåhval i disse strøkene, slik at det hersker en god del usikkerhet om bestanden.

## Se også
* Nordlig blåhval
* Pygméblåhval
* Blåhval

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Pygméblåhval

**Pygméblåhval** (*Balaenoptera musculus brevicauda -* også kalt **myrbjørn** på norsk) er en underart av blåhval som for det meste holder til på den sørlige halvkule, mellom 0º og 80ºE. Denne underarten ble først beskrevet i 1963.

## Beskrivelse
Pygméblåhval er den minste av blåhvalene. Den blir normalt ikke over ca. 22 meter lang (maksimalt 24 meter) og veier sjelden over 100 metriske tonn (typisk ca. 75-90 tonn). Hannene blir gjerne 1-2 meter kortere og er tilsvarende lettere. Dr. *Hidehiro Kato* (Japan Fisheries Research Agency) sier pygméblåhvalen er mer lik et rumpetroll i formen, mens de to andre underartene er mer torpedoformet. Han sier dessuten at man er rimelig sikre på at pygméblåhval ikke kan klassifiseres som en egen art, selv om det er klare biologiske og morfologiske forskjeller mellom denne og de to andre underartene av blåhval. Blant annet er det forskjell på hvordan blåsehullet er utformet.

## Utbredelse
Pygméblåhval finner man først og fremst i det sørlige Indiahavet og Stillehavet og det nordlige Sørishavet, men den krysser også over i det sørlige Atlanterhavet (der det finnes indikasjoner på at denne hvalen kan trekke nordover mot tropiske farvann rundt ekvator. 

Mest vanlig er pygméblåhvalen rundt den sørafrikanske øygruppa Prince Edward Islands og de to franske øygruppene Crozetøyene og Kerguelenøyene sør i Indiahavet, men det finnes også pygméblåhval lenger nord, som rundt Madagaskar, Maldivene og Sri Lanka, og trolig også langs kysten av Oman. Dr. Hidehiro Kato hevder at all blåhval i tropiske farvann trolig kan være pygméblåhval.

## Bestand
Clapham m.fl. (1999) hevder at Sovjetunionen på 1960-tallet og 1970-tallet slaktet ned mer enn 8 000 pygméblåhvaler som ikke ble rapportert.

Det har blitt estimert at det fines ca. 3 000-5 000 pygméblåhvaler, men det er vanskelig å skille mellom ikke fullt utvokst sørlig blåhval og denne hvalen. Flere forskere mener at det kan være flere pygméblåhvaler (opp mot 10 000 har blitt antydet) enn både sørlig- og nordlig blåhval tilsammen, men det hersker stor usikkerhet om alle bestandene. I dette ligger det imidlertid at det kanskje er langt færre nordlige- og sørlige blåhvaler enn antatt fram til nå, sidene de samme forskerne oppgir de samme estimatene for totalbestanden av blåhval. Dette er også årsaken til at IUCN ikke kan si noe sikkert om trusselbildet for pygméblåhval. Man har ikke tilstrekkelig med informasjon om bestanden til å si noe sikkert om hvor sårbar den er.

## Se også
* Nordlig blåhval
* Sørlig blåhval
* Blåhval

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Alex Johnson

**Alexander Lange Johnson** (1910–1989) var en norsk teolog som var biskop i Hamar bispedømme 1964–1974.

## Liv og virke
Johnson ble født den 26. oktober 1910 i Antsirabe i Madagaskar. Han ble *cand.theol.* i 1933 og ordinert i 1935. Fra 1935 til 1939 arbeidet han som landssekretær i Norges Kristelige Studenterbevegelse. Han var leder for samme organisasjon fra 1939 til 1946. I okkupasjonstiden var Johnson aktiv i motstandskampen og medlem av hjemmefrontens koordinasjonskomité.

Han var hjelpeprest i Uranienborg menighet i Oslo fra 1939, residerende kapellan i Elverum fra 1946, prest i Frogner i Oslo fra 1953 og studentprest i Oslo fra 1960. Fra 1954 til 1964 var han også formann i Oslo Indremisjon. I 1961 ble Johnson rektor ved Det praktisk-teologiske seminar ved Universitetet i Oslo.

I 1964 etterfulgte Johnson Kristian Schjelderup som biskop i Hamar. Han gikk av som biskop på grunn av sykdom i 1974.

Alex Johnson har skrevet flere bøker, blant annet *Mann og kvinne skapte han dem* (1939) og *Eivind Berggrav. Et liv i spenning.* (1959). Biskop Johnsons interesse for liturgi og kirkemusikk førte til et tett samarbeid med domorganist Ragnar Røgeberg.

Etter endt bispetid ble han frimurer i Den Norske Frimurerorden. Han døde den 20. april 1989 i Oslo.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Krupp (konsern)

**Friedrich Krupp AG** var et tysk industrikonsern som hovedsakelig var virksom innen stål- og verkstedsindustrien. Foretaket ble grunnlagt den 20. november 1811 av industriherren Friedrich Krupp i byen Essen, som den gangen var en del av prøyssiske provinsen Westfalen.

I 1991 kjøpte eierne flertallet av aksjene i stål- og gruveindustriselskapet Hoesch AG. I 1992 ble dette fusjonert med Friedrich Krupp AG til det nye selskapet Friedrich Krupp AG Hoesch-Krupp. Etter å ha fått ny eier, skiftet det i 1999 navn til ThyssenKrupp AG.

## Referanser


## Litteratur
* 
*
*
*
Hvite

**Hvite** kan sikte til:

* Hvit, en farge

* «Den hvite rase» («den kaukasoide rase»), «hvite mennesker» med lys hudfarge
* Den hvite armé, eller «de hvite», styrker som sloss mot bolsjevikene under den russiske borgerkrigen
* De hvite, den seirende styrken i den finske borgerkrigen, under ledelse av Carl Gustaf Mannerheim
* De hvite bussene, en aksjon for å redde skandinaver ut av tyske konsentrasjonsleirer under andre verdenskrig
* Den hvite lotus, en sekterisk bevegelse med buddhistiske trekk
* Den hvite rose, en ikkevoldelig opposisjonell gruppe av kristne studenter
* *[[Den hvite viking]]*, en film
* Det hvite hus, den amerikanske presidentens embedsbolig
* Det hvite råd, et fiktivt råd i J.R.R. Tolkiens Midgard
* Eggehvite
* *[[Hvite niggere]]*, en roman av Ingvar Ambjørnsen
* Hvite ørner, en serbisk paramilitær enhet
2. klasse kanonbåt

**Kanonbåter av 2. klasse**, eller **«Vale»-klassen** og **«Gor»-klassen** var en fartøyklasse konstruert for den norske marinen og var i bruk fra rundt 1877 til de ble ombygget til mineleggere i 1910. Som mineleggere var de i bruk frem til etter  andre verdenskrig. Båtene hadde et deplasement på 250-300 tonn, og det ble fra 1877 til 1887 bygget 7 stykker. De var fra 27-33 meter lange, og hadde to dampmaskiner som gav dem en fart på rundt 10 knop. De var bestykket med 1 x 26&nbsp;cm bakladekanon, 1 x 37&nbsp;mm hurtigskytende kanon og 2 x 37&nbsp;mm rekylfrie kanoner.

Kanonbåtene var bygget på bakgrunn av erfaringer gjort med 3. klasse kanonbåter, som fort ble alt for gammeldagse og trege. En senere utvikling av kanonbåtene var 1. klasse kanonbåt.

Som mineleggere gjorde kanonbåtene tjeneste fra 1910 og ut til og med andre verdenskrig. De var da håpløst foreldet, og utrettet ikke stort. Båtene hadde plass til femti miner, men var også bestykket med en 47&nbsp;mm kanon som erstatning for den mindre 37&nbsp;mm. Den to resterende kanonene ble beholdt.

Under den tyske invasjonen av Norge ble fartøyene stort sett benyttet som kanonfartøyer, selv om de fleste overgav seg uten kamp i møte med den totalt overlegne og moderne tyske marinen.

;2. klasse kanonbåter
* «Vidar»
* «Tyr»

## Litteratur
*Marius Thomassen: *90 år under rent norsk orlogsflagg*, Eide forlag, 1995
Crispo

**Crispo** er en sjokolade som ble lansert av Nidar i 1958. 

Sjokoladen består av lys melkesjokolade og riscrisp. I starten ble Crispo laget på Bergenes godterifabrikk på Rodeløkka i Oslo, men etter at Nidar og Bergene slo seg sammen i 1980, ble produksjonen av sjokoladen flyttet til Nidar i Trondheim.

## Framstilling
Crispo lages ved å blande lys melkesjokolade og sprø riscrisp til en sjokolademasse. Denne massen helles deretter i former før de går gjennom flere såkalte ristebord som spres sjokoladen jevnt utover hele forma. Sjokoladen går til slutt gjennom flere lange kjølekanaler før den blir pakket i emballasje.

## Varianter
Det fantes i mange år bare én variant av Crispo, men i 1995 ble Crispo storplate lansert. I 2007 kom Crispo som barsjokolade.

## Referanser
Brondesbury Park

**Brondesbury Park** er et velstående område, forstad og valgkrets i det engelske distriktet Brent i London. Det er et velstående og grønt område, med Brondesbury Park stasjon i sentrum. Området har en rekke med åpne plasser, slik som parkanleggene Queen's Park og Tiverton Green.

Brondesbury Park har antagelig fått sitt navn etter den samme mannen, Brand, som også ga navnet i forvansket form til Brownswood Park i Hackney (nå kalt for Finsbury Park). Ved 1538 besto området av et herrehus med vollgrav.

## Referanser


## Eksterne lenker
*Brondesbury Park Ward , fakta og tabeller fra Brent Council
Vågsfjord videregående skole

**Vågsfjord videregående skole** var en sammenslåing av Heggen videregående skole og Skånland videregående skole i forbindelse med innføring av ny regionmodell for de videregående skolene i Troms fylke.

Skolen hadde studiemuligheter i bydelen Heggen i Harstad og på tettstedet Evenskjer i Skånland. Skolen hadde ca. 550 elever fordelt på studieretningene allmenne, økonomiske og administrative fag og musikk, dans og drama, hvorav ca. 100 holdt til på Skånland.

I 2010 ble skolested Skånland nedlagt og samlokalisert med Heggen, og skolen gikk tilbake til navnet Heggen videregående skole.

## Eksterne lenker
* Heggen videregående skole
* Skånland videregående skole
August Macke

**August Macke** (født 3. januar 1887 fra Meschede i Tyskland, død 26. september 1914) var en tysk maler.

Han fikk sin kunstutdanning ved Kunstakademie Düsseldorf i 1904-1906 og hos Lovis Corinth i Berlin 1907–1908. Han reiste til Paris og beundret Georges Seurat og Henri Matisse for deres håndtering av farger. Sammen med Vasilij Kandinskij og Franz Marc var han med på å stifte gruppen Blaue Reiter i München i 1911.

I 1912 besøkte han og Franz Marc Robert Delaunay i Paris, og våren 1914 dro han sammen med bl. a. Paul Klee til Tunis. Hans siste verker ble preget av det samme lyset som Klee snakket om.

Han ble innkalt som soldat i første verdenskrig og falt ganske tidlig. Han ble 27 år gammel.

## Referanser


## Eksterne lenker
* August Macke Biographie
Studenterlunden

**Studenterlunden** er et parkanlegg i Oslo avgrenset av Karl Johans gate, Roald Amundsens gate, Stortingsgata og Frederiks gate.

I Studenterlunden ligger Nationaltheatret, en uteservering («Moltemyra») og nedgang til Nationalthatret T-banestasjon og jernbanestasjon. Plassen foran stasjonsnedgangene heter Johanne Dybwads plass.

## Historie

Området tilhørte opprinnelig byløkken *Ruseløkken* og ble solgt til staten i 1837. Området ble først kalt *Ruseløkkens park* og ble særlig tatt i bruk etter at universitetsbygningene ble tatt i bruk i 1852, og navnet *Studenterlunden* ble etter hvert tatt i bruk.

Kommunen overtok parken i 1888, og Nationaltheatret ble bygget i denne i 1899. Området mellom teaterbygningen og Universitetsgata er opparbeidet til en hellelagt plass med statuer av Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson.

Videre ble nedgangen til Holmenkollbanen bygget her i 1928, og det tok også en stor del av parken. Til slutt ble de siste rester av den opprinnelige parken fjernet i forbindelse med gravearbeider for ny tunnel for T-bane og jernbane første halvdel av 1970-tallet. På denne tiden fikk området det nedsettende oppnavnet *«Studenterhølet»* på folkemunne ettersom den tidligere så vakre parken i lange tider framsto som en inngjerdet gapende byggegrop. I forbindelse med istandsettingen etter disse arbeidene er store deler av den opprinnelige parken hellelagt som fotgjengerareal og plassen mellom dagens T-bane og Nationaltheatret er oppkalt etter Johanne Dybwad. Lillebjørn Nilsen nevner dette gravearbeidet i sangen Bysommer. 

I 1990 ble parken kåret til Årets grønne park av norske anleggsgartnere.

## Referanser

 



## Litteratur
*Moe, Ingvild Siemers: *[https://web.archive.org/web/20150712014715/http://www.oslomuseum.no/images/stories/PDFer/Byminner/Byminner%20nr%202%20-%202011%20-%20web.pdf Forutsetninger og forandringer - Lund og Slaatto former Eidsvolls plass og Studenterlunden].* I Byminner nr.2-2011, s.28-43

## Eksterne lenker
* 
* Flyfoto og mulighet for kart
Svein Møller

**Svein Arne Møller** (født 8. juni 1958, død 15. juli 1999) var norsk kirkemusiker, komponist og dirigent. Han ble født og vokste opp på Herøy, og fikk sin organistutdannelse ved Norges musikkhøgskole i Oslo. Deretter var han kantor i Nordstrand menighet i Oslo gjennom 15 år, avbrutt av en kortere periode som lærer ved Viken Folkehøyskole.

Tiden som kantor i Nordstrand menighet innebar et høyt aktivitetsnivå både som korleder, organist og ikke minst som komponist av kirkelig bruksmusikk. Han fikk raskt en sentral rolle i det lokale – og etter hvert det nasjonale – musikkliv innenfor Den norske kirke. Som dirigent for bl.a. Nordstrand kirkekor medvirket han på et høyt antall konserter og flere CD-innspillinger. Den siste av disse, «Rop av fryd» (1998), er i sin helhet viet Møllers egne komposisjoner, med tekstlige bidrag fra en rekke forfattere.

Møllers mange verker for kor og ulike mindre ensembler har oppnådd stor utbredelse blant kor og i kirker over hele landet. Flere av hans sang- og salmemelodier ble tatt inn i det offisielle salmeboktillegget Salmer 1997, og i Norsk salmebok (2013) er han representert med åtte melodier. Hans verk «Eg er glad» ble fremført av Nidarosdomens Guttekor som inngangsmusikk under prinsesse Märtha Louise og Ari Behns vielse i Nidarosdomen 2002. Møller skrev også scenemusikk, blant annet til Herøyspelet (med manus av Rolf Losnegård), som settes opp på Herøy Amfi hver sommer.

Svein Møller døde i 1999, etter en tids alvorlig sykdom, bare 41 år gammel.
Dollis Hill

**Dollis Hill** er et område i Brent i det nordvestlige London. Det omfatter gatene rundt den 35 hektar store Gladstone Park, som tidligere var eiendommen til Dollis Hill House. Dollis Hill undergrunnsstasjon knytter stedet via Jubilee-linjen til Londons sentrum på 15 minutter.

## Historie
Området ble utviklet i begynnelsen av 1800-tallet, da Finch-slekten kjøpte opp flere gårder og slo sammen eiendommene. Dollis Hill House ble bygget i 1820-årene. 

Under den andre verdenskrig ble datamaskinen Colossus, som ble brukt av kodeknekkerne på Bletchley Park, utviklet på Post Office Research Station. Mot slutten av 1970-årene ble forskningsstasjonen flyttet til Martlesham Heath, og bygningen er innredet til leilighetskomplekset Chartwell Court. Bunkeren «Paddock», som under andre verdenskrig en sjelden gang ble brukt av blant annet Winston Churchill, ligger i Dollis Hill.

Statsminister William Ewart Gladstone besøkte ofte Dollis Hill House på slutten av 1800-tallet. Året etter hans død kjøpte distriktsforvaltningen i Willesden opp deler av eiendommen og gav parken de utviklet hans navn.

Mark Twain bodde i Dollis Hill House sommeren 1900. Han skrev at «Dollis Hill er nærmere å være et paradis enn noe annet hjem jeg har bodd i».

## Referanser


## Eksterne lenker
A Real Dead One

***A Real Dead One*** er et livealbum av det britiske heavy metal bandet Iron Maiden, utgitt 18. oktober 1993. Albumet ble spilt inn på ulike konserter i Europa under Fear of the Dark Tour i 1992 og Real Live Tour i 1993. Det inneholder sanger fra bandets tidlige periode (1975–1984), frem til *[[Powerslave]]*-æraen, mens motstykket *[[A Real Live One]]* består av materiale fra albumene utgitt etter *Powerslave*.

Albumet lå tre uker på den britiske albumlisten, og ble kort tid etter fulgt av konsertalbumet *[[Live at Donington]]*.

Da Iron Maiden ga ut sine album på nytt i 1998, ble *A Real Dead One* og *A Real Live One* slått sammen til dobbeltalbumet *[[A Real Live Dead One]]*. Omslaget ble laget av bandets faste illustratør Derek Riggs, og viser maskoten Eddie som discjockey i helvete.

Singelen «Hallowed Be Thy Name» ble utgitt fra albumet og nådde niendeplass på den britiske singellisten.

## Sporliste

## Personell
Produksjons- og krediteringsinformasjon er hentet fra albumets liner notes.

**Iron Maiden**

* Bruce Dickinson – vokal
* Dave Murray – gitar
* Janick Gers – gitar
* Steve Harris – bass, produksjon, miksing
* Nicko McBrain – trommer

**Tilleggsmedvirkende**

* Michael Kenney – keyboard

**Produksjon**

* Mick McKenna – lydtekniker
* Tim Young – mastering
* Derek Riggs – omslagsillustrasjon
* Guido Karp – fotografi
* George Chin – fotografi
* Tony Mottram – fotografi
* Rod Smallwood – management
* Andy Taylor – management

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Fibermangel

**Fibermangel** er betegnelsen på for lavt inntak av fiber. Forstoppelse og hemoroider er de vanligste konsekvensene av fibermangel. Maten bruker lengre tid gjennom fordøyelsessystemet, ekstra mye væske suges tilbake i kroppen og avføringen blir hard og treg.

## Se også
*Cellulose
*Kostfiber
Grünings løkke

**Grünings løkke** var en byløkke i Bymarken som lå i området som i dag kan avgrenses fra sjøen i Pipervika opp til Stortinget, Karl Johans gate, og ned Universitetsgata tilbake til sjøen, store deler av det området som senere ble kalt «Vika» og hvor Oslo rådhus i dag står. Den nordlige delen av løkkeeiendommen er dagens Eidsvolls plass. I vest grenset den til Ruseløkken.

Løkken ble opprinnelig eiet av nederlenderen Selius Marselis på 1650-tallet som oppførte et stort lysthus, *Marselienborg*, med en omfattende hage. Det skal ha vært tulipanbed og flere fiskedammer på eiendommen.

Senere var det flere eiere av eiendommen, blant dem Lorentz Reichwein, og i 1818 ble den kjøpt av generalkonsul Andreas Grüning. Da han døde i 1842 ble dagens Stortingsgata opparbeidet som en forlengelse av Drammensveien og denne delte eiendommen i to. Den nye veien fikk navnet Drammensveien.

Som følge av at eiendommen ble delt, solgte Grünings enke i 1846 den nordlige delen, altså delen mellom den nye veien og Karl Johans gate, til gårdeierne på nordsiden av Karl Johans gate. Slik ønsket disse å unngå at dette området ble utparsellert til byggetomter. Dette førte at dette området ble liggende ubebygd og kunne senere bli opparbeidet til dagens Eidsvolls plass. 

Samtidig med salget av den nordlige delen av tomten, utparsellerte Grünings enke den øvrige løkkeeiendommen, altså området fra Stortingsgata og til sjøen, til byggetomter.

Hovedhuset lå der hvor hjørnet av Rosenkrantz' gate og Stortingsgata er i dag. Hovedhuset og eiendommen hadde opprinnelig adkomst fra den daværende sentrumsbebyggelsen over dagens Wessels plass og losjebygningen for frimurerne. 

Hovedhuset ble revet i 1868 i forbindelse med bygging av bygårdene.
Skuibakken

**Skuibakken** ligger på Skui i Bærum, og var i sin tid Norges største hoppbakke og stod sentralt i norsk hoppsport i etterkrigstiden. Bakken ble bygd og var eid av Bærums Skiklub.

Den ble tatt i bruk med innvielseshopprenn 18. mars 1928 og var den gangen unik både i sin størrelse og form. Bakkerekorden dengang var 67,5 meter. Dagens bakke ble bygget i 1962, med et K-punkt på 110 meter. Bakkerekorden er på 122 meter, satt i siste renn i 1996 av Pål Hansen. I samme renn hoppet den da 14 år gamle Bjørn Einar Romøren 124,5 meter, men falt.

I Skuibakken ble det arrangert NM i 1965, 1968, 1971, 1975, 1979, 1985 og 1991. I årene 1958-64 og på 1970-tallet var Skuirennet en del av den norske hoppuka. I 1981 ble det installert flomlys, og dette gjorde at bakken kunne ha verdenscuprenn i 1981 og 1983. (Verdenscuprennene i 1989 og 1990 måtte avlyses på grunn av snømangel.) Totalt har det vært avviklet rundt 60 renn i bakken, med et samlet tilskuerantall på rundt 450&nbsp;000 tilskuere. Publikumsrekorden er på 30&nbsp;000 tilskuere, den ble satt under NM søndag 26. februar 1950.

Det siste offisielle hopprennet fant sted i 1996, og bakken ble senere vedtatt revet da den har en gammeldags profil. Foreningen Skuibakkens Venner ble etablert i 2007 med formål å bevare bakken. Venneforeningen får økonomisk støtte av Bærum kommune, samt Akershus fylkeskommune, Norsk kulturminnefond, Riksantikvaren og lokale velforeninger. 2. desember 2008 ble det meldt at Riksantikvaren ønsket å frede anlegget på grunn av bakkens rolle i norsk hoppsport. I februar 2009 ble det besluttet fredning, og dette ble markert med et arrangement 24. februar der både riksantikvar og ordfører var til stede. 2. desember 2009, på dagen ett år etter fredningsforslaget, overtok Skuibakkens Venner eierskap til bakken fra Bærums Skiklub, og samtidig ble det inngått bruksrettsavtale med grunneier Bærum kommune.

## Bakkerekorder

## Se også
* Hopprenn i Skuibakken

## Kilder / andre eksterne lenker
* «Vil frede 80 år gammel hoppbakke», Aftenposten 2. desember 2008
* Ukens kulturminne: Skuibakken
* Skisprungschanzen-Archiv: Bærum (Skui)
* Video fra Tv.Budstika om Skuibakkens Venner 
* Skui Vels årsberetning 2007 med omtale og bilder av bakken (PDF format)
* Skuibakkens venner
** Skuibakkens venner: Bakkerekorder gjennom tidene
* Skisprungschanzen-Archiv: All time results (15. april 2012)
* 
## Eksterne lenker
*
Pale

**Pale** er en vestlandsbetegnelse på småsei. Den skiller seg fra voksen sei ved at den er mer blå enn grå. Pale finnes ofte i store mengder oppe i sjøen, og er vanlig å få på snøre. Den blir også fanget i større mengder, og markedsført i porsjoner klar til både steking og annet.

## Referanser
Church End (Brent)

**Church End**, vanligvis omtalt som Church Road, er en hovedgate mellom Harlesden og Willesden i distriktet Brent i nordvestlige London. Det er også navnet på området langs gaten. Det meste av bebyggelsen er boliger, men det er også noen butikker, et postkontor og en politistasjon. Befolkningen er i stor grad afro-karibiske.

## Historie
Church End oppsto som et område rundt kirken St. Mary's Church i nærheten av Willesden. Stedet var omtalt som Churchend på slutten av 1500-tallet. Kirken er fra 1200-tallet. Dagens stedsnavn Church End hadde funnet sin form i 1683 og på kart hos Ordnance Survey i 1877. I løpet av 1700-tallet hadde en landsby med vertshus utviklet seg rundt kirken. Ankomsten av jernbanen på 1800-tallet førte til ytterligere utvikling, men området forble et jordbruksområde til å begynne med.

Boligområdet Church End kalles ofte «The White Flats» på grunn av de hvite småhusene som lå der tidligere. De ble bygget som moderne boliger av bydelsforvaltningen, med bedre kvalitet enn det som var vanlig for offentlige boliger. I 1997 ble det bestemt at de skulle rives. Fra 1999 ble de erstattet av mursteinshus av god kvalitet. Hele området skal være ferdig utbygget i løpet av 2007.

Church Road var tidligere kjent for problemer med gjengkriminalitet, og har vært regnet som et av de mest utrygge områder i Harlesden-området. Det har blant annet vært omfattende rivalisering mellom ungdommer fra boligområdene Church End Estate og St. Raphael's Estate, og med ungdom fra Kensal Rise. Nybyggingen i Church End var et av tiltakene som ble satt inn mot dette, og kriminalitetsnivået har gått betydelig ned på 2000-tallet.

## Kommunikasjon

Bussrutene 260 og 266 går langs Church Road. Det er omkring syv minutters gange til Neasden undergrunnsstasjon, og elleve minutter til Harlesden undergrunnsstasjon. Buss 266 gir forbindelse til Willesden Junction stasjon.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Church End growth area , Brent Council
* Church End, Brent , Catalyst Housing
Kenton

**Kenton** er et område i nordvestlige London, delvis i distriktet Harrow og delvis i distriktet Brent. Kenton er blitt beskrevet som en rolig, flerkulturell forstad beliggende nordøst for Harrow. I henhold til folketellingen i 2011 har Kenton en befolkning på 12 133 innbyggere.

Stedet er nevnt som landsbyen *Keninton* i 1231, da den allerede var en veletablert bosetning. Stedsnavnet har betydningen «Cēnas gård» og kommer fra det angelsaksiske personnavnet *Cēna* og angelsaksiske ordet *tun* («gård»). Stedsnavnet Kennington samme opprinnelse, men uten forbindelse til samme bonde. Fram til begynnelsen av 1900-tallet var Kenton fortsatt en liten landsby rundt dagens Woodgrange Avenue.

Puben Plough er den første som ble åpnet på stedet, i begynnelsen av det 18. århundre. Bygningen den ligger i nå er ikke den opprinnelige.

Kenton stasjon ble åpnet på linjen London and North Western Railway den 15. juni 1912, mens Northwick Park stasjon, som opprinnelig het Northwick Park and Kenton, ble åpnet 28. juni 1923. Med jernbanen fulgte urbanisering, spesielt i mellomkrigstiden.

## Referanser


## Eksterne lenker
*Kenton Recreation Ground – Kenton Recreation Ground featuring The Old Bowls Cafe
Harlesden

**Harlesden** er et område i distriktet Brent i nordvestlige London. Den største befolkningsgruppen er av afro-karibisk opphav, mens det også er betydelige innslag av irer, brasilianere og guyanere. Harlesden har blitt lovprist for sin levende karibiske kultur og har uoffisielt blitt kalt for Londons hovedstad for reggae. Stedets fremste midtpunkt er dets *Jubilee Clock*, jubileumsklokke, sentralt i High Street som ble reist i forbindelsen med dronning Viktorias gulljubileum.

Fram til midten av 1800-tallet var Harlesden en landsby, men med jernbanen fulgte urbanisering. Stasjonene Willesden Junction, Kensal Green og Harlesden fikk stor betydning for utviklingen av området. Det ble bygget småhus for jernbanearbeiderne, og større hus for middelklassen som ble trukket til stedet. 

Det gamle sognet Willesden ble oppslukt av London, og det landlige preget forsvant fra Harlesden. Under den første verdenskrig ble det reist lavkostboliger i områdene mellom de gamle landsbyene, slik at man fikk et sammenhengende urbant område. En av Storbritannias største industriområder ble opprettet i Park Royal rett utenfor Harlesden. 

I etterkrigstiden tok dagens Harlesden form gjennom innvandring fra Karibia, det indiske subkontinentet og Afrika. Mens dette i områder som Notting Hill og Brixton førte til problemer og i noen tilfeller raseopptøyer, har det vært langt færre gnisninger i Harlesden. 19 prosent av befolkningen er afro-karibere, fulgt av afrikanere, 14 prosent hvite briter, og 15 prosent fra andre steder.

## Referanser
SCAM

**SCAM** er en italiensk produsent av terrengkjøretøyer som holder til i Induno Olona i Varese.  Virksomheten ble stiftet i 1995 av en gruppe ingeniører med erfaring fra produksjon av terrenggående lastebiler.  De leverte først deler til Bremach, mens de første egne modellene var SM og SMT, og i april 2000 begynte serieproduksjon på 15 kjøretøyer i måneden. I 2005 innledet de et samarbeid med Iveco om leveranse av kabiner, motorer og drivverk.  Leveranser og vedlikehold foretas også gjennom Iveco-systemet.

Motoren for alle SCAM-modeller er Ivecos 3-liters turbodiesel F1C på 175 hk. Akslene er fra Carraro, og  girkassen med 6 trinn er fra ZF. En egenutviklet ekstra girkasse sørger for lavgir og firehjulstrekk. Modellene fås med totalvekt på 3,5 eller 5,5 tonn. Bilene har parabolske bladfjærer både foran og bak.

## Modeller
* SM (2000)
* SMT (2000)
* ST (2005)

## Eksterne lenker
*  (italiensk)
Neasden

**Neasden** er et område i distriktet Brent i nordvestlige London. Det var en gang kalt for «den mest ensomme landsby i London», men er nå et relativt pregløst forstad delt i to av veien North Circular Road og adskilt fra Wembley ved elven Brent.

## Etymologi
Stedsnavnet er dokumentert i 939 som *Neasdun*, og angelsaksiske *neos*, «nese» + *dūn*, «høyde». Betydningen er en neseformet høyde som referanse til et kjent landemerke i området som lå ved enden av Dollis Hill. Av strategiske grunner bygde oldtidens samfunn bygdeborger på høyder, i keltiske språk, som i irske ''dún'', skotsk-gælisk ''dùn'', gammelwalisiske *din*, hadde dette ordet betydningen festning, borg. I 1750 ble skrivemåten *Needsden* brukt, og den nåværende skrivemåten er således av senere dato.

## Historie
I begynnelsen av 1850-årene var Neasden en liten landsby med omkring 110 innbyggere. I 1875 ble Dudding Hill stasjon åpnet, og kort tid etter ble Metropolitan Railway ført gjennom Neasden. Det ble bygget hus til jernbanearbeiderne, og i 1911 hadde befolkningstallet nådd 2074. I 1909 åpnet en annen stasjon like ved, Dollis Hill.

North Circular Road ble anlagt i 1930-årene, og dette førte med seg en ny runde med utvikling av området. Den siste gården i Neasden ble erstattet av boliger i 1935. I 1936 åpnet det første kjøpesenteret, som var et av de mest moderne i omegnen. Sør for Neasden ble det etablert industri, og i 1949 var det mer enn 13&nbsp;000 innbyggere.

I etterkrigstiden fulgte nedgangstider. På grunn av trafikkproblemer ble North Circular Road lagt om, og den nye traséen kuttet i praksis Neasden i to. Dette hadde en katastrofal effekt på kjøpesenteret. Industrien led også, med mange nedleggelser. Utover i 1960- og 1970-årene flyttet mange afro-karibiere, søramerikanere, irer og senere østeuropeere til området. I 2004 gjennomførte bydelsforvaltningen en delvis ombygging av kjøpesenteret for å gjøre det mer attraktivt.  

Neasden regnes som et av Londons mest kriminelt belastede områder, i likhet med naboområdene Stonebridge og Harlesden. 

Neasden Temple er det største hindutempelet utenfor India. 

På grunn av det britiske satiremagasinet *[[Private Eye]]* har Neasden fått et spesielt ry. Bladet begynte tidlig i sin historie å bruke Neasden som et eksempel på forstadsmiljø, og har for eksempel funnet opp University of Neasden og taperlaget Neasden FC.

## Referanser
Friedrich Naumann

**Friedrich Naumann** (født 25. mars 1860 i Störmthal i Sachsen, død 24. august 1919 i Travemünde) var en tysk protestantisk teolog og liberal politiker.

Naumann gikk på Fürstenschule i Meissen og studerte teologi i Leipzig og Erlangen. I 1896 grunnla han det nasjonalliberale partiet Nationalsozialer Verein. Han utgav også tidsskriftet *Die Hilfe*, som senere ble utgitt av Theodor Heuss, og som gikk inn for en sosial liberalisme.

Friedrich Naumann var medlem av riksdagen fra 1907 til 1918 for forskjellige liberale partier.

Før og under første verdenskrig var Naumann en glødende støttespiller for den ungtyrkiske revolusjon. Under første verdenskrig planla den unge Theodor Heuss et tysk-tyrkisk vennskapshus i Konstantinopel, som Naumann høytidelig åpnet i september 1917.

Etter første verdenskrig ble Naumann den første lederen for Deutsche Demokratische Partei og ble innvalgt i Weimar-nasjonalforsamlingen. Han satt i komitéen som forberedte en forfatning for Tyskland.

## Ettermæle
Den FDP-nære Friedrich-Naumann-Stiftung er oppkalt etter ham. Han regnes av Stiftung Orte der deutschen Demokratiegeschichte blant de viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.

## Skrifter

* *Werke* Köln & Opladen: Westdeutscher, 1964
* *Mitteleuropa* Berlin: Reimer, 1915
* *Gesammelte Schriften* Berlin: Reimer, 1913
* *Im Reiche der Arbeit* Berlin: Reimer, 1913
* *Neudeutsche Wirtschaftspolitik* Berlin-Schöneberg: Fortschritt, 1911
* *Freiheitskämpfe* Berlin: Berlin-Schöneberg: Fortschritt, 1911
* *Geist und Glaube* Berlin-Schöneberg: Fortschritt, 1911
* *Die politischen Parteien* Berlin-Schöneberg: Buchverl. der "Hilfe", 1910
* Friedrich Naumann und Theodor Barth *Die Erneuerung des Liberalismus* Berlin-Schöneberg: Hilfe, 1906
* *Demokratie und Kaisertum: Ein Handbuch für innere Politik*. Berlin-Schöneberg: Hilfe, 1900
* *«Asia». Athen, Konstantiopel, Baalbek, Damaskus, Nazaret, Jerusalem, Kairo, Neapel* Berlin-Schöneberg: Hilfe, 1899.

## Se også

* Det tyske demokratiets pionerer.
* Gertrud Bäumer

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Park Royal

**Park Royal** er et industri- og forretningsområde i det nordvestlige London. Størsteparten av området ligger i Brent mens en mindre del tilhører Ealing. Det er den største forretningsområdet i London med sine rundt 500 hektar.

Park Royals forretningspark har over 1 200 forretninger, som sysselsetter rundt 35 000 arbeidere. Bortimot 500 matselskaper er lokalisert i Park Royal som alene sysselsetter mer enn 14 000 mennesker.

Navnet kommer fra en park som ble opprettet der i 1903 av Royal Horticultural Society som en permanent utstillingspark for RHS’ årlige show. Stedet viste seg å ikke være egnet, og allerede i 1905 solgte organisasjonen stedet. På grunn av gode kommunikasjonsmuligheter begynte man raskt å bygge ut industri i Park Royal. 

Mot nord grenser området mot Network Rails depot i Stonebridge Park; mot øst mot Acton Lane og Park Royal Road; mot sør mot Western Avenue (A40 og mot vest North Circular Road. Park Royal undergrunnsstasjon ligger rett ved Western Avenue, og Harlesden stasjon er like ved Park Royal. 

Grand Union-kanalen renner gjennom midten av området.

Blant de største selskapene som har bygninger i Park Royal er McVities og Heinz. Guinness hadde tidligere et bryggeri der, men det har blitt revet. 

Det er til enhver tid flere bygninger som står tomme, og flere av disse har blitt brukt til illegale fester ettersom området stort sett er tomt for mennesker etter arbeidstid.

## Referanser


## Eksterne lenker

*Park Royal Business Group 
*West London Business
Kingsbury

**Kingsbury** er et område i distriktet Brent i nordvestlige London. Navnet betyr «The King's Manor», på norsk «Kongens herregård».

Kingsbury var historisk et jordbrukspreget sogn med rimelig beskjedent omfang av rundt 7 km2 i herredet Gore og grevskapet Middlesex. Tidligere omfattet det også Queensbury. Dets gamle utstrekning i nord og vest omfattet Queensbury samt deler av Kenton og Wembley Park i de andre retningene. Kingsbury ble en valgkrets i 2001. Rundt 25 prosent av Kingsbury er parkanlegget Fryent Country Park, som utgjør dets sørlige utstrekning.

John Logie Baird, som konstruerte det første fungerende fjernsynet, utførte sine eksperimentelle sendinger fra England til Berlin fra stallbygningen på Kingsbury Manor. Bygningen tilhører nå Veterans Club, og ligger i Roe Green Park.

De nærmeste undergrunnsstasjonene er Kingsbury, Wembley og Queensbury.

## Referanser


## Eksterne lenker

* Kingsbury heritage , kulturarv
* Kingsbury history , historie
Foldebro

**Foldebro** er en type bevegelig bro. 

Et eksempel på en foldebro er Hörnbrücke (Hoernbridge) i byen  Kiel i Tyskland.

En kan beskrive broen som en tre-delt klaffebro som folder seg i form av bokstaven N.
35. serierunde i Premier League 2006/07

**35. serierunde i Premier League 2006/07** begynte 21. april klokka 13:45 med London-oppgjøret mellom Tottenham Hotspur og Arsenal. Runden ble avsluttet 22. april med Aston Villa – Portsmouth FC.

 

## Eksterne lenker
* Premier League 2006/07: Terminliste og resultater på altomfotball.no
* Premier League 2006/07: Terminliste og resultater på nifs.no
1. klasse kanonbåt

**Kanonbåter av 1. klasse** var en fartøyklasse som gjorde tjeneste i den norske marinen fra det første, «Sleipner», ble bygget i Horten i 1878, til de ble utrangert en gang i mellomkrigstiden. Fra før var det bygget 2. klasse kanonbåter og 3. klasse kanonbåter.

Etter at treskipene hadde fått sin dødsdom etter den amerikanske borgerkrig og Slaget på Hamton Roads i 1864, måtte man finne en måte å erstatte de tidligere fregatter og korvetter på. Man prøvde først med monitorer, men denne fartøyklassen kunne ikke erstatte de sjøgående skipene. Løsningen ble kanonbåter – sjøgående skip med kraftige kanoner som kunne ta opp kampen med større skip.

Det viste seg etterhvert at selv ikke disse skipene var gode nok, og panserskip måtte til. Norges første panserskip, Tordenskjold-klassen, ble bestilt i 1895.

Kanonbåtene av 1. klasse var også armert med torpedoer, som var en temmelig ny oppfinnelse. Besetningen varierte fra 90-130 mann, men fartøyene var ganske ulike. Grunnen til dette var at de ble bygget med såpass store mellomrom, og at teknologien og kravene til et moderne krigsskip endret seg ganske radikalt mellom hver gang man bestilte et nytt skip. De ble drevet fremover av dampmaskiner, og for eksempel «Sleipner» hadde en fart på 12,7 knop.

## Litteratur
*Marius Thomassen: 90 år under rent norsk orlogsflagg, Eide forlag, 1995
Porsche 912

**Porsche 912** var en sportsbil produsert av tyske Porsche mellom 1965 og 1969. 912 var innstegsmodellen til Porsche, og var en kompakt fireseters sportsbil med god drivstofføkonomi. Denne kombinasjonen ble gjort mulig med kombinasjonen av en svært effektiv motor, lav vekt og god aerodynamikk. 912 var opprinnelig en variant av Type 911, og da den først ble introdusert solgte den langt mer enn storebroren 911, noe som sørget for fabrikkens inntjening frem til 911 var etablert i markedet.

## Historie
Etter at Porsche 356 gikk ut av produksjon i 1965 sto Porsche igjen med den nye og dyre 911 som eneste modell. Etter å ha konkludert med at den store prisøkningen på 911 i forhold til 356 ville koste selskapet salg og omdømme ble det bessluttet å introdusere en ny innstegsmodell. Modellen ble bygget på 911s chassis, og hadde samme karosseri. Porsche kunne selge 912 betraktelig billigere enn en 911 ved å bruke den firesylindrede motoren fra 356 fremfor 911s sekssylindrede boksermotor, og redusere standardutstyret. Driftssikkerheten til motoren fra 356 sammen med 911s karosseri og lav pris, gjorde 912 til et svært attraktivt kjøp for både gamle og nye Porsche-kunder, og modellen solgte langt mer enn 911 de første årene den var i produksjon. I løpet av de fem årene ble det solgt omkring 30&nbsp;000 eksemplarer.

Etter å ha oppdatert 911s modellprogram slik at det inkluderte både den kraftigere 911S og en billigere 911T, fant Porsches ledelse at 912 hadde blitt overflødig, at 911-plattformen var tilstrekkelig variert og at prisen nå lå på nivået som var forventet i markedet. På grunn av dette, og ønsket om å lansere nok en ny modell, ble 912 tatt ut av produksjon og erstattet av en ny innstegsmodell, 914 i 1970, en modell Porsche trodde ville bli billigere å bygge og selge enn 912.

Etter seks års fravær ble modellen reintrodusert i USA i 1976 under navnet 912E for å fylle plassen som innstegsmodell etter at 914 ble tatt ut av produksjon, mens fabrikken fullførte arbeidet med 914s etterfølger, 924. Den nye 912E var utstyrt med 911s «G Series» karosseri, og hadde en 2,0-liters utgave av Volkswagens luftkjølte motor, som tidligere hadde blitt solgt i de siste modellene av 914. 2&nbsp;099 eksemplarer av 912E ble produsert, og modellen ble aldri offisielt solgt utenfor USA.

## 912 som løpsbil
912 ble solgt til publikum som en gatebil, men ble også brukt i løpssammenheng. Originale rally-kits som blant annet inneholdt veltebøyler, racing-bremseklosser og pedalstøtte ble solgt fra fabrikken. I 1967 spilte 912 en rolle i Porsches rallyhistorie da føreren Sobieslaw Zasada fra Polen vant European Rally Championship i en 912.

## Referanser