Cyrano de Bergerac

**Cyrano de Bergerac** (1619–1655) var en fransk adelsmann, duellant, militær, men først og fremst dramatiker og poet. Han skrev vakre kjærlighetsdikt, men er mest kjent for sine kontroversielle, ofte samfunnskritiske og burleske skuespill, deriblant komedien *Le Pédant joué* (1645) og tragedien *La Mort d'Agrippine* (1653), samt romanene *Histoire comique des états et empires de la lune* (utgitt 1657) og *Historie comique des États et Empires du Soleil* (utgitt 1662) som inneholder fantasifulle reiseskildringer «fra månens og solens riker» som moderne science fiction har framhevet på som en del av sin litteraturhistorie.

Han var kjent som en dyktig soldat, besatt av «tapperhetens demon», og var hele livet en ivrig duellant, både med blanke våpen og skjellsord. Samtidig var han en lærd rasjonalistisk forfatter som dyrket både filosofi og naturvitenskap. I ettertiden ble han idealisert og framstilt som romantisk-sentimental Don Quijote-figur som var uheldig i kjærlighet grunnet sin store nese. Spillefilmen *[[Roxanne (film)|Roxanne]]* (1987) med Steve Martin er en moderne tilpasning av Edmond Rostands romantiske drama *Cyrano de Bergerac* fra 1897. Portretter av Bergerac antyder en stor nese, men ikke på langt nær så enorm som fiksjonen vil ha det til.

## Liv og virke
Hans fulle navn var Hercule-Savinien Cyrano de Bergerac. Han var sønn av Abel de Cyrano, herre av Mauvières og Bergerac, og hans mor var Espérance Bellanger. Han fikk sin første utdannelse fra en landsens prest, og en medelev var hans venn og framtidige biograf Henri Lebret. Han dro deretter til Paris, til fakultetet de Dormans-Beauvais i hjertet av Latinerkvarteret. Her hadde han som lærer Jean Grangier, som han senere latterliggjorde i sin komedie *Le Pédant joué* fra 1654. Da han var nitten år, tjenestegjorde han i vaktkorpset og senere i krigene i 1639 og 1640.

Bergerac ble del av en krets av libertinere («frisinnede ånder») rundt universalgeniet og filosofen Pierre Gassendi, en katolsk kannik som forsøkte å forene epikurisk atomteori med kristendommen. Andre medlemmer av kretsen var Charles Coypeau d'Assoucy, Tristan l'Hermite, Saint-Amant, Paul Scarron, og en ung skuespillerforfatter som gikk under navnet «Molière». Bergerac var også en kjenning av Théophile de Viau, en fransk poet og dramatiker. Saint-Amant og Scarron innførte den burleske parodi i Frankrike, en poetisk sjanger i rimende verspar i åtte stavelser, fylt av ordspill og vågale hint til mytologiske eller historiske emner, med komisk vinkling i stedet for heroisk. Også d'Assoucy og Bergerac anvendte denne sjangeren.

En moderne forfatter, Ishbel Addyman, hevder ulikt andre biografer at Bergerac ikke var noen aristokrat fra Gascogne, men etterkommer etter en sardinisk fiskehandler; at navnet Bergerac kom fra en liten eiendom i nærheten av Paris hvor han ble født; og at han kan ha hatt syfilis i tredje grad. Hun hevder også at han antagelig var homofil og rundt 1640 kanskje elskeren til d'Assoucy, en musiker og poet, fram til rundt 1653 da de ble bitre rivaler. Bergerac sendte da d'Assoucy dødstrusler som tvang ham til å forlate Paris. Krangelen utløste en rekke satiriske tekster fra dem begge. Om Bergerac var homofil eller ikke, er vanskelig å bedømme ut fra etterlatte skrifter. Bergerac skrev *Contre Soucidas* (et anagram på sin fiendes navn) og *Contre un ingrat* («Mot en utakknemlig»), mens d'Assoucy slo tilbake med *Le Combat de Cyrano de Bergerac avec le singe de Brioché, au bout du Pont-Neuf* («Slaget til Cyrano de Bergerac med apen Brioché, ved slutten av Pont-Neuf»). Bergerac selv var en kranglefant og duellant, og rundhåndet med skjellsord i alle retninger. Det gikk blant annet ut over Scarron.

Bergerac forlot militæret og vendte tilbake til Paris for å bli forfatter. Der skrev han tragedier på tradisjonelt vis.

Modellen for figuren Roxane i Rostand komedie var Bergeracs kusine som bodde sammen med hans søster, Catherine de Bergerac, i nonneklosteret Korsets døtre. Som i komedien kjempet Bergerac i beleiringen av Arras (1640), ett av slagene i tredveårskrigen mellom franske og spanske styrker i Frankrike (ikke det berømte slaget på samme sted, men et slag utkjempet i 1654, fjorten år senere). En av hans *confrères* i det førstnevnte slaget var baron Christian de Neuvillette som giftet seg med Cyranos kusine. Imidlertid er handlingen i Rostands skuespill *Cyrano de Bergerac* som involverer Roxane og Christian, helt og holdent fiktiv.

Cyrano de Bergeracs verker *Histoire comique des états et empires de la lune * («En munter fortelling om statene og rikene på månen») (utgitt posthumt, 1657) og *Historie comique des états et empires du soleil* («En munter fortelling om statene og rikene på solen») (1662) er karakterisert som *[[science fiction]]* fra tidlig moderne tid. I den førstnevnte reiser Cyrano til månen, først ved å feste på seg et stort antall flasker med duggdråper i. «*Solvarmen utviklet da gass i flaskene, og denne kraft løftet meg så høyt at jeg snart befant meg blant de aller høyeste skyer*.» Men siden han ikke klarer å navigere, må han knuse flaskene og lander i Canada, til forbauselse for franskmenn der. Han gjør et nytt forsøk, ved hjelp av en rakett drevet av fyrverkeri og lykkes denne gang. På månen treffer han blant andre Adam og Eva, og får da også vite at han er havnet i paradiset. Månemenneskene har fire bein, musikalske stemmer og skytevåpen. På spøkefullt vis kombineres fantasifulle oppfinnelser med fysiske og astronomiske iakttakelser og refleksjoner, hvor han drøfter ulike emner som dyrenes språk og intelligens, sjelens udødelighet og menneskenes samfunnsliv. Både Jonathan Swifts Gulliver, Voltaires Micromégas og Ludvig Holberg Niels Klim har på ulikt vis tatt til seg og videreført Bergeracs framstillingsform.

Hans samlede verker utkom i 1676 i to bind, lenge etter hans død. De består av en flere brev preget av drastisk humør; en rekke dikt, blant annet et bitende skriv rettet mot kardinal Mazarin, *Statsministeren kaputt*; en prosakomedie, *Le pédant joué* («Pedanten som ble holdt for narr»), 1645, trykt i 1654; og en tragedie, *La mort d'Agrippine* («Agrippinas død»), 1653. Sistnevnte utmerker seg med en meget heftig stil og fritenkerens manglende fromhet. Også Corneille og Molière lånte fra ham.

## Død og ettermæle
I slaget ved Arras fikk Bergerac et kraftig sverdhugg over halsen som aldri ble helt leget, noe som ikke forhindret ham i å være en ivrig duellant. Hans død ble dog uten den storslagne *glorie* som legenden i ettertid utstyrte ham med; han ble hardt såret i 1654 av et trestykke som falt ned og traff ham i hodet. Ulykken skal ha skjedd mens han var i ferd med å gå inn i huset til sin patron, *duc* d'Arpajon.

Imidlertid har akademikeren og redaktøren av Bergeracs verker, Madeleine Alcover, funnet en samtidig tekst som åpenbart peker på et angrep på hertugens vogn, hvor et medlem av hans husholdning ble skadet. Trolig var det slik Cyrano de Bergerac ble hardt skadet, men det er ukjent om han døde som følge av skaden, eller av en ukjent sykdom.

Han døde året etter, den 28. juli 1655, 36 år gammel, i huset til sin fetter, Pierre De Cyrano, i Sannois ikke langt fra Paris. Han ble gravlagt i kirken der.

Bergerac var en paradoksal skikkelse, og i sin levetid både elsket og hatet. Av den grunn er alle beskrivelser av ham og hans liv ikke helt objektive. Den historiske Bergerac overskygges av den fiktive Cyrano. En hovedkilde her er Theophile Gautiers berømte *Les Grotesques* (1844) med ti pseudo-biografiske skisser om romantiske franske litterære personligheter, den ene var Cyrano. Teksten er full av faktafeil og hovedkilde til Edmund Rostands komedie. Pålitelige fakta om Bergeracs liv er få, og den fremste kilden er en kort, men samtidig flatterende biografi skrevet av hans venn Henri Lebret som innledning til *Reisen til Månen* i 1657, to år etter hans død.

En asteroide, 3582 Cyrano, oppdaget av Paul Wild i 1986, fikk navn etter Cyrano de Bergerac

## Den fiktive Cyrano
I 1897 utga den franske poeten Edmond Rostand et komisk skuespill, *Cyrano de Bergerac*, med handling fritt etter Bergeracs liv. Dette dramaet, som ble Rostands mest kjente verk, handler om Cyranos liv som storneset, hissig musketer og kavalér, og hans forelskelse i den vakre Roxane. Hun foretrekker imidlertid den unge, vakre, men langt mindre veltalende Christian de Neuvillette. Han fortsetter likevel å beile til henne med sine berusende vakre kjærlighetserklæringer som han lar den mindre poetiske Christian utgi for å være sine egne.

*Cyrano de Bergerac* ble satt opp ved Det norske teatret i Halldis Moren Vesaas' oversettelse i 1993.

Skuespillet er filmatisert flere ganger, blant annet i 1990 med Gérard Depardieu i tittelrollen, med engelske undertekster av Anthony Burgess på rim, slik at dialogens form speilet originalens. En kjent versjon på engelsk er en film fra 1950 med José Ferrer i tittelrollen som han vant Oscar for. Den amerikanske komikeren Steve Martin skrev og spilte selv hovedrollen i en moderne gjenfortelling, *[[Roxanne (film)|Roxanne]]* (1987), som skaffet ham en pris fra den amerikanske forfatterforening i 1988.

Basert på Rostands komedie skrev William James Henderson en libretto for operaen *Cyrano* (1913) med musikk av Walter Damrosch. I 1936 komponerte Franco Alfano sin opera *Cyrano de Bergerac* til en libretto basert på skuespillet. Eino Tamberg komponerte ytterligere en opera kalt for *Cyrano de Bergerac* i 1974, med libretto av Jaan Kross, også basert på Rostands komedie. David DiChiera skrev om skuespillet til enda en opera kalt *Cyrano*, satt opp i Michigan og Philadelphia i 2008.

*The Adventures of Cyrano De Bergerac* av Louis Gallet ble utgitt i 1900. Det er en storskrytende fortelling med eventyr og romantikk uten likhet med Rostands komedie utover Bergeracs skikkelse. Geraldine McCaughrean, kjent for sine mange gjenfortellinger for barn av klassiske historier, omskrev skuespillet til en roman kalt *Cyrano*. David Bintley, direktør for Birmingham *Royal Ballet*, skrev i 2007 en ballett basert på fortellingen.

## Se også
* *[[Cyrano de Bergerac (skuespill)|Cyrano de Bergerac]]*, Edmond Rostands skuespill
* *[[Cyrano de Bargerac (1990)|Cyrano de Bergerac]]*, fransk filmatisering fra 1990

## Referanser


## Litteratur
* Alcover, Madeleine (1972): «La Pensée philosophique et scientifique de Cyrano de Bergerac». Erica Harth, *Renaissance Quarterly*, Vol. 25, No. 2 (Sommer, 1972), s. 249-251

## Eksterne lenker
* 
*  Det norske teatrets oppsetning av komedien «Cyrano de Bergerac» 1993
*  Kort biografi hos Kirjasto (Pegasos)
*  Le Vrai Cyrano de Bergerac, biografi
*  Cyrano(s) de Bergerac, informasjon om de ulike fikitve portretter sammenlignet med den historiske