open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Riksväg 56

**Riksväg 56** i Sverige er en stamvei som går mellom Gävle og Norrköping. Veiens lengde er rundt 295 km.

## Knutepunkter

*   Gävle sentrum, felles trasé til Mackmyra → 
*    Gävle Gustavs bro, felles trasé til Mackmyra
*   Gävle Johanneslöt
*     Mackmyra
*  Hedesunda
*  Gysinge, felles trasé til Tärnsjö

*  Tärnsjö
*  Heby, felles trasé til Sala

*   Sala
*   Västerås, felles trasé til Dingtuna
*  Bäckby
*  Västjädra
*   Dingtuna
*  Katrineberg

*  Hällbybrunn
*   Eskilstuna, felles trasé til Kungsör

*  Kungsör

*  Alberga
*  Äsköping
*   Katrineholm
*  Katrineholm

*  Norrköping
Sasha Mitchell

**Sasha Mitchell** (født 27. juli 1967) er en amerikansk skuespiller. Han er best kjent som *Cody* i TV-serien Steg for steg.

Sasha Mitchell har hatt hovedrollen i filmene Spike of Bensonhurst fra 1988, Class of 1999 II: The Substitute fra 1994 og Kickboxer 2: The Road Back fra 1991.

## Eksterne lenker
*
Magnus Lind

**Magnus Lind** (født 18. mars 1944 i Avesta) er en  svensk forfatter, manusforfatter, journalist, komponist og sangtekstforfatter.  
  
## Filmografi
### [[Filmmanus]]
* 1997 – *[[Hvite løgner]]* (TV-serie)
*1996 – *Skilda världar* (TV-serie)
*1992 – *Rederiet* (TV-serie)
*1991 – *På öppen gata* (TV) 
*1990 – *Destination Nordsjön* (TV-serie) 
*1988 – *Clark Kent* (roman) (TV) 

### Fotograf
*1980 – *Sista varningen!*

### Musikk
*1993 – *Härifrån till Kim*

### Produser
* 1997 – *[[Hvite løgner]]* (TV-serie)

### Skuespiller
* 1990 – *[[Gränslots]]*

## Eksterne lenker
*
Sweet Fever

***Sweet Fever*** er Tone Damli Aaberges andre studioalbum.

Albumet ble utgitt 8. mai 2007 og lå fem uker på VG-lista med en åttendeplass som høyeste plassering.

## Sporliste
# «Lovesong» &ndash; 4:00
# «Young and Foolish» &ndash; 4:02
# «How Could You» &ndash; 3:27
# «The Greatest Gift» &ndash; 3:50
# «Fever» &ndash; 3:58
# «Ghosts»  &ndash; 4:16
# «Hate You» &ndash; 3:47
# «Felicia» &ndash; 4:14
# «Not a Day Goes By» &ndash; 4:10
# «Rome» &ndash; 3:22
Leon Barmore

**Leon Barmore** (født 3. juni 1944 i Ruston, Louisiana i USA) er en tidligere basketballtrener for et kvinnelag på college. Fra 1985 til 2002 var han trener for Louisiana Tech University. Da han la opp trenerkarrieren sin hadde han den beste vinnprosenten for kvinner i historien med 86,9 % seiere.

Barmore ledet Louisiana Tech University til 20 sesong- og sluttspillseiere på rad. Han ble også den første treneren i collegebasketball i 1. divisjon til å vinne over 30 kamper per sesong i seks sesonger på rad.

Barmore, som trenet Louisiana Tech University til 13 sesongseiere på 15 år, har også trenet 12 Kodak All-Americans, 14 spillere som hadde blitt valgt til WNBA-opptaksrundene, og 37 førstelagsspillere for all-conference.

Nylig bestemte Barmore seg for å fortsette sin trenerkarriere hos Baylor University, der han nå er en assistent under tidligere Louisiana Tech University-stjerne Kim Mulkey. Begge er medlemmer av National Women's Hall of Fame, Mulkey som en spiller og Barmore som trener. Barmore er også kommet inn i Naismith Memorial Basketball Hall of Fame.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Mats Ottosson

**Mats Ottosson** (født 1962) er en svensk forfatter og frilansjournalist. Mats Ottosson har vokst opp i Braås, et tettsted i Småland. Han bor i dag, sammen med sin ektefelle og medforfatter, Åsa Ottosson i Södermanland.

## Bibliografi

* *Tips för det miljövänliga hemmet* 1993
* *Ekologi för småhus* 1993
* *Miljö för miljarder* 1998
* *Liv och lust – inblickar och utflykter i naturen* (SNF:s årsbok 2002)
* *Äventyret naturen* 2004 (medforfatter Filippa Widlund)
* *Älg – i skog myt och gryta* 2004
* *Naturkraft. Om naturens lugnande, stärkande och läkande effekter* 2006
* *Utflykt – äventyr för barn och vuxna* 2007
* *Upplev Sverige* 2008

Medforfatter til samtlige bøker: Åsa Ottosson

## Priser og utmerkelser
* Årets Pandabok (barneboksklassen) 2005

## Referanser


## Eksterne lenker
* Wij Akademi, hjemmesiden til Mats og Åsa Ottosson
Ming

**Ming** kan sikte til:
* Det kinesiske Ming-dynastiet
* Det kinesiske slektsnavnet Ming (navn)
* Det kinesiske personlige navnet (tilsvarer fornavn) Ming (personlig navn)
Per G. Norseng

**Per Gudbrand Norseng** (født 1951) er en norsk historiker og museumsarbeider. 

Han gjennomførte førstegangstjenesten ved Forsvarets russiskkurs og er utdannet cand. philol. i historie ved Universitetet i Oslo 1983. Han var senere forsker på prosjektet «Oslo bys historie» (1986–1988), stipendiat ved Historisk institutt, Universitetet i Oslo (1989–1993), amanuensis/førsteamanuensis i eldre historie ved Universitetet i Trondheim (1991), førstebibliotekar ved Universitetsbiblioteket i Oslo (1993–1995), førsteamanuensis ved Høgskolen i Vestfold (1996–1997) og Universitetet i Stavanger (2005–2006), førstekonservator ved Follo Museum (1995–1999) og Berg-Kragerø Museum (2003–2007), leder for og forfatter på prosjektet «Østfolds historie» (1999–2003), førstekonservator (2007), sjefkonservator (2007–2010) og direktør (2010–2011) ved Norsk Maritimt Museum (tidligere Norsk Sjøfartsmuseum, fra 2015 en avdeling av Stiftelsen Norsk Folkemuseum), og instituttleder ved Institutt for kultur- og humanistiske fag, Høgskolen i Telemark (2011–2012) og forskningskoordinator. 

Fra 2013 er han seniorkonservator og forskningsleder ved Norsk Maritimt Museum, fra 2017 også forskningskoordinator for Stiftelsen Norsk Folkemuseum. Dessuten er han fra 2014 professor II i historie ved Høgskolen i Telemark, nå Universitetet i Sørøst-Norge. I perioden 1993–1996 var Norseng leder for Den norske historiske forening (HIFO). Han har også utgitt og redigert flere bøker og vitenskapelige og populærvitenskapelige artikler.

## Bibliografi
* (med Arnved Nedkvitne): *Byen under Eikaberg. Fra byens oppkomst til 1536*. Oslos historie bind 1 (1991, revidert utgave 2000 under tittelen *Middelalderbyen ved Bjørvika. Oslo 1000-1536*)
* (med Ellen Anne Pedersen og Frans-Arne Stylegar): *Øst for Folden*. Østfolds historie bind. 1 (2003)
* (med med Svenn G. Eliassen: *I Borgarsysle*. Østfolds historie bind 2 (2005)

## Eksterne lenker
Sørkapp (andre betydninger)

**Sørkapp** kan vise til:

* Sørkapp – det sørligste punktet på Sørkappøya, Spitsbergen.
* Sørkapp (Jan Mayen) – det sørligste punktet på Jan Mayen. 
* Sørkapp Land – det sørligste landområdet på Spitsbergen
Uppsala Reggae Festival

**Uppsala Reggae Festival** er den største reggaefestivalen i Skandinavia og blir arrangert i Uppsala. Det første året den ble arrangert som en utendørsfestival var 2001. 

Festivalen, som arrangeres i august hvert år, trakk i 2004 og 2005 omkring 10&nbsp;000 besøkende.

## Eksterne lenker
* Reportasje i SR
The Best of The Band, Vol. II

***The Best of The Band, Vol. II*** er, som tittelen sier, det andre tilskuddet i Greatest hits-serien til The Band, gitt ut i oktober 1999 på Rhino Records. Albumet samler elleve spor tatt fra de tre albumene gitt ut med gruppens senere besetning, det prøvde å lage et portrett av gruppen uten Richard Manuel og Robbie Robertson. 

Et spor, «Young Blood», har kun vært tilgjengelig i USA på et hyllestalbum til Doc Pomus, selv om det dukket opp på britiske og japanske opplag av albumet *[[High on the Hog]]* fra 1996.

Siste sporet, «She Knows», er et livespor sunget av Manuel.

## Sporliste
# «Stand Up»
# «Remedy»
# «Back to Memphis»
# «Blind Willie McTell»
# «Atlantic City»
# «Forever Young»
# «Young Blood»
# «Stuff You Gotta Watch»
# «White Cadillac (Ode To Ronnie Hawkins)»
# «The High Price of Love»
# «She Knows»
Den norske antarktisekspedisjonen 1956–60

**Den norske antarktisekspedisjonen 1956–1960** (NAX) var en vitenskapelig ekspedisjon til Antarktis som ble arrangert i forbindelse med det internasjonale geofysiske år 1957/58. Norsk Polarinstitutt var ansvarlig for gjennomføringen av ekspedisjonen. Polarinstituttets direktør Harald Ulrik Sverdrup ledet forberedelsene til ekspedisjonen, mens Sigurd Helle var ekspedisjonsleder. Det ble først planlagt med en toårig overvintringsekspedisjon, men det ble senere besluttet å utvide ekspedisjonen til tre år.

14 deltakere og 42 grønlandshunder ble fraktet til Kronprinsesse Märtha Kyst i Dronning Maud Land med selskutene «Polarbjørn» og «Polarsirkel» i november 1956. Basen til ekspedisjonen ble anlagt 35 km fra kysten og fikk navnet Norway Station, blant deltagerne kalt *Fimbul*.

## Vitenskapelig innhold
Forskningsaktivitetene omfattet:
*Meteorologiske målinger og observasjoner
*Kartlegging av fjellområdet Fimbulheimen sørøst for Norway Station
*Glasiologiske undersøkelser
*Geologiske undersøkelser
*Ozonmålinger
*Polarlysundersøkelser
*Jordmagnetiske målinger
*Tidevannsmålinger

## Resultat
I tillegg til at det ble samlet inn store mengder forskningsdata, hadde ekspedisjonen stor politisk betydning. Norges territorialkrav i Antarktis kunne bare opprettholdes ved å vise tilstedeværesle. Ekspedisjonen sikret også Norge en viktig posisjon i forhandlingene i forkant av Antarktistraktaten, som ble signert i desember 1959.

Kong Olav innstiftet 3. februar 1960 Antarktismedaljen til minne om ekspedisjonen. Denne ble tildelt 37 personer som var knyttet til ekspedisjonen på ulike måter.

## Eksterne lenker
* Hans-Martin Henriksen: «Den Norske Antarktisekspedisjon 1956-60 – Norway Station»
Lundetangens Bryggeri

**Lundetangens Bryggeri** var et bryggeri i Skien. Det ble etablert i 1854 av Edvard Otto Jonassen, og holdt det gående til 1986. Ølet brygges i dag av Aass Bryggeri.

Bryggeriet ble i sin tid grunnlagt i lokaler der Henrik Ibsens far, Knud Ibsen, drev spritproduksjon.. At han overtok det forgjeldede Lundetangens brennevinsbrenneri etter svigermoren, enkefru Hedevig Altenburg, har blitt foreslått som en av flere mulige forklaringer på at han rundt midten av 1830-årene mistet de fleste av sine verdier og måtte oppgi sitt fasjonable hjem i Skien, selv om han aldri gikk konkurs i lovens forstand. Det var også som følge av dette at familien Ibsen i en vanskelig tid måtte flytte ut til gården Venstøp i Skien.

Edvard Otto Jonassen avsluttet brennevins-produksjon til fordel for øl som var langt mindre skadelig og på den tid et bidrag til måteholdssaken. 

## Referanser


## Litteratur

* 
* 
* 

## Eksterne lenker
* Lundetangens Bryggeris Venner.
* Ølet revitalisert.
* Telemark Museum - "Mineralvannbfabrikken på Lundetangen"
Michel Blavet

**Michel Blavet** (1700–1768) var en fransk fløytevirtuos og komponist.

## Biografi
Selv om Blavet lærte seg å spille svært mange instrumenter, spesialiserte han seg på fløyte (som han holdt til venstre, dvs motsatt av hva dagens fløytister gjør) og fagott. Allerede i ung alder ble han regnet som Frankrikes beste fløytist. Han var berømt både for tonen og for en perfekt intonasjon selv når han spilte i vanskelige tonearter.

23 år gammel fikk Blavet stilling som førstefløytist ved operaen i Paris. I 1732 ble han musikalsk leder hos greven av Clermont, en stilling han hadde til sin død i 1768. Dessuten ble han i 1738 medlem av det kongelige kapell i Versailles, og i 1740 trådte han inn i operaorkesteret i Paris.

Komponister som Johann Joachim Quantz og Georg Philipp Telemann hadde stor aktelse for Blavet. Den ivrige amatørfløytisten kong Fredrik den store av Preussen tilbød Blavet en høythengende stilling ved sitt hoff, men Blavet avslo og Quanz tok jobben etter at lønnstilbudet var blitt betraktelig høynet.

## Verk
Blavet skrev mest for tverrfløyte.
* seks sonater for to fløyter uten bass op. 1 (1728)
* tolv sonater for fløyte og continuo op. 2 (1732)
* tredje sonatenbok (1740)
* Konsert i a-moll for fløyte og strykere (uten bratsj) (1745, gjenoppdaget i 1954). 
* fire operaer, hvorav bevart: *Le Jaloux Corrigé* (1752). Med den var Blavet den første komponist av en fransk komisk opera;
* ikke bevart er Blavets i sin samtid berømte kvartetter for fløyte, fiolin, viola da gamba og continuo.

Et utvalg av Blavets sonater ble nyutgitt i England allerede i 1908. Flere av Blavets komposisjoner er også gitt ut for blokkfløyte.

## Media

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* Biografi og verkliste (tysk)
* Michel Blavet på flutehistory.com
*
Live at Watkins Glen

***Live at Watkins Glen*** er et konsertalbum fra The Band, gitt ut i 1995 og utgitt på Capitol Records. Opptaket er en innspilling fra festivalen Summer Jam at Watkins Glen holdt utenfor Watkins Glen, New York den 28. juli 1973 foran 600&nbsp;000 mennesker.

Albumet presenteres som et konsertalbum, men er egentlig et samlealbum med konsertopptak og overdubbede studiospor. Det er mange grunner til å tro at veldig små deler av dette albumet kommer fra konserten som er oppgitt som kilde. For det første; tonene til bass-gitaren og skarptrommen forandres litt mellom sangene. For det andre er sanglisten annerledes fra konsertene holdt senere den uken og for det tredje inneholder albumet noen sanger som definitivt ikke ble fremført på konserten. 

Sporene kommer mest sannsynlig fra tre kilder:
# Konserter på Academy of Music 1971/1972 som ble til *[[Rock of Ages (album)|Rock of Ages]]*
# Studio-outtakes fra 1973 med overdubbing av publikumslyder 
# Summer Jam-konserten (i svært redigert form)

Garth Hudsons orgelsolo «Too Wet to Work» og sporet med tittelen «Jam» kommer fra gruppe tre, det samme gjør introduksjonen av gruppen. «Too Wet to Work» finnes på samleboksen *[[Across The Great Divide]]* fra 1994 (ute av print), «Jam» finnes kun på *Watkins Glen*-disken. «Back to Memphis» og «Endless Highway» kommer fra gruppe to, og er tilgjengelig på gjenutgivelsen av *[[Moondog Matinee]]* fra 2001, uten publikumsoverdubbingen. Resten er fra gruppe en, og er tilgjengelig på dobbelt-CD gjenutgivelsen av *[[Rock of Ages (album)|Rock of Ages]]* fra 2001 som tidligere uutgitte spor, med unntak av «Don't Ya Tell Henry», som er erstattet av en alternativ tagning med Bob Dylan.

## Sporliste
#«Back to Memphis» (Chuck Berry) – 6:16
#«Endless Highway» (Robbie Robertson) – 5:18
#«I Shall Be Released» (Bob Dylan) – 4:24
#«Loving You Is Sweeter than Ever» (Ivy Jo Hunter, Stevie Wonder) – 3:25
#«Too Wet to Work» (Garth Hudson) – 3:29
#«Don't Ya Tell Henry» (Dylan) – 4:01
#«The Rumor» (Robertson) – 4:57
#«Time to Kill» (Robertson) – 4:54
#«Jam» (The Band) – 3:02
#«Up on Cripple Creek» (Robertson) – 4:48

## Personell
*The Band – produsenter
*Rick Danko – Bass, vokal
*Levon Helm – Trommer, mandolin, vokal
*Garth Hudson – Orgel, klavinett
*Richard Manuel – Piano, trommer, klavinett, vokal
*Robbie Robertson – Gitarer
*Wayne Watkins – produsent på gjenutgivelse

## Eksterne lenker
*
Skoger Idrettslag

**Skoger Idrettslag** (stiftet 15. juni 1919) er et norsk idrettslag, som holder til utenfor Drammen og er mest kjent for seniorfotball i 6. divisjon. De spiller sine hjemmekamper på Skoger stadion, som var en av de siste arenaene med naturgress i Drammen, men i 2019 ble det lagt nytt kunstgress på stadion.

Skoger har tidligere spilt i 3. divisjon, nåværende 2. divisjon, og var den gangen nær ved å rykke opp.

## Historikk
I 2008-sesongen rykket Skoger opp i 6. divisjon og endte på en sisteplass. De beholdt plassen etter at et lag trakk seg og spilte i 6. divisjon i Buskerud Fotballkrets i 2009-sesongen. Da endte Skoger på 6. plass. De så lenge ut til å kunne henge med i toppen, før høstsesongen som var preget av mye fravær og skader. Foran 2010-sesongen inngikk Skoger en samarbeidsavtale med IL Sparta/Bragerøen. Dette resulterte i gode resultater for Skoger, som havnet på en 4. plass i serien.

I 2014 stilte Skoger IL med nytt seniorlag i 7. divisjon. Laget kom med det eksisterende navnet Stordammen FK, og valgte å spille under Skoger Idrettslag, imidlertid i egne farger – mørkeblå trøyer og svarte shortser og strømper. Det nye laget klarte serie- og kretsmesterskap på første forsøk, og har siden den gang spilt i 6. divisjon. Deres beste plassering i denne æraen er 4. plass, ved to anledninger (2015 og 2019).

Fra og med 2020-sesongen stiller laget igjen som Skoger IL, i grønne drakter og hvite shortser og strømper, og de vil for første gang stille to lag i seriesystemet. I tillegg til A-laget i 6. divisjon har de denne sesongen B-lag i 7. divisjon.

## Eksterne lenker
*
Werner Mattle

**Werner Mattle** (født 6. november 1949 i Oberriet) er en tidligere sveitsisk alpinist. Han oppnådde størst suksess i storslalåm.

Mattle debuterte i verdenscupen i januar 1972, der han gikk til topps i sitt første storslalåmrenn i Adelboden. Deretter ble han tatt ut til OL 1972 i Sapporo. Der tok han bronse i storslalåm (gullet gikk til italieneren Gustav Thöni). Etter denne sesongen trakk han seg tilbake fra internasjonale konkurranser. Han kjørte sitt tredje og siste verdenscuprenn i januar 1975, igjen i Adelboden. Denne gangen kom han på tredjeplass.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Going for the One

***Going for the One*** er det åttende studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt sommeren 1977. Etter et lengre opphold fra bandet grunnet solo-prosjekter, presenterte bandet et friskt og moderne album. Rick Wakeman kom tilbake til bandet etter at Patrick Moraz forlot Yes høsten 1976. Moraz var med på et tidlig stadium av låtskrivingen og innspillingen, men er ikke kreditert for sin innsats, annet enn en spesiell takk på innercoveret.

Albumet kom på 8.-plass på Billboard 200 i USA, på 1.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia og på 7.-plass på VG-lista topp 40 i Norge.

## Bakgrunn
På høsten 1976 møttes Yes i Sveits for å skrive låter og spille inn et nytt album. Etter kort tid fikk Patrick Moraz beskjed om at hans tjenester ikke var ønsket mere, og Rick Wakeman ble kontaktet for å medvirke på albumet som studiomusiker. 

Ikke lenge etter at Wakeman var på plass, ble han av Chris Squire bedt om å komme tilbake til bandet som fulltids-medlem, noe Wakeman takket ja til fordi han likte musikken. Senere den kvelden satt Wakeman og leste den siste utgaven av musikkavisen *Sounds*, der han kunne lese at han var tilbake i Yes. Han syntes dette var vel kjapt levert, og spurte manager Brian Lane om dette. Wakeman hadde jo sagt ja kun få timer før. «Kvalifisert gjetting. Av og til er det slik en manager må jobbe», var svaret fra Lane.

Musikken på dette albumet mere direkte rock-inspirert enn noen av de tidligere albumene, og tittellåten «Going for the One» og «Parallels» kan nesten klassifiseres som rene rockelåter. Her er også to rene ballader, «Turn of the Century» og singelhiten «Wondrous Stories». Stavingen av «Wondrous» er tilsiktet og ingen skrivefeil av «Wonderous». Albumet avslutter med «Awaken», som er regnet som Yes' siste episke komposisjon. Dette er en komposisjon som av Jon Anderson blir nevnt som hans favoritt-låt av Yes.

Dette er også det første av to albumomslag som er laget av Hipgnosis, som er mest kjent for sine platecovere for Pink Floyd.

## Sporliste

### Bonusspor på remaster-utgivelse fra 2003

## Personell
* Jon Anderson: vokal, perkusjon og harpe
* Chris Squire: bass og vokal
* Steve Howe: elektrisk og akustisk gitar, Portugisisk 12-strengers gitar, pedal steelgitar, vokal
* Rick Wakeman: piano, Hammondorgel, Polymoog og Minimoog synthesizere, kirkeorgel
* Alan White: trommer, perkusjon

## Ny-utgivelser
*1988&nbsp;– Atlantic&nbsp;– CD
*1994&nbsp;– Atlantic&nbsp;– CD (Remaster)
*2001&nbsp;– Japansk Limited Edition 
*2003&nbsp;– Rhino&nbsp;– LP & CD (Remaster med bonusspor)

## Referanser


## Kilder
* *Going for the One*, CD notater på innercover av Tim Jones, 2003
* Allmusic.com
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002

## Eksterne lenker
*
Stikk i strid

***Stikk i strid***, med undertittelen *Ein biografi om Einar Førde*, er en prisbelønt biografi om politikeren Einar Førde (1943&ndash;2004), mangeårig nestleder og parlamentarisk leder for Arbeiderpartiet og senere sjef for NRK. Boka er skrevet av journalisten Frank Rossavik, og utkom i 2007 på Spartacus forlag med støtte fra Fritt Ord og Det faglitterære fond.

Rossavik (født 1965) kjente verken Førde personlig, eller hadde noen gang selv intervjuet ham. Boka er derfor i sin helhet basert på et omfattende arbeid med åpne historiske kilder, samt ikke minst intervjuer med til sammen 134 muntlige kilder (tallet er hentet fra bokas forord). Disse intervjuobjektene omfatter både kjente og mindre kjente personer fra Einar Førdes nære omgivelser i familien, oppvekstmiljøet i Høyanger, Eidsvoll landsgymnas, Universitetet i Oslo, Arbeiderbladet, idrettsklubben Tjalve, DNA, AUF, LO, Stortinget, NRK og media for øvrig (pluss noen til), og er navngitt i en gruppevis oversikt bakerst i boka. Kildene som sentrale opplysninger i hvert av bokas 21 kapitler bygger på er også ordnet etter kapittel og listet opp i et eget vedlegg. Fotnoter er for lesbarhetens skyld ikke benyttet.

## Ideolog eller pragmatiker?
En sentral tese i boka er at i motsetning til det etablerte bildet av Einar Førde som Det norske arbeiderpartis ledende ideolog gjennom mange år, er det snarere slik at Førde var DNAs ledende *pragmatiker*. I ettertid kan det ved nærmere ettersyn se ut til å være godt belegg for å hevde at Førde var en nokså konsekvent tilhenger av og pådriver for at Arbeiderpartiet måtte tilpasse seg samfunnsutviklingen, dersom partiet over tid skulle ha håp om å kunne forsvare sin ledende posisjon i det norske politiske landskapet. Dette måtte nødvendigvis innebære at partiet måtte være innstilt på å gi slipp på en del tradisjonelle politiske oppfatninger og la være å tviholde på «sosialistiske dogmer».

## Mottakelsen av boka
Boka ble i all hovedsak godt mottatt av anmelderne, og ble tildelt Brageprisen i 2007, det året den kom ut. 

## Litteratur
*Frank Rossavik: *Stikk i Strid. Ein biografi om Einar Førde*. Spartacus, 2007. ISBN 9788243004078
Tormato

***Tormato*** er det niende studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i september 1978. I motsetning til forgjengeren *[[Going for the One]]*, fikk ikke dette albumet noen god mottakelse av hverken kritikere eller publikum. Albumet solgte godt, men man var misfornøyd med den minimalistiske og til tider spinkle produksjonen og miksingen. Til tross for dette er det flere låter som regnes som «klassisk» Yes her, blant andre «On the Silent Wings of Freedom» og «Onward». 

Albumet kom på 10.-plass på Billboard 200 i USA, på 8.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia og på 9.-plass på VG-lista topp 40 i Norge.

## Bakgrunn
Albumet ble skrevet og innspilt i en periode der alle i bandet var usikre på hvilken musikalsk retning bandet skulle ta. Dette var under den store punk-revolusjonen, og band som var symboler på «de etablerte», blant andre Yes, Genesis og Led Zeppelin, ble kalt «dinosaurer».

Dette er det andre og siste albumet der Hipgnosis laget coveret. Albumet skulle opprinnelig hete *Yes Tor* etter en geologisk formasjon i det sørlige England, men ble endret av Hipgnosis da Rick Wakeman kastet en tomat på deres utkast til platecover. Utkastet, med tomat-sølet på, ble det ferdige platecoveret!

Etter dette albumet forsøkte Yes å spille inn et nytt album i 1979, som i etterkant er blitt kalt «Golden Age-innspillingene»/«Paris-innspillingene», men ga til slutt opp. Rick Wakeman og Jon Anderson forlot bandet, mens Chris Squire, Steve Howe og Alan White ville fortsette som trio, men muligens under et nytt navn. 

## Sporliste
# «Future Times/Rejoice» – 6:46
#*«Future Times» (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Rick Wakeman/Alan White)
#*«Rejoice» (Jon Anderson) 
# «Don't Kill the Whale» (Jon Anderson/Chris Squire) – 3:56
#«Madrigal» (Jon Anderson/Rick Wakeman) – 2:25
#* *Strykearrangement av Andrew Pryce Jackman etter en original-idé av Rick Wakeman*
# «Release, Release» (Jon Anderson/Alan White/Chris Squire) – 5:44
# «Arriving UFO» (Jon Anderson/Steve Howe/Rick Wakeman) – 6:07
# «Circus of Heaven» (Jon Anderson) – 4:31
#* *Barnestemme ved Jon Andersons sønn, Damion*
# «Onward» (Chris Squire) – 4:05
#* *Arrangement og orkestrering av Andrew Pryce Jackman*
# «On the Silent Wings of Freedom» (Jon Anderson/Chris Squire) – 7:47
### Bonusspor på remaster-utgivelse fra 2004

## Personell
* Jon Anderson: vokal, perkusjon
* Chris Squire: bass, piano (på «Don't Kill the Whale»), bass-pedal og vokal
* Steve Howe: elektrisk og akustisk gitar, mandolin, vokal
* Rick Wakeman: piano, Hammondorgel, Polymoog og Minimoog, synthesizere, Birotron
* Alan White: trommer, perkusjon, vokal

## Ny-utgivelser
*1991&nbsp;– Atlantic&nbsp;– CD
*1994&nbsp;– Atlantic&nbsp;– CD (Remaster)
*2001&nbsp;– Japansk Limited Edition 
*2004&nbsp;– Rhino&nbsp;– LP & CD (Remaster med bonusspor)

## Referanser


## Kilder
* *Tormato*, CD notater på innercover av Tim Jones, 2004
* Allmusic.com 
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002
* Yes-diskografisiden Yescography

## Eksterne lenker
*
Husvika

**Husvika** er ei bygd i Vefsn kommune i Nordland. Den ligger på nordsiden av Halsfjorden, som er en sidefjord av Vefsnfjorden. Husvika er endepunkt for Fv 146, som går til Hundåla med fergeforbindelse videre til Mosjøen. 

Stedet hadde frem til høsten 2016 egen skole, Husvika skole. Postnummer er 8883 Husvika. Stedet har tre – fem fastboende, og er et feriested om sommeren. Det var tidligere landhandel på stedet. 

Det har vært gruvedrift i to perioder, 1896&ndash;1913 og 1948&ndash;1952, med utvinning av bly og sink. Grytåga kraftverk ligger fire kilometer sørøst for bygda, som også har et smoltanlegg med seks arbeidsplasser og et stort lakseoppdrett. 

Stedet har egen båthavn. Eiere av hytter i omkringliggende fjorder, samt ansatte ved kraftverket og smoltanlegget kjører ofte bil til Husvika for så å gå over i båt for å komme frem til reisemålet. 

## Referanser
Leif Eriksson (tegner)

**Leif Eriksson** (født 1942) er en svensk illustratør og ornitolog.

Eriksson har studert kunstfag, linje for grafisk form och illustrasjon og er leder i foreningen Svenska Tecknare.

## Bibliografi

* *Mattis sommarbok* 1982
* *Pingvinen Pings resa* 1986
* *Pingvinen Ping får besök* 1987
* *Mattis fiskebok* 1989
* *Titta* 1990
* *Storfiskaren Matti* 1992
* *Mattis fågelbok* 1994
* *Skatprat* 1996
* *Sov gott igelkott* 1997 (medforfatter Ulf Svedberg)
* *Det luktar gräs* 1998 (medforfatter Ulf Svedberg)
* *Andprat* 1999
* *Ärlans år* 2001
* *Barnens naturbok* 2003
* *Bussiga Bosse och hans vänner* 2005

## Priser og utmerkelser

* Årets Pandabok (barneboksklassen) 1995
Yesshows

***Yesshows*** er det andre konsertalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i desember 1980. Albumet ble utgitt kort tid etter utgivelsen av studioalbumet *[[Drama (Yes-album)|Drama]]*, og består av innspillinger fra fire forskjellige konserter i perioden 1976&ndash;1978. Utgivelsen ble overvåket og godkjent av bassist Chris Squire.  

I likhet med det forrige konsertalbumet til bandet, *[[Yessongs]]*, begynner dette albumet med overtyren fra Igor Stravinskijs «Ildfugl-suite». Låten «Ritual (Nous Sommes Du Soleil)» ble på den originale dobbelt-LP'en delt i to, og på CD-versjonen har del en og del to av «Ritual» fremdeles sitt eget spornummer.

Albumet kom på 43.-plass på Billboard 200 i USA, 22.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia, og på 32.-plass på VG-lista topp 40 i Norge

## Sporliste
### CD 1
# «Parallels» (Chris Squire) – 7:07
#**innspilt i Ahoy-Halle, [[Rotterdam]], [[24. november]] [[1977]]*
# «Time and a Word» (Jon Anderson/David Foster) – 4:06
#**innspilt i Empire Pool, Wembley i [[London]], [[27. oktober]] [[1978]]*
# «Going for the One» (Jon Anderson) – 5:22
#**innspilt i Festhalle, [[Frankfurt am Main]], [[18. november]] [[1977]]*
# «The Gates of Delirium» (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Alan White/Patrick Moraz) – 22:40
#**innspilt i Cobo Hall, [[Detroit]], [[17. august]] [[1976]]*
### CD 2
# «Don't Kill the Whale» (Jon Anderson/Chris Squire) – 6:50
#**innspilt i Empire Pool, Wembley i [[London]], [[28. oktober]] [[1978]]*
# «Ritual (Nous Sommes Du Soleil)» (Del 1) (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Rick Wakeman/Alan White) – 11:48
#**innspilt i Cobo Hall, Detroit, [[17. august]] [[1976]]*
# «Ritual (Nous Sommes Du Soleil)» (Del 2) (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Rick Wakeman/Alan White) – 17:07
#**innspilt i Cobo Hall, Detroit, [[17. august]] [[1976]]*
# «Wondrous Stories» (Jon Anderson) – 3:54
#**innspilt i Ahoy-Halle, [[Rotterdam]]. [[24. november]] [[1977]]*

## Personell
* Jon Anderson: vokal
* Chris Squire: bass, vokal, lydmiksing
* Steve Howe: gitarer, vokal
* Patrick Moraz:  keyboard (på CD 1 spor 4 og på CD 2 spor 2 og 3)
* Rick Wakeman: keyboard (alle andre spor)
* Alan White: trommer, vokal

## Ny-utgivelser
*1987&nbsp;– Atlantic&nbsp;– CD
*1994&nbsp;– Atlantic&nbsp;– CD (Remaster)
*2001&nbsp;– Atlantic&nbsp;- HDCD-utgave
*2009&nbsp;– Warner Bros. Japan (Remaster med bonusspor)

## Referanser


## Kilder
* Allmusic.com
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002

## Eksterne lenker
*
Yesterdays

***Yesterdays*** er det første samlealbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i februar 1975. Albumet ble utgitt i en periode da det var stille rundt bandet grunnet solo-prosjekter, og består hovedsakelig av låter fra de to første albumene *[[Yes (album)|Yes]]* og *[[Time and a Word]]*. I tillegg er låten «America», skrevet av Paul Simon, og B-siden «Dear Father» fra singelen «Sweetness» med her. Bortsett fra «America», der Steve Howe og Rick Wakeman spiller, er det den originale besetningen som medvirker.

Dette var det siste albumet Roger Dean laget platecoveret til før albumet *[[Drama (Yes-album)|Drama]]* fra 1980. 

## Sporliste
# «America» (Paul Simon) (fra albumet *The New Age of Atlantic*, 1972) – 10:30
# «Looking Around» (Jon Anderson/Chris Squire) (fra *[[Yes (album)|Yes]]*, 1969) – 4:00
# «Time and a Word» (Jon Anderson/David Foster) (fra *[[Time and a Word]]*, 1970) – 4:32
# «Sweet Dreams» (Jon Anderson/David Foster) (fra *Time and a Word*, 1970) – 3:50
# «Then» (Jon Anderson) (fra *Time and a Word*, 1970) – 5:45
# «Survival» (Jon Anderson) (fra *Yes*, 1969) – 6:20
# «Astral Traveller» (Jon Anderson) (fra *Time and a Word*, 1970) – 5:53
# «Dear Father» (Jon Anderson/Chris Squire) (B-siden til singelen «Sweetness», 1970) – 4:21

## Personell
*Jon Anderson – vokal
*Chris Squire – bass, vokal
*Peter Banks – gitar (på spor 2, 3, 4, 5, 6, 7 og 8)
*Steve Howe – gitar (på spor 1)
*Tony Kaye – keyboard (på spor 2, 3, 4, 5, 6, 7 og 8)
*Rick Wakeman – keyboard (på spor 1)
*Bill Bruford – trommer, keyboard (på spor 1 (ukreditert))

## Kilder
* Allmusic.com 
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002 

## Eksterne lenker
*
Classic Yes

***Classic Yes*** er det andre samlealbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i november 1981 på et tidspunkt da bandet var oppløst. Albumet regnes for å være en utmerket «inngangsport» til Yes' musikk-verden. Albumet ble i 2003 tatt ut av sirkulasjon.

## Sporliste
# «Heart of the Sunrise» (Jon Anderson/Chris Squire/Bill Bruford) – 10:35
# «Wondrous Stories» (Jon Anderson) – 3:50
# «Yours Is No Disgrace» (Jon Anderson/Chris Squire/Steve Howe/Tony Kaye/Bill Bruford) – 9:41
# «Starship Trooper» – 9:25
## «Life Seeker» (Jon Anderson)
## «Disillusion» (Chris Squire)
## «Würm» (Steve Howe)
# «Long Distance Runaround» (Jon Anderson) – 3:30
# «The Fish (Schindleria Praematurus)» (Chris Squire) – 2:37
# «And You And I» (Jon Anderson, temaer av Bill Bruford/Steve Howe/Chris Squire) – 10:05
#: I. «Cord of Life»
#: II. «Eclipse»
#: III. «The Preacher the Teacher»
#: IV. «Apocalypse»
# «Roundabout» (Jon Anderson/Steve Howe) – 7:53
# «I've Seen All Good People» – 7:29
## «Your Move»(Jon Anderson)
## «All Good People» (Chris Squire)

## Besetning
* Jon Anderson: vokal
* Chris Squire: bass, vokal
* Steve Howe: gitarer, vokal
* Tony Kaye: keyboard (på spor 3 og 4)
* Rick Wakeman: keyboard (alle øvrige spor)
* Alan White: trommer, vokal (på spor 2, 8, og 9)
* Bill Bruford: trommer, vokal (alle øvrige spor)

## Kilder
* Allmusic.com
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002

## Eksterne lenker
*
90125

***90125*** er det ellevte studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i november 1983. Dette er det første albumet fra bandet siden oppløsningen i 1980, og det første der multi-instrumentalisten Trevor Rabin medvirker. Jon Anderson er tilbake som vokalist, og keyboardisten Tony Kaye er også tilbake for første gang siden albumet *[[The Yes Album]]* i 1971. 

Albumet kom på 5.-plass på Billboard 200 i USA, 16.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia og på 8.-plass på VG-lista topp 40 i Norge.

## Bakgrunn
Albumet representerer et markant brudd med den tidligere progressive musikken, og består hovedsakelig av rock og pop-basert musikk. Tittelen *90125* henspiller på albumets katalognummer hos plateselskapet.

Tidlig i 1983 het bandet ikke Yes, men Cinema, og besto av Trevor Rabin, Chris Squire og Alan White. Først senere i prosessen fikk man med seg de tidligere band-medlemmene Jon Anderson og Tony Kaye, og da de var på plass skiftet bandet navn fra Cinema til Yes. Band-navnet som måtte vike «minnes» på instrumentalen «Cinema», som også vant en Grammy i 1983 i klassen *Årets Rock Instrumental*.

Tidligere vokalist i Yes, Trevor Horn, ble opprinnelig spurt om han ønsket å fortsette som bandets vokalist men takket nei. Han takket derimot ja til å delta som låtskriver og å produsere albumet, som inneholder bandets største kommersielle hit, «Owner of a Lonely Heart».

## Sporliste

### Bonusspor på remaster-utgivelse fra 2004

## Personell
* Jon Anderson: vokal
* Chris Squire: bass, vokal
* Trevor Rabin: gitarer, keyboard, vokal
* Tony Kaye: keyboard
* Alan White: trommer, perkusjon, vokal
* Trevor Horn: støttevokal (ukreditert)

## Ny-utgivelser
*2004 – Rhino CD (Remaster med bonus-spor)

## Referanser


## Kilder
* *90125*, CD notater på innercover av Brian Ives, 2004.
* Allmusic.com
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002
* *Album Rock Tracks 1981-1995*, Joel Whitburn 1996

## Eksterne lenker
*
9012Live: The Solos

***9012Live: The Solos*** er det tredje konsertalbumet fra det engelske bandet Yes, utgitt i november 1985. Albumet inneholder fem konsertinnspillinger av band-medlemmenes solofremføringer under *[[90125]]*-turneen, i tillegg til to låter fra nevnte album der hele bandet medvirker. Det kom negative reaksjoner på at det nesten bare var plass til nye låter, og bare en liten snutt fra 1970-tallet («Soon»).

***9012Live*** er også en konsertfilm som ble spilt inn under samme turné. Dette er et opptak av konserten i Northlands Coliseum i Edmonton i Canada 28. september 1984. VHS-utgaven ble utgitt i 1985, mens DVD-versjonen kom i 2006, og inneholder noe bonusmateriale. Filmen ble, i likhet med albumet, kritisert for å inneholde for få sanger fra 1970-tallet. Filmen ble produsert og regissert av Steven Soderbergh.

## Sporliste - album
# «Hold On»† (Trevor Rabin/Chris Squire/Jon Anderson) – 6:44
# «Si»‡ – 2:31
#* *[[Tony Kaye (musiker)|Tony Kaye]] solo*
# «Solly's Beard»‡ – 4:45
#* *Trevor Rabin solo*
# «Soon»‡ – 2:08
#* *Jon Anderson solo*
# «Changes»† (Trevor Rabin/Jon Anderson/Alan White) – 6:58
# «Amazing Grace»‡ (Trad. Arr. Chris Squire) – 2:14
#* *Chris Squire solo*
# «Whitefish»‡ – 8:33
#* *[[medley (musikk)|Medley]]: «The Fish (Schindleria Praematurus)», «[[Tempus Fugit (Yes-sang)|Tempus Fugit]]» og «Sound Chaser»*
#* *Chris Squire/Alan White solo*

† – Innspilt i Edmonton, Canada i Northlands Coliseum i 1984, som en del av konsertfilmen *9012Live*

‡ – Innspilt i Dortmund, Vest-Tyskland i 1984

## Sporliste - konsertfilm
# «Cinema»
# «Leave It»
# «Hold On»
# «I've Seen All Good People»
# «Changes»
# «Owner of a Lonely Heart»
# «It Can Happen»
# «City of Love»
# «Starship Trooper»
Spilletid: cirka 67 minutter

### Bonusmateriale på DVD
*Director's Cut (uten tillagte visuelle effekter)
*Bonuslåt «Roundabout»
**Access All Areas* dokumentarfilm
*Intervjuer med band-medlemmene

## Personell
* Jon Anderson: vokal, keyboard
* Chris Squire: bass, vokal
* Trevor Rabin: gitarer, vokal
* Tony Kaye: keyboard, vokal
* Alan White: trommer, vokal
### Gjestemusiker
* Casey Young: diverse keyboard

## Kilder
* Allmusic.com
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002

## Eksterne lenker
*
Big Generator

***Big Generator*** er det tolvte studioalbumet fra progressiv rock-bandet Yes, utgitt i september 1987. Bandet fortsatte med dette albumet sin dreining mot mer konvensjonell rock og pop, noe som etterhvert skapte splid innad i bandet. Vokalisten Jon Anderson ønsket et sterkere fokus på progressiv rock, og valgte å forlate Yes etter *Big Generator*-turneen.

Albumet kom på 15.-plass på Billboard 200 i USA, og på 17.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.

## Bakgrunn

Bandet brukte over to år på å ferdigstille albumet, noe som skyldtes musikalske uenigheter mellom Trevor Rabin og Jon Anderson. Rabin ønsket mere kommersiell pop lik den på albumet *[[90125]]*, mens Anderson ville at bandet skulle vende tilbake til den progressive musikken de ble kjent for på 1970-tallet. Resultatet ble et både kritikermessig og salgsmessig suksessfullt album, men uten verken noe episk verk av det gamle slaget, eller noen kjempehit som «Owner of a Lonely Heart».

I sin søken etter det gamle Yes-soundet, sluttet Anderson i bandet etter den påfølgende turneen. Litt senere fikk han med seg de tidligere Yes-kollegaene Steve Howe, Bill Bruford og Rick Wakeman og startet et nytt band. De fikk ikke lov å kalle seg Yes, selv om det strengt tatt ikke fantes noe Yes i 1988, så de kalte seg ganske enkelt for Anderson Bruford Wakeman Howe.

Senere slo de to grenene av Yes seg sammen med albumet *[[Union (album)|Union]]*.

## Sporliste
# «Rhythm of Love» (Jon Anderson/Tony Kaye/Trevor Rabin/Chris Squire) – 4:47
# «Big Generator» (Anderson/Kaye/Rabin/Squire/Alan White) – 4:33
# «Shoot High, Aim Low» (Anderson/Kaye/Rabin/Squire/White) – 7:01
# «Almost Like Love» (Anderson/Kaye/Rabin/Squire) – 4:58
# «Love Will Find a Way» (Rabin) – 4:50
# «Final Eyes» (Anderson/Kaye/Rabin/Squire) – 6:25
# «I'm Running» (Anderson/Kaye/Rabin/Squire) – 7:37
# «Holy Lamb (Song for Harmonic Convergence)» (Anderson) – 3:19

## Personell
*Jon Anderson – vokal
*Chris Squire – bass, vokal
*Trevor Rabin – gitarer, vokal, keyboard, strykerarrangementer
*Tony Kaye – Hammondorgel, Fairlight, Emulator, Synclavier og synthesizer
*Alan White – trommer, perkusjon, vokal
### Andre medvirkende
*Trevor Horn – produksjon
*Jimmy «Z» Zavala – munnspill på «Love Will Find a Way», messingblåseinstrumenter på «Almost Like Love»
*Greg Smith – messingblåseinstrumenter på «Almost Like Love»
*Nick Lane – messingblåseinstrumenter på «Almost Like Love»
*Lee Thornburg – messingblåseinstrumenter på «Almost Like Love»
*Greg «Frosty» Smith – messingblåseinstrumenter på «Almost Like Love»

## Referanser


## Kilder
* Allmusic.com
* *Top Pop Albums 1955-2001*, Joel Whitburn, 2002

## Eksterne lenker
*
Roger Dean

**Roger Dean** (født 31. august i 1944 i Ashford i Kent) er en britisk billedkunstner, mest kjent for sitt arbeide med plateomslag for progressiv rock-bandene Yes, Asia, hard rock-bandet Uriah Heep og flere andre forskjellige band og artister fra slutten av 1960- til 2020-årene. Plateomslagene han tegner og maler er vanligvis futuristiske, eksotiske og fantasy-inspirerte.

## Plateomslag av Roger Dean

## Bøker

* *Views* (1975)
* *Album Cover Album* (1977)
* *Album Cover Album Vol. 2* (1982)
* *Magnetic Storm* (1984; med Martyn Dean)
* *Album Cover Album Vol. 3* (1986)
* *Album Cover Album Vol. 4* (1987)
* *Album Cover Album Vol. 5* (1989)
* *Creative Improvisation* (1989)
* *Album Cover Album Vol. 6* (1992)
* *Dragon's Dream* (2008)
* *The Album Cover Album* (2008; med Dominy Hamilton)

**Andre utgivelser**

* *The Flights of Icarus* (1977). Med kunst av blant andre Roger Dean og hans bror Martyn Dean. Redigert av Donald Lehmkuhl, Martyn Dean og Roger Dean.

## Videospill

* *[[Brataccas]]* (1986)
* *[[Super Black Onyx]]* (1987) 
* *[[Barbarian (Psygnosis)|Barbarian]]* (1987)
* *[[Terrorpods]]* (1987)
* *[[Chrono Quest]]* (1988)
* *[[Obliterator]]* (1988)
* *[[Shadow of the Beast (videospill fra 1989)|Shadow of the Beast]]* (1989)
* *Stryx* (1989)
* *[[Shadow of the Beast II]]* (1990)
* *[[Amnios]]* (1991)
* *[[Fatal Rewind]]* (1991)
* *[[Shadow of the Beast III]]* (1992)
* *[[Agony (1992 video game)|Agony]]* (1992)
* *[[Faceball 2000]]* (1992)
* *[[Tetris Worlds]]* (2001)
* *[[Tetris Splash]]* (2007)

## Anerkjennelse
Dean er nevnt i låta «Dickie Davies Eyes» fra 1987 av det engelske bandet Half Man Half Biscuit.

19. august 2016 utgav Isle of Man Post Office en serie på seks frimerker med Deans kunstverk:

* «Meeting Place» - spesiallaget for frimerkeutgivelsen
* «Blind Owl Late Landing» - et plateomslag for Blind Owl som ikke ble utgitt
* «Pathways» - plateomslag fra Yes' triple konsertalbum *[[Yessongs]]*
* «Green Parrot Island» - omslag fra samleboksen *[[The Studio Albums 1969-1987 (Yes)|The Studio Albums 1969-1987]]* av Yes
* «Tales from Topographic Oceans» - fra Yes-albumet med samme navn
* «Sea of Light» - hentet fra Uriah Heep-albumet med samme navn

Dean har hatt et langt forhold til Isle of Man. Han har også langvarige vennskap med Steve Howe og Rick Wakeman, henholdsvis gitarist og keyboardist for det progressive rockebandet Yes, som Dean har laget mange plateomslag for.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
*  Informasjon om film.prosjektet ''Floating Islands''
*  BBCi Music intervju fra 2002
Josip Primožič

**Josip «Jože» Primožič** (født 7. februar 1900 i Ljubljana, død 18. august 1985 i Maribor) var en jugoslavisk turner.

Han deltok i tre olympiske leker og tre verdensmesterskap for Jugoslavia. Dette ga ham til sammen 10 medaljer; to sølv under verdensmesterskapet i turn 1926, fire gull og en bronse under verdensmesterskapet i turn 1930, en bronse fra VM i 1938, samt en sølv og en bronse under OL 1928 i Amsterdam.

Under OL 1924 ble det ingen medaljer, men Jugoslavia kom på 4.-plass i lagkonkurransen. Under OL 1928 gjorde han det også bra individuelt, og kom på 5.-plass i den individuelle mangekampen. Denne plasseringen kom etter flere gode plasseringer i enkeltapparater; sølv i skranke, 4.-plass i hopp og 6.-plass i svingstang. Det ble ingen medaljer i hans siste OL i 1936, og hans beste plassering var 6.-plass i lagkonkurransen.

## Eksterne lenker
*
Polovetiske danser

***De polovetiske danser*** er en av de mest kjente delene av Aleksandr Borodins opera *[[Fyrst Igor]]* (1890). Dansene finnes opprinnelig i andre akt av operaen, men settes også gjerne opp for seg sjøl ved anledning. I operaversjonen av dansene akkompagneres de gjerne av kor, men dette utelates vanligvis når dansene settes opp for seg sjøl.

Elementer fra delen «Uletaj na kryljakh vetra» av *De polovetiske danser* blei brukt i hitsingelen «Prince Igor» (1997), der rapperen Warren G og sangerinna Sissel Kyrkjebø deltok.
Notestativ

Et **notestativ** er et stativ for å sette noteark og partiturer på mens musikerne spiller.
Det har vanligvis et diskret utseende for ikke å avlede oppmerksomhet fra musikere og scenografi.
Det kan være lett konstruert og sammenleggbart, eller tyngre og ment for å stå fast i et konsertlokale.
De lette typene er ofte laget av stål og uten overflatebehandling. De tunge er ofte lakkert svart. Notestativer finnes også i tre og andre materialer.

## Eksterne lenker
*
Liberia (Costa Rica)

**Liberia** er en by og hovedstad i provinsen Guanacaste i Costa Rica. Den er bostedet til de fleste av innbyggerne i kantonen Liberia. Selve bydistriktet hadde 53&nbsp;382 innbyggere i 2011. Kantonens areal er på 1436,47 km².

Liberia befinner seg på Nicoyahalvøya, 215 kilometer nordvest fra landets hovedstad San José.

Den blir ofte kalt «Den hvite byen», fordi gatene tidligere var lagd av et hvitaktig materiale. Den ble grunnlagt under navnet Guanacaste i 1769. I 1836 fikk den bystatus. Byen endra navn til Liberia i 1854, og het i en kort periode Moracia.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Cartago (Costa Rica)

**Cartago** er en by og en kanton i provinsen Cartago i Costa Rica, om lag 25 kilometer øst for landets hovedstad San José. Den ligger rundt 1435 meter over havet, ved Cartagoelva ved foten av vulkanen Irazú. Kantonen hadde 147&nbsp;898 innbyggere i 2011. Arealet er på 287,77 km².

Cartago ble grunnlagt i 1563 som første by grunnlagt av spanjolene i Costa Rica. Fra 1574 var byen hovedstad i kolonien Costa Rica. Cartago ble Costa Ricas hovedstad da landet ble selvstendig i 1821. I 1823 ble denne rollen overført til San José, som på dette tidspunktet hadde vokst forbi Cartago og blitt største by i landet. Cartago ble påført store skader av jordskjelv i 1821, 1841 og 1910.

Cartago er blant annet kjent for kirken Basílica de los Ángeles, som befinner seg på stedet hvor det hellige ikonet Vår Frue av los Ángeles ble funnet i 1636, og som er landets viktigste kirke. I sentrum av byen ligger også ruinene av Parroquia de Santiago Apóstol, en kirke fra 1662 som har blitt ødelagt av flere jordskjelv.

## Distrikter
Cartago er delt inn i 11 distrikter:
*Oriental
*Occidental
*Carmen
*San Nicolás
*Aguacaliente
*Guadalupe
*Corralillo
*Tierra Blanca
*Dulce Nombre
*Llano Grande
*Quebradilla

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Nyheter fra Cartago
Bilder fra en utstilling

***Bilder fra en utstilling*** (russisk: Картинки с выставки &ndash; Воспоминание о Викторе Гартмане, *Kartinki s vystavki &ndash; Vospominaniye o Viktore Gartmane*, «Bilder fra en utstilling &ndash; Til minne om Victor Hartmann») er en pianosuite av den russiske komponisten Modest Musorgskij. Verket ble skrevet i 1874 som en pianosuite i ti deler, som en illustrasjon til syv ulike bilder i utstillingen. Stykket er et tydelig eksempel på romantisk musikk.

Suiten er krevende å spille, og blir derfor ofte benyttet som demonstrasjonsstykke med virtuoser. Men stykket er også blitt kjent gjennom en rekke arrangementer for fullt orkester og annen bruk av verket.

*Bilder fra en utstilling* er inspirert av en kunstutstilling av vennen, maleren og arkitekten Viktor Hartmann, og tar lytteren med gjennom utstillingen, bilde for bilde, hvor i hvert fall syv av disse er identifisert. Dette illustreres blant annet gjennom de korte «promenadene» i verket, kortere mellomspill som tar lytteren fra rom til rom. 

Hartmann hadde dødd av aneurisme året før, bare 39 år gammel og dette dødsfallet gjorde et sterkt inntrykk på Musorgskij og andre i hans miljø. De tok derfor initiativ til å lage en utstilling med mer enn 400 av Hartmanns malerier på Det keiserlige kunstakademi i St. Petersburg i februar og mars 1874. Musorgskij bidro også med bilder han hadde i sin private eie og besøkte utstillingen. Dette gjorde ham så oppglødd at den umiddelbart skrev dette stykket i løpet av en periode på seks uker.

Det var ikke før i 1886, fem år etter Musorgskijs død, at verket ble publisert. Dette skjedde etter en lett omarbeiding av Musorgskijs nære venn Nikolaj Rimskij-Korsakov.

Senere ble stykket særlig kjent gjennom Maurice Ravels orkestrering fra 1922.

Den engelske progrockgruppa Emerson, Lake & Palmer ga ut sin egen versjon av verket i 1971, med elementer av jazz og progrock.

## Identifiserte bilder i stykket

Syv av bildene er identifiserte, men et av dem *Tuileries* har siden gått tapt. De øvrige er:

Hartmann -- Sketch for Trilby.jpg|Skisser til kostymer til balletten *Trilby*(nr 5 i suiten)
The Rich Jew.jpg|Jøde med pelslue(nr. 6 i suiten)
The Poor Jew.jpg|Fattige jøde, Sandomir(nr. 6 i suiten)
Hartmann_Paris_Catacombs.jpg|Katakombene i Paris(nr 8 i suiten)
Hartmann - Hut of Baba Yaga.jpg|En klokke med form som Baba Jagas hytte(nr 9 i suiten)
Hartmann -- Plan for a City Gate.jpg|Plan for ny byport i Kyiv(nr 10 i suiten)


## Eksterne lenker
*