open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Französischer Dom

**Französischer Dom** (*den franske domen*) i Berlin ligger på Gendarmenmarkt. Den består av Französische Friedrichstadtkirche, som ble bygget mellom 1701 og 1705 for franske reformerte trosflyktninger, såkalte hugenotter, samt av et tårn bygget i 1785. De franske flyktningene utgjorde en vesentlig del av Berlins innbyggertall fra slutten av 1600-tallet.

Strengt tatt betegner *Französischer Dom* egentlig kun tårnet, som ikke har noen geistlig funksjon, og kirken er ingen domkirke. Betegnelsen kommer derimot av det franske ordet *dome*, «kuppel». Det samme forhold gjelder Deutscher Dom som også står på Gendarmenmarkt. Den prøyssiske konge Fredrik den store lot bygge to omtrent identiske tårn i 1785 ved begge kirkene etter forbilde av Piazza del Popolo i Roma. Tårnenes eneste funksjon var å gi plassen en praktfull utforming.

Den franske kirken benyttes som kirke av to menigheter, og siden 2000 også av Evangelische Akademie Berlin-Brandenburg for arrangementer. I tårnet er det et hugenottmuseum.

## Eksterne lenker
*
Tromsø By

**Tromsø By**, eller **TromsoBy.no**, er en nettavis som ble startet høsten 2002 av uavhengige journalister som ønsket en avis med et sterkere fokus på kultur i Tromsø. Nettavisen er politisk uavhengig, med Yngve Bergheim som redaktør. Tromsø By er i dag den tredje største nettavisen i Tromsø etter «Nordlys» og «Bladet Tromsø».

## Redaksjon
Redaksjonen under oppstarten besto av redaktør Dag Bergheim, Yngve Bergheim, Live Almås-Sørensen, og Tore Høgås.

Dag Bergheim var redaktør til 2003, da Yngve Bergheim overtok. Sistnevnte måtte imidlertid trekke seg våren 2005 etter press fra sin arbeidsgiver, Harstad Tidende Gruppen Multimedia, som også eier Bladet Tromsø:


Mandag 25. april trakk Yngve Bergheim seg som ansvarlig redaktør i TromsøBy med umiddelbar virkning etter sterkt press fra Bladet Tromsø.

Bladet Tromsøs redaktør Yngve Nilssen skal ha presset Bergheim ved å erklære ham uønsket i en felles e-post til sine ansatte og ved å nekte ham tilgang til hans kontor.


Dag Bergheim var i en kort periode redaktør igjen, inntil Yngve Bergheim byttet jobb og igjen kunne tiltre som redaktør i oktober 2005.

## Referanser


## Eksterne lenker
* TromsøBy.no
Zoologischer Garten Berlin

**Zoologischer Garten Berlin** eller **Zoo Berlin** er en zoologisk hage i Berlin i Tyskland. Med sine 35 hektar er den en av landets største, og med ca. 19&nbsp;000 dyr (ca. 1&nbsp;500 arter) også verdens mest artsrike zoologiske hage. Dyreparken, som ble åpnet i 1844, ligger i det sydvestlige hjørne av parken Großer Tiergarten, og besøkes årlig av ca. 2,6 millioner mennesker.

Det var naturforskeren Martin Lichtenstein som fikk etablert dyrehaven. 
 
I 1869 ble dr. Heinrich Bodinus zoodirektør. I 1871 lot han oppføre et antilopehus som på grunn av sin eksotiske stil ble meget berømt. I de følgende årene ble det bygget bl.a. et elefanthus, et hus for afrikanske strutser og en elefantport. Det ble også bygget paviljonger og restauranter.

1888 overtok Dr. Ludwig Heck ledelsen og utvidet dyrebestanden. Den zoologiske haven kom fort på høyde med London Zoo.

Akvariet ble åpnet 1913 etter planer av forskeren dr. Oskar Heinroth. Etter første verdenskrig ble anlegget ombygget til uteområde etter forbilde av Tierpark Hagenbeck i Hamburg.   

Under annen verdenskrig ble haven sterkt skadet — av 3&nbsp;715 dyr overlevet kun 91. Fra 1945 til 1956 ledet dr. Katharina Heinroth, Oskar Heinroths hustru, den zoologiske haven. Hun organiserte gjenoppbyggelsen. Den ble etter hvert bygget opp til en av verdens største, og man begynte med avl av sjeldne eller truede dyrearter.

Etter den tyske gjenforeningen i 1990 innledet man et samarbeide med Tierpark Berlin i Berlin-Friedrichsfelde, som er Europas største landskapsdyrehave.

## Se også
* Tierpark Berlin

## Eksterne lenker
*
David Howell

**David Howell** (født 23. juni 1975) er en profesjonell golfspiller fra Swindon i England. Han ble profesjonell i 1995 og vant sin første turnering i Australian PGA Championship i 1998. Året etter vant han Dubai Desert Classic, men deretter gikk det seks år til hans neste seier, selv om formen stadig ble bedre. Han endte som nummer 10 på Europatourens pengeliste, *Order of Merit*, i 2004, mens 2005 ble hans beste år noensinne. Våren 2005 hadde han to annenplasser etter hverandre, i The Daily Telegraph Dunlop Masters og Nissan Irish Open, og i august gikk han seirende ut av BMW International Open. I løpet av høsten lå han blant de 20 beste på verdensrankingen i golf.

Howell vant HSBC Champions i november 2005, åpningsturneringen i 2006-sesongen på Europatouren. 

## Meritter
### Seire på Europatouren
* 2006: BMW Championship
* 2005: HSBC Champions; BMW International Open
* 1999: Dubai Desert Classic

## Eksterne lenker
* 
*
Oslo fengsel

**Oslo fengsel** er et av Norges største fengsel med 243 innsatte. Fengselet sorterer under Kriminalomsorgen Region Øst og ligger ved siden av Politihuset på Grønland i Oslo.

## Historie
I 1841 vedtok Stortinget, etter forslag fra Straffelovskommisjonen av 1837, å bevilge midler til oppføring av et botsfengsel i Christiania. Arbeidet startet i 1844, og fengselet ble tatt i bruk i 1851. Ved åpningen hadde anstalten en kapasitet på 240 fanger. Man fulgte da «Philadelphia-systemet» som medførte at fangene ble forvart strengt isolert i eneceller.

Bygningen ble tegnet av arkitekt Heinrich Ernst Schirmer, og bestod av et hovedbygg med tre fløyer. I 1886 fikk fengselskirken en egen fløy tegnet av Jacob Wilhelm Nordan.

## Avdelinger
### Avdeling A, «Botsen»

Bygningen består av det gamle botsfengselet som åpnet i 1851, og som ble fra 1975 en del av Oslo Kretsfengsel. 

Bygget består av en stor hovedbygning med fløyer i vifteform, samt noen mindre forbygninger, alt oppført i teglstein. Bygget, og ikke minst inngangspartiet, er gjort kjent blant annet gjennom filmene om Olsenbanden og Egon Olsens løslatelse og marsj ut gjennom porten og ned alleen. 

Gitterporten i den indre enden av tunnelen er også et yndet motiv til mange reportasjer som omhandler fengselet og kriminalomsorgen generelt. På hver side av den gamle hovedinngangen ligger hus som i sin tid fungerte som bolig for hhv fengselslegen (venstre side) og fengselsdirektøren (høyre side). På baksiden av hver av disse bygningene ligger en langstrakt, lav bygning, som en gang bl.a fungerte som stall.

Avdeling A ble nedlagt sommeren 2017, og står per idag tomt. Det foreligger foreløpig ingen planer for bygget per dags dato.

### Avdeling B, «Bayeren»

Avdelingen ble inkludert i fengselet i 1934 og ligger i de gamle lokalene til Aktiebryggeriet i Oslo.
Avdelingen inneholder 10 avdelinger. 1. til 10. avdeling. Disse avdelingene har forskjellige profiler, men baserer seg i hovedsak på varetektsinnsatte. Avdeling B er delt i to blokker. A- og D-blokk.

### Avdeling C, «F.S.», nå «Stifinner'n»
Avdelingen ligger i de gamle lokalene til fengselssykehuset. Stifinner’n  er et tilbud til innsatte med rusproblemer som ønsker å bruke soningstiden til å starte en endringsprosess. Formålet er å skape et rusfritt miljø som gir rom for læring, vekst og utvikling. Stifinner’n drives av Oslo Fengsel i samarbeid med Tyrilistiftelsen.

## Annet
Oslo fengsel ble 3. februar 2005 tildelt kriminalomsorgens første arbeidsmiljøpris.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Hjemmeside
* www.kriminalomsorgen.no
Harald Langhelle

**Harald H. Langhelle** (født 25. desember 1890 i Bruvik sokn i Dale ved Bergen, død 6. oktober 1942) var en norsk journalist og redaktør i flere aviser knyttet til arbeiderbevegelsen, deriblant *[[Arbeider-Avisa|Arbeider-Avisen]]* i Trondheim. Han var eldste sønn av Hans og Laura Langhelle.

I april 1918 ansatte sentralstyret i Norges Socialdemokratiske Ungdomsforbund ham som sekretær for Nord-Norge, med sete i Harstad. Nordpå hadde han en hektisk periode, og holdt om lag 85 foredrag på et halvt års tid. Etter at kona døde måtte han imidlertid reise sørover igjen i november, og Sigurd Simensen tok over i Harstad.

I 1919 fikk Langhelle jobben som redaktør i avisa *[[Nordlands Framtid|Nordlands Social-Demokrat]]* i Bodø, men flyttet til Trondheim i 1924 da han ble journalist i *Arbeider-Avisen*. I perioden 1922–1924 representerte han Det norske Arbeiderparti (DnA) på Stortinget innvalgt fra bykretsene Bodø, Narvik, Tromsø, Hammerfest, Vardø og Vadsø. Fra 1935 satt han i Trondheim bystyre for DnA.

Etter utbruddet av andre verdenskrig og den tyske okkupasjonen av Norge, la Langhelle aldri skjul på sin mening om NS-styret og den tyske okkupasjonsmakten, noe som førte til at avisa ble stengt flere ganger. Langhelle var aktiv i motstandsarbeidet og nektet blant annet som redaktør i oktober 1940 å la være å offentliggjøre at Trondheims ordfører Ivar Skjånes ble avsatt.

I oktober 1942 ble Trondheim valgt som sted for tysk avskrekking mot sabotasjeaksjoner fra Hjemmefrontens og de alliertes side, blant annet på Glomfjord kraftanlegg og Fosdalens Bergverk i Malm. Reichskommissar Josef Terboven erklærte 6. oktober unntakstilstand i Trondheim, samt de omliggende kommunene, Nord-Trøndelag fylke, samt Grane kommune i Nordland. I dagene før dette hadde Gestapo mottatt en liste over personer som skulle fengsles og henrettes. 6. oktober, om morgenen ble det avholdt rettssak i Stiftsgården med blant annet Terboven og SS-general Wilhelm Rediess til stede, noe de anklagede ikke var.

I en notis dagen etter i de to avisene som fikk komme ut, *[[Dagsposten]]* og *[[Adresseavisen]]*, ble det gjort kjent at ti borgere fra byen eller områdene rundt var blitt skutt som sonofre. To av de som ble skutt i Falstadskogen var *Arbeider-Avisen*s redaktør, Harald Langhelle og teatersjef ved Trøndelag teater Henry Gleditsch.

Familiene ble ikke informert og eiendelene til sonofrene ble beslaglagt. I dagene som fulgte ble ytterligere 24 personer henrettet ved standrett på Falstad fangeleir.

Langhelle har veier oppkalt etter seg i Trondheim og i Bodø.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Harald Stanghelle

**Harald N. Stanghelle** (født 1956) er en norsk pressemann, sakprosaforfatter og tidligere redaktør.

## Bakgrunn og virke
Han vokste opp som sønn av en landhandler i en, etter eget utsagn, pietistisk indremisjonsfamilie i et politisk konformt miljø på Stanghelle i Vaksdal kommune i Vestland fylke. Politisk var hjemstedet dominert av Arbeiderpartiet, mens Stanghelle var medlem av Unge Høyre fra 1969 til 1975. Han er omtalt som en liberal kommentator. 

I 1975, da han var nitten år gammel, ble han redaktør og eier av lokalavisen *[[Vaksdals-Nytt]]*. Fra 1977 var han en periode fisker, vernepliktig soldat og presseoffiser ved Den norske FN-styrken i Libanon. Han var journalist i *[[Dag og Tid]]* i to år før han ble ansatt i *[[Arbeiderbladet]]* i 1982. I 1991 ble Stanghelle ansatt i *[[Aftenposten]]*, hvor han var nyhetsredaktør 1994–1995. Etter en periode som sjefredaktør i *[[Dagbladet]]* 1995–2000, var han tilbake i *Aftenposten*, først som politisk redaktør 2000–2014 og deretter - mellom 2014 og 2018 - som redaktør i en fri stilling hvor han også satt i Aftenpostens ledergruppe. 

Stanghelle gikk i 2018 av som redaktør i Aftenposten. Han var leder i Norsk Redaktørforening fra 2009 til 2018, og har også vært visepresident i redaktørorganisasjonene World Editors Forum og  Global Editors Network.

Fra 2019 har Stanghelle vært leder av programkomiteen for Arendalsuka. Per 2025 er Stanghelle leder for nominasjonskomiteen som deler ut Sønstebyprisen. Han også flere styreverv, blant annet i Olavsfest og Huset Aukrust.

Stanghelles biografibok *Kongen forteller* var i 2020 den nest mestselgende boka i Norge ifølge Bokhandlerforeningens bestselgerliste.

## Privatliv
Harald Stanghelle er gift med Anne Lieungh, som er barnebarn av Einar Gerhardsen. 

Journalisten og forfatteren John Stanghelle (1957-2006) var hans bror.

## Priser
* SKUP-prisen (1991)
* Den store journalistprisen (2001)
* Gullpennen (2006)

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Sativex

**Sativex** er et legemiddel i munnsprayform utviklet av det britiske farmasøytiske selskapet GW Pharmaceuticals, bestående av ekstrakter fra cannabis, hovedsakelig tetrahydrocannabinol (THC) og cannabidiol (CBD). Ett spray av Sativex inneholder 2,7&nbsp;mg THC og 2,5&nbsp;mg CBD. Preparatet, som er godkjent til bruk i blant annet Canada, er ment til bruk ved nevropatiske smerter og spastitistet ved multippel sklerose. Preparatet er godkjent til medisinsk bruk i Norge fra november 2012. Legemiddelet Marinol er et annet THC-basert legemiddel.

## Se også
* Cannabis (medisin)

## Referanser
Idrettslaget Express

:*Annen betydning: Kjølbåten [[Albin Express]]*

**Idrettslaget Express** (stiftet 1. mai 1919 som *Fotballklubben Express*) er et idrettslag fra Fevik i Grimstad, som driver med fotball, friidrett, håndball, innebandy, orientering og turn. Idrettslaget hadde i 2019 nærmere 900 medlemmer.

## Tabellen

## Historikk
Klubben ble stiftet 1. mai 1919 på Fevik som en ren fotballklubb av innflyttere fra Bergen og Fredrikstad. Fotballklubben fikk sitt navn grunnet sin hurtige fremgang, men i 1921 ble Sørlandets skipsbyggeri nedlagt og klubben kom i krise. De dårlige tidene førte til at mange emigrerte til USA, og i 1924 mistet klubben sin fotballbane. De gjenværende spillerne satset på bryting og skiidrett.

På 1930-tallet var lagets preget av splittelse. Foreningen ble delt i to i 1933/34, da hovedvekten av styret ønsket å være et arbeideridrettslag. 
Etter en rettssak tapte Arbeideridrettslaget Express navnestriden med den borgerlige delen av laget og het i årene 1937-1940, *Fjære idrettslag*. 

I 1940 kom lagene sammen igjen under navnet *Terje Vigen*. Laget gikk tilbake til Express-navnet i 1945. 

I 1953 fikk laget et eget klubbhus på Moy Moner. 

A-laget i fotball spiller idag i 3 divisjon.

## Arkivet
Arkivet etter Idrettslaget Express oppbevare ved KUBEN i Arendal. Det strekker seg fra opprettelsen i 1919 og frem til 2017. Arkivet inneholder møtebøker, årsberetninger, korrespondanse, regnskapsbøker, diplomer og arkivmateriale knyttet til orienteringsgruppen.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* Fevik Stadion - Nordic Stadiums
* OSM Stadion - Nordic Stadiums
Meduseld

I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard er **Meduseld** den store **Gyldene hall** som ble bygd i Rohans hovedstad Edoras. 

Etter at folket Éothéod hadde slått seg ned i landet Rohan, begynte den andre kongen av Rohan, Brego sønn av Eorl Unge, å bygge en stor hall på toppen av åsen hvor byen Edoras lå.

Meduseld var en stor hall med et stråtak, noe som fikk det til å virke som om det var laget av gull hvis man så det på lang avstand. Veggene var rikt dekorert og pyntet med bildevever og malerier som illustrerte Rohans historie, og Rohirrims legender. Denne hallen tjente som hus og hjem for *kongen av marken*, som Rohans konge ofte ble kalt, og hans familie. Hallen ble også brukt som møtested for kongen og hans rådgivere og hærførere, og som en festhall hvis anledningen bød seg.

På slutten av det tredje tidevervet, var Meduseld hjemmet til kong Théoden av marken.

Ordet *Maeduselde*, i det *Anglo-Saksisk språket*, betyr mjød-hall (engelsk: *Mead-hall*).  På mange måter er Meduseld inspirert av den Angel-Saksiske poesien, særlig Beowulf, som inneholder mjød-hallen Heorot. Beskrivelsen *lyset av den skinner langt over landet* er en av linjene fra dette diktet, som også passer til Tolkiens Meduseld.
Milt

**Milten** er et rød-lilla organ som er plassert helt opp til venstre i bukhulen. Den er kledd av en glatt bindevevskapsel. Miltens hovedoppgave er å rense blodet for fremmede substanser, organismer, partikler og skadede/gamle erytrocytter (røde blodceller). Disse funksjonene blir utført av fagocytter (hvite blodceller) som er i stand til å ta opp og tilintetgjøre inntrengere som nevnt ovenfor.

En av metodene milten bruker for å fjerne gamle røde blodceller er å redusere det osmotiske trykket. En del blodceller vil da svulme opp og sprekke. Ved sfærocytose er erytrocyttene nesten runde, i stedet for skiveformede, og de sprekker lettere ved lavt osmotisk trykk. En behandling for sfærocytose er å fjerne milten, splenektomi.

I tiden før man blir født blir milten brukt til å produsere røde blodceller, men etter fødselen blir denne funksjonen overtatt av benmargen. I noen tilfeller vil milten gå tilbake til oppgaven den hadde før fødselen, altså å produsere erytrocytter (for eksempel når man brekker lengre ben eller ødelegger benmargen).

Hos dyr, som f.eks. hester, er milten også et blodlager. Milten vil legge mer blod i omløp når det er behov for mer blod, for eksempel når dyret skal løpe raskt og langt. Måten milten gjør dette på er at den trekker seg sammen slik at blodet presses ut akkurat som vann i en svamp. Denne egenskapen har ikke mennesker.

Milten består av mye lymfevev som kan likne på vevet i lymfeknuter. Det er rimelig å anta at milten er viktig for immunsystemet ved produksjon av antistoffer og ved produksjon av enkelte hvite blodceller.

Ved skader, for eksempel ved trafikkulykker, kan milten sprekke og gi betydelige blødninger i bukhulen. Da er det ofte vanskelig å stoppe blødningen uten å fjerne hele milten.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Königliches Schauspielhaus

**Königliches Schauspielhaus** (*det kongelige teatret*) er en bygning på Gendarmenmarkt i Berlin, offisielt navn siden 1994 **Konzerthaus Berlin**, oppført mellom 1818 og 1821 av arkitekten Karl Friedrich Schinkel. Den erstattet Carl Gotthard Langhans' tidligere *National-Theater*, som brant ned få år etter at det ble ferdigstilt. På stedet hvor det hadde stått hadde det fra slutten av 1700-tallet vært et lite fransk komedieteater.

Königliches Schauspielhaus regnes som en av Schinkels viktigste bygninger. Den indre utførelsen samt den ytre utsmykning med tallrike skulpturer stammer fra Christian Friedrich Tieck og Balthasar Jacob Rathgeber. 

Fra åpningen i 1821 frem til slutten av annen verdenskrig var det sete for Preußisches Staatstheater Berlin. Siden 1984 har det blitt brukt som konsertsal av orkesteret, som siden 2006 har vært kjent som Konzerthausorchester Berlin.   
## Uroppførelser (utvalg)
* 1799 – Die Piccolomini av Friedrich Schiller (i forgjengerbygningen: *Det franske komedieteatret*)
* 1799 – Wallensteins Tod av Friedrich Schiller (i forgjengerbygningen: *Det franske komedieteatret*)
* 1802 – Die Kreuzfahrer av August von Kotzebue (i forgjengerbygningen: *Nationaltheater*)
* 1816 – operaen Undine av E. T. A. Hoffmann (i forgjengerbygningen: *Nationaltheater*)
* 18. juni 1821 – operaen Der Freischütz av Carl Maria von Weber ved innvielsen av den nye bygningen
* 25. april 1876 – Penthesilea av Heinrich von Kleist 
* 15. november 1941 – Iphigenie in Delphi av Gerhart Hauptmann
Den 25. desember 1989, som var året for Tysklands gjenforening, dirigerte Leonard Bernstein Ludwig van Beethovens 9. symfoni. Symfonien inneholder blant annet den kjente An die Freude (Ode til gleden).

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Konserthusets hjemmeside
Preußisches Staatstheater Berlin

**Preußisches Staatstheater Berlin** var navnet på teatret som holdt til i det såkalte Königliches Schauspielhaus på Gendarmenmarkt i Berlin fra 1821 til teatret ble ødelagt i 1945. Etter at bygningen ble restaurert har den siden 1984 blitt brukt til konserthus (Konzerthaus Berlin).

Under Weimarrepublikken var Preußisches Staatstheater Berlin det fremste og mest representative teater i Tyskland.
## Referanser
Barad-dûr

**Barad-dûr** er et tårn som fungerer som tilholdsstedet til Sauron, «Mørkets herre», i J.R.R. Tolkiens bok Ringenes Herre.

Med kraften til Den ene ringen lot han bygge Mørketårnet i andre tideverv. Det tok 600 år før festningen var ferdigstilt, og det var den største og mest uinntakelige festning noensinne bygget siden Angbands fall. Det skal også nevnes at mye av Saurons kraft ble flettet inn i grunnmurene til Barad-dûr.

Mørketårnet ble beleiret i syv år av Den Siste alliansen av alver og menn (*det siste forbund*), og ble ødelagt etter Saurons fall på slutten av det andre tidevervet. Likevel, siden festningen ble bygget med Ringens kraft, kunne ikke grunnmurene ødelegges med mindre ringen også ble ødelagt. Isildur ble grepet av ringens skjønnhet, og maktet ikke å kaste den ned i Orodruin. Dermed ble festningsgrunnmuren stående. To tusen år senere kunne så Sauron returnere og gjenoppbygge Barad-dûr.

Da Den ene ringen ble ødelagt, falt endelig tårnet; uten Saurons kraft til å vedlikeholde det, kunne det ikke stå lenger. Barad-dûr kollapset, og Sauron var endelig utslettet.

Det mørke tårnet blir beskrevet som et så stort tårn at det nesten var ufattelig. Det er også godt sannsynlig at det hadde flere vakttårn rundt seg, og det er dessuten beskrevet som *mørkt* og omkranset av skygger, slik at det ikke kunne ses tydelig.

## Barad-dûr som kunst
Kunsterne Alan Lee og John Howe ble ansatt av Peter Jackson for å tegne områder i Midgard til hans nye filmer, Ringenes Herre-trilogien som kom ut i 2001, 2002 og 2003. De fikk i oppgave å tegne Mørketårnet slik de så det for seg, og resultatet kan man se i *[[To tårn (film)|To tårn]]* og *[[Atter en konge (film)|Atter en konge]]*.

## Andre navn på Barad-dûr
* Mørketårnet
* Orkene kaller det *lugbúrz*
Gwent Police

**Gwent Police** (walisisk **Heddlu Gwent**) er en britisk politistyrke med ansvar for det bevarte grevskapet Gwent, som består av hovedområdene City of Newport, Blaenau Gwent, Torfaen, Caerphilly og Monmouthshire. Hovedkvarteret ligger i Cwmbran.

Kontrollorganet for styrken er Gwent Police Authority, en komité med 17 medlemmer.

## Eksterne lenker

* Gwent Police Authority
Terje Krogh

**Terje Krogh** (født 11. september 1939 i Sandviken i Bergen) er en norsk politiker, og tidligere leder av Norges Kommunistiske Parti fra 1993 til 1998.

## Tidlig liv
Etter fullført framhaldsskole på Laksevåg, fikk Krogh sin utdannelse som elev på Hotel Norge i Bergen. Først i hotellets resepsjon, og siden som elev i spisesalen i 1955-1958. Han utdannet seg i 1960 til steward/purser i SAS.

## Yrkeskarriere
Krogh arbeidet i flere år som purser på SAS' ruter til Nord-Amerika. Han seilte deretter i mange år i Det Bergenske Dampskibsselskab som spisesaltjener på selskapets cruise-båter. Han seilte også noen år i byssen på tankbåter og på stykkgodsbåter. 

## Politisk karriere
Krogh meldte seg inn i Unge Pionerer i 1953 og i «Bergens Kommunistiske Ungdomslag» (BKU) i 1954. Han ble medlem i Norges Kommunistiske Parti (NKP) i 1960, mens han bodde og arbeidet i Oslo. Da han flyttet tilbake til Bergen ble han med i lokalpartiet der og ble innvalgt i lagsstyret i 1980. I 1981 ble han valgt til lagsstyrets sekretær og kasserer og satt siden fast på NKPs kontor frem til 1999.

Da NKPs ledelse flyttet fra Stavanger til Bergen i 1993, ble Krogh valgt til sentralstyrets sekretær, og var én av tre talsmenn for sentralstyret i Norges Kommunistiske Parti. Han tok gjenvalg i 1995, men fratrådte i 1998.

Krogh var med å stifte «NKP-radio» i Bergen tidlig på 1980-tallet, og var i flere år radioens redaktør. Han organiserte også arbeidet med å få startet opp igjen «Studieforbundet Ny Verden» i Bergen og Hordaland, og var i flere år dets leder og sekretær på Vestlandet. Han avsluttet styreverv i partiet i 1999 og har siden vært vanlig partimedlem.

## Overvåket
Som medlem av Norges Kommunistiske Parti ble han overvåket av etterretningspolitiet i mer enn 40 år, og etter søknad til Innsynsutvalget fikk han i 2003 utlevert sin «mappe» som inneholdt overvåkingstjenestens dokumenter om ham. Mappen inneholdt 125 sider dokumenter om overvåking av ham som privatperson og som medlem av NKP i årene 1960 til 1987. Det ble blant annet dokumentert yrkesforbud på grunn av manglende sikkerhets-klarering fra politiet i 1963, telefonavlytting, åpning av post, og deltaking i avisdebatter i mer enn 20 år.

Etter søknad om økonomisk erstatning for dokumentert yrkesforbud og ulovlig overvåking, ble han i 2003 tilkjent 50&nbsp;000 kroner i erstatning av Innsynsutvalget.

## Referanser
Saïd Aouita

**Saïd Aouita** (arabisk: سعيد_عويطة, født 1959) er en marokkansk tidligere friidrettsutøver.

Aouita var i verdenseliten både på mellom- og langdistansene, men det var på 5000 meter han høstet de største triumfene i mesterskap.

Hans mesterskapsdebut kom i VM 1983 i Helsingfors, da han tok bronse på 1500 meter. Vinneren ble briten Steve Cram, en mann han senere skulle utkjempe mange harde dueller med på 1500 meter og 1 engelsk mil.

I OL 1984 i Los Angeles satset han på 5000 meter, og vant overbevisende.

Året etter dominerte han mellomdistansene sammen med Steve Cram, først ved å være et halvt skritt bak briten da 3.30-barrieren første gang ble brutt på 1500 meter, og dernest ved å sette verdensrekord på egen hånd med 3.29,46. Han satte også verdensrekord på 5000 meter med 13.00,40.

I VM 1987 i Roma satset han igjen på 5000 meter og tok gullet. Denne sesongen ble han første mann i verden under 13 minutter på 5000 meter (12.58,39).

I OL 1988 i Seoul forsøkte han seg på begge mellomdistansene. Han klarte bronse på 800 meter, men måtte trekke seg fra 1500 meter grunnet skade.

I starten av 1990-årene hadde denne fremragende løperen gjort sitt, og han la opp etter en skuffende 11.-plass på 1500 meter i VM 1991 i Tokyo.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Deutsches Theater Berlin

**Deutsches Theater** (*Das Deutsche Theater in Berlin*) ved Schumannstraße 13 i bydelen Mitte i Berlin er et teater grunnlagt i 1849, og først (fra 1850) kjent som **Friedrich-Wilhelm-Städtisches Theater**. Bygningen ble oppført under ledelse av Eduard Titz 1849-1850.

Et teater grunnlagt av Adolph L'Arronge i 1883 med navnet *Deutsches Theater* overtok 1894 teaterbygningen, og innførte et mer seriøst repertoar. Sjef for teatret efter L'Arronge var Otto Brahm (1894–1903), Max Reinhardt (1905–1932), Heinz Hilpert (1934–1944). Teatret ble stengt i 1944, og gjenåpnet 1946. Deretter ble det ledet av Wolfgang Langhoff (1946–1963), Wolfgang Heinz (1963–1969), Hanns Anselm Perten (1969–1972), Gerhard Wolfram (1972–1982), Rolf Rohmer (1982–1984), Dieter Mann (1984–1991), Thomas Langhoff (1991–2001) og Bernd Wilms (2001- ).

I tilknytning til teatret fantes det en berømt teaterskole.

## Referanser
Olaf Beyer

**Olaf Beyer** (født 4. august 1957 i Grimma, Sachsen, Tyskland) var en friidrettsutøver som representerte det tidligere Øst-Tyskland.

Beyer ble europamester på 800 meter i Praha i 1978 ved å beseire de britiske favorittene Steve Ovett og Sebastian Coe. Tiden hans, 1.43,84, er fortsatt mesterskapsrekord.

Han hadde ellers flere gode plasseringer på 800 meter og 1500 meter i Europa- og Verdenscup-finaler i perioden 1977 til 1985. Beste resultat var seieren på 1500 meter i Europa-cupen 1981.
## Referanser


## Eksterne lenker
*
Geir Ellingsrud

**Geir Ellingsrud** (født 1948) er en norsk matematiker og professor ved Universitetet i Oslo, der han spesialiserer seg i algebra og algebraisk geometri. Han var universitetets rektor i perioden 2006–2009.

## Akademisk løpebane
Ellingsrud ble fil. dr. ved Stockholms universitet i 1983, og har siden 1992 vært professor i matematikk ved Universitetet i Oslo. I 1988 fikk Ellingsrud Norges almenvitenskapelige forskningsråds pris for fremragende forskning. Han var redaktør for fagtidsskriftet Acta Mathematica i seks år og ansvarlig redaktør for det populærvitenskapelige tidsskriftet NORMAT i fire år.

## Rektor ved Universitetet i Oslo
Ellingsrud stilte som en av fem kandidater ved rektorvalget ved Universitetet i Oslo høsten 2005, og profilerte seg i valgkampen som delvis kritisk til «Kvalitetsreformen». Sammenlignet med de andre kandidatene, hadde han en lavmælt stil i valgkampen, men han hadde betydelig støtte hos fagorganisasjonene på universitetet og endte med å vinne valget. Ellingsrud tiltrådte som rektor i januar 2006. Han gikk ikke til gjenvalg i 2009, og ble etterfulgt av Ole Petter Ottersen.

## Referanser


## Eksterne lenker
Joaquim Cruz

**Joaquim Carvalho Cruz** (født 12. mars 1963 i Taguatinga (Distrito Federal)) er en tidligere brasiliansk friidrettsutøver.

Han gjorde seg først bemerket under Verdenscup-finalen 1981 hvor han som 18-åring løp inn til 6. plass på 800 meter. I VM 1983 i Helsingfors tok han bronse på distansen. Cruz etablerte seg som verdens beste 800 meter-løper året etter, og høydepunktet i karrieren kom i OL i 1984 i Los Angeles da han vant gull foran briten Sebastian Coe. Samme sesong løp han distansen på 1.41,77, bare fire hundredeler bak Coes verdensrekord.

I OL i 1988 tok han sølv på 800 meter (etter Paul Ereng fra Kenya).

Cruz slet mye med skader på slutten av 1980-tallet (akillesproblemer), men kom tilbake under de Pan-amerikanske lekene i 1995 og vant 1500 meter. Han deltok også i Sommer-OL 1996 i Atlanta på samme distanse, men klarte ikke å nå finalen.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Rune Lindstrøm

**Rune Peder Lindstrøm** (født 1963) er en norsk musiker som blant annet har spilt i bandene deLillos, Blister og Ping Pop. Han har gitt ut et soloalbum under artistnavnet Men from Vaikuntha. Lindstrøm sluttet i deLillos i 1985 for å bli med Hare Krishna-bevegelsen. Han har senere spilt med bandet ved flere anledninger, blant annet medvirker han på konsertopptaket på CD-en *[[Mere]]*.

I forbindelse med deLillos' 20-årsjubileum startet originalbesetningen til deLillos' eget band med navnet deLillos'85. «'85» ble fjernet etter hvert og bandet hetende deLillos igjen.

Rune Lindstrøm var komponist og arrangør av melodien «Lys» som ble fremført av artisten Manjari i Melodi Grand Prix 1997. Lindstrøm kommer fra en musikalsk familie: Han er bror av Morgan Lindstrøm fra electronica-gruppa Langsomt Mot Nord.

## Diskografi
* *Be Happy* (1995, musikkalbum utgitt på Bhaktivedanta Book Trust)

### [[deLillos]]
* *[[Suser avgårde]]* (1986)
* *[[Før var det morsomt med sne]]* (1987)
* *[[Hjernen er alene]]* (1989)
* *[[Mere]]* (1994)
* *[[Sent og tidlig]]* (1995)
* *[[Midt i begynnelsen]]* (2002)
* *[[Festen er ikke over … det er kake igjen]]* (2005)
* *[[Suser videre]]* (2006)
* *[[Huskeglemme]]* (2009)
* *[[Hjernen er alene i Operaen]]* (2010)
* *[[Trist å være glad]]* (2010)
* *[[Trist å være glad (2011-album)|Trist å være glad]]* (2011)
* *[[Vi er på vei, vi kanke snu]]* (2012)
* *[[Før]]* (2015)
* *[[Etter]]* (2015)
* *[[Inn i mellom]]* (2015)
* *[[Utenom]]* (2015)
;Singler
* *Johnny Fredrik/Fugl i bur* (1985)
* *Evig forelsket da/Jørgensen* (2006)
* *Hjertespesialist* (2006)
* *Helt meningsløst* (2006)
* *Hei politiker* (2007)
* *Flink* (2009)
* *Ingenting/Jordens folk* (2009)
* *Trist å være glad* (2011)
* *Morgenstund med naken mann* (2011)
* *Lykkelig fyr/Tapetser meg i gangen før du går* (2012)
* *Nationaltheatret* (2012)

### [[Ping Pop]]
* *[[Just Another Lazy Day]]* (1986)
;Singler
* *Goldie/Leroy* (1985)
* *Rain* (2016)
### [[Blister]]
* *[[Brand New Antiques]]* (2003)
* *[[Birthdaysongs]]* (2008)
* *[[Grizzly Leaving Land]]* (2015)
;Singler
* *Today* (2003)
* *Bye Bye* (2003)
* *Elephant Man* (2015)
### [[The Humble Servants]]
* *[[Down to the Bone]]* (2012)
;Singler
* *Let's Drive* (2012)
* *The Waltz* (2012)
* *This Old Town* (2012)
### [[Rustam Hayat]]
* *Orker ikke stå opp om morran/Tynt liv* (1986)
### Deltar på
* Philips: *[[Ungdommens Radioavis Rockemønstring]]* (1982)
* Fremtiden er nå: *[[Fremtiden er nå!]]* (1983)
* Beat: *[[A Beat Generation]]* (1986)
* Manjari: *Lys* (1997)
* Mr. Smith: *[[Days of Fuzz]]* (2004)
* Beckstrøm: *[[Drøm videre!]]* (2006)
* Frøydis Armand: *[[Den fyrste song]]* (2007)
* Dog Age: *[[On the Garish Isles]]* (2011)
* Dog Age: *[[Swanlake Gate]]* (2015)
* Beckstrøm Kvartett: *[[Gjest i mitt liv]]* (2018)

## Eksterne lenker
* 
*
S-Bahn Berlin

**S-Bahn Berlin** er Tysklands eldste forstadsbane. Sammen med Berlins undergrunnsbane (*U-Bahn*), Berlins sporvei og busser utgjør de Berlins offentlige transportsystem. Den består av 168 stasjoner på 16 linjer, og har et totalt nett på 340&nbsp;km. Rundt 83 km med 36 stasjoner ligger i delstaten Brandenburg.

## Historie

Berlin hadde siden 1882 dampdrevne forstadstog som kjørte på Berliner Stadt- og Ringbahn, samt egne skinner, adskilt fra fjerntogene. Etter mange års forarbeider ble den første elektriske strekningen, Stettiner Bahnhof–Bernau, åpnet 8. august 1924. Den 1. desember 1930 ble Berlins Stadtbahn, Ringbahn og forstadstog forent under betegnelsen S-Bahn.

Berlins forstadsbaner ble drevet av Deutsche Reichsbahn (DR). Etter andre verdenskrig ble hele S-banenettet drevet av DDRs Deutsche Reichsbahn, befolkningen i Vest-Berlin boikottet S-banen etter at Berlinmuren ble reist i 1961.

I Øst-Berlin ble derimot banen det viktigste fremkomstmiddelet. Den ble utbygget med flere strekninger:
* 1962 til Schönefeld lufthavn
* 1976 til 1982 til Marzahn
* 1984 til 1985 til Hohenschönhausen og Wartenberg

I september 1980 planla Deutsche Reichsbahn å legge ned mye av sin virksomhet på Vest-Berlins nett, ettersom boikotten hadde ført til sterkt redusert trafikk. Dette førte til en streik blant de ansatte, men den ble resultatløs, og de fleste strekningene ble innstilt. Den 9. januar 1984 overtok Berliner Verkehrsgesellschaft (BVG) på oppdrag fra (Vest-)Berlins senat å drive forstadsnettet i Vest-Berlin. Til å begynne med ble bare strekningene Anhalter Bahnhof–Lichtenrade og Friedrichstraße–Charlottenburg drevet (tilsammen 21&nbsp;km). Etter gjenåpningen av strekningen Frohnau og Wannsee økte trafikktallene igjen sterkt i Vest-Berlin. På oppdrag fra BVG ble det bygget nye tog, som idag brukes på Berlins forstadsbanenett.

Etter murens fall ble det gjort store anstrengelser for å få hele det gamle rutenettet i Vest-Berlin igang igjen. Siden 1995 har hele nettet vært drevet av Deutsche Bahns datterselskap S-Bahn Berlin GmbH. Idag består det av 16 linjer, og det kjøres moderne strømskinne-likestrømsvogner, som nylig helt erstattet enkelte vogner fra 1920- og 1930-tallet som fremdeles var i drift.

## Linjer
*Linjenett per 14. november 2024.*

## Referanser




## Eksterne lenker
* 
* S-Bahn Berlin GmbH
* Historische S-Bahn e.V.
* Geschichten rund um die Berliner S-Bahn
* Linien, Fahrzeuge und Daten rund um die Berliner S-Bahn, von Ralf Müller
* Eine private Seite zum Berliner Nah- und Fernverkehr
* Führungen auf stillgelegten Berliner S-Bahnstrecken
Joseph Merrick

**Joseph Carey Merrick** (født 5. august 1862, død 11. april 1890), også kjent som «**Elefantmannen**» (*The Elephant Man* på engelsk), var en britisk underholdningsartist og medisinsk kuriositet som fikk stor oppmerksomhet i viktoriatidens England. Hans deformerte utseende førte til sympati blant mange, og hans liv og person har inspirert flere bøker, skuespill og fjernsynsprogrammer.

Merricks frastøtende og fascinerende kropp ble en periode vist fram i folkelige «freakshows» der han tjente seg en liten formue. I 1886 kom han til London. Forestillingene var da blitt forbudt, og han var skadet, men han ble oppdaget av legen Frederick Treves, som undersøkte og hjalp ham. Joseph Merrick led av underernæring og bronkitt og ble innlagt på Royal London Hospital der han tilbrakte de siste årene av livet.

David Lynchs prisbelønte spillefilm *[[Elefantmannen]]* fra 1980 skildrer Merricks liv fra han blir funnet av Treves til han dør. Filmen er likevel en fri dramatisering som på flere punkter avviker fra virkeligheten. «Elefantmannen» kalles for eksempel feilaktig «John» Merrick både i filmen og i Frederick Treves biografi fra 1923, et kallenavn Treves bare brukte i sine notater.

En antok lenge at Merrick led av tropesykdommen elefantiasis, men seinere DNA-tester har vist at han hadde det sjeldne Proteus' syndrom, som han viste symptomer på fra toårsalderen. Merrick døde av vekten av sitt eget hode da det falt bakover og han knekte nakken i søvne.

Merricks skjelett er bevart og til utstilling på Royal London Hospital.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*   Kort biografi over J. C. Merrick
Landwehrkanal

**Landwehrkanal** (*landvernkanalen*) er en kanal i Tysklands hovedstad Berlin. Kanalen ble bygget mellom 1845 og 1850, for å forsørge byen med bygnings- og brennmateriale og for å avlaste Spree som transportveg. Den forbinder den øvre Spree ved Østhavnen med den nedre Spree og flyter gjennom bydelene Kreuzberg, Neukölln, Tiergarten og Charlottenburg. Kanalen er 10,3 km lang, og ble utgravet etter planer av Peter Joseph Lenné. 

Begrepet «landvern» betegnet i middelalderens festningsbygning en feltbefestning som lå utenfor bymuren. Den markerte ofte yttergrensen for byens innflytelsesområde, og tjente til å forhindre omgåelse av byen og dens toll og markeder.

Idag brukes den minst 2 meter dype og gjennomsnittlig 23 meter brede kanalen for utfluktsskipsfart.

Under spartakistopprøret i Berlin ble likene av Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht dumpet i kanalen 15. januar 1919.

Den 17. februar 1920 ble en 20 år gammel pike, Anna Anderson, reddet fra kanalen, og hevdet at hun var storfyrstinne Anastasia, tsar Nikolai IIs datter, men disse påstandene er tilbakevist da DNA-analyser av de skjelettrestene som er funnet av tsarfamilien har slått fast at ingen av dem overlevde.

## Eksterne lenker
*
Å leve og la dø

***Å leve og la dø*** (engelsk: *Live and Let Die*) er en *[[James Bond]]*-film fra 1973. Filmen er basert på en bok av samme navn, skrevet av forfatter Ian Fleming. Det er den første filmen med Roger Moore som «James Bond» og den andre gang som Moore spiller Bond også.(Mainly Milicent/James Bond 1964/YouTube og Dvd. Filmen er nummer åtte i rekken av *James Bond*-filmer. Den inneholder sangen med samme tittel som filmen, skrevet av Paul McCartney og fremført med hans band Wings.

## Handling
Tre MI6-agenter blir drept under mystiske omstendigheter i løpet av 24 timer, og sporene peker blant annet mot den karibiske øystaten San Monique og dens statsminister Kananga, som er koblet til gangsteren Mr. Big. James Bond, Agent 007, blir sendt til New York for å undersøke saken. Kananga er også i New York, og besøker FNs hovedkontor. Sjåføren til James Bond blir skutt og drept av Kanangas menn, men Bond overlever angrepet. Bond følger sporene først til New York og siden San Monique, hvor Kananga dyrker både voodoo og opium. 

Noen spor fører Bond til Mr. Big, en hensynsløs gangster som eier mange restauranter over hele USA. Bond møter også "Solitaire" en vakker tarot-leser som kan spå fremtiden. Mr. Big gir sine håndlangere ordre om å drepe Bond, men Bond overvinner dem og slipper uskadd fra hendelsen. Bond flyr deretter til San Monique, hvor han møter Rosie Carver, en dobbeltagent som arbeider for CIA. Bond mistenker Rosie for å i all hemmelighet samarbeide med Kananga, men Rosie blir drept av Kananga for å hindre at hun innrømmer sannheten.

Bond og Solitaire flykter fra Kananga med båt, og de flyr deretter til New Orleans. Bond blir tatt til fange av Mr. Big, som fjerner en protese i ansikt og han viser seg å være Kananga. Gjennom sitt alter ego Mr. Big planlegger Kananga å distribuere gratis heroin fra alle restaurantene hans over hele USA, noe som vil øke antall rus-avhengige. Han har til hensikt å bli kvitt alle andre narkotika-forhandlere ved å gi ut gratis narkotika, og hindre hans konkurrenter fra å tjene penger. Dermed må alle konkurrentene hans gi opp og selge narkotika, og oppgi hele deres markedet til Mr. Big. Dermed får han fullstendig monopol på hele narkotika-markedet i USA, og kan kreve skyhøye priser for hans eget heroin på et senere tidspunkt. 

James Bond klarer å stikke fra Mr. Big / Kananga, og han reiser tilbake til San Monique. Han redder Solitaire fra å bli offer for en voodoo-prest, og planlegger å ødelegge narkotika-produksjonen til Mr. Big. Kananga tar dem til fange igjen, men Bond dreper Kananga. Bond og Solitaire reiser deretter med tog ut av landet. En av Kanangas leiemordere sniker seg om bord på toget, i et forsøk på å drepe Bond. Men etter en slåsskamp klarer Bond å kaste ham ut et tog-vindu. 

## Rolleliste

* Roger Moore – *James Bond*
* Yaphet Kotto – *Kananga/Mr. Big*
* Jane Seymour – *Solitaire*
* Clifton James – *Sheriff J.W. Pepper*
* David Hedison – *Felix Leiter*
* Julius Harris – *Tee Hee*
* Geoffrey Holder – *Baron Samedi*
* Gloria Hendry – *Rosie Carver*
* Roy Stewart – *Quarrel Jr.*
* Bernard Lee – *M*
* Lois Maxwell – *Miss Moneypenny*

## Eksterne lenker
*
North Wales Police

**North Wales Police** (walisisk **Heddlu Gogledd Cymru**) er en britisk politistyrke med ansvar for hovedområdene Gwynedd, Anglesey, Conwy, Denbighshire, Flintshire og Wrexham i Wales.

Kontrollorganet for styrken er North Wales Police Authority.

## Eksterne lenker

* North Wales Police 
* North Wales Police Authority
Udo Di Fabio

**Udo Di Fabio** (født 26. mars 1954 i Walsum, nå del av Duisburg) er en tysk jurist og tidligere dommer ved den føderale forfatningsdomstolen, Bundesverfassungsgericht.

## Liv
Di Fabio var først ansatt i statsforvaltningen i Dinslaken, før han tok den annen juridiske statseksamen i 1985. Fra 1985 til 1986 var han dommer ved sosialdomstolen i Duisburg. I 1987 tok han den juridiske doktorgrad med avhandlingen *Rechtsschutz im parlamentarischen Untersuchungsverfahren*. I 1990 tok han dessuten med avhandlingen *Offener Diskurs und geschlossene Systeme* en sosialvitenskapelig doktorgrad.

Fra 1986 til 1990 var Di Fabio vitenskapelig medarbeider ved Institut für Öffentliches Recht ved Universität Bonn, fra 1990 til 1993 ved samme institutt vitenskapelig assistent. I 1993 habiliterte han seg med en avhandling om *Risikoentscheidungen im Rechtsstaat*, og i mai 1993 ble han professor ved Westfälische Wilhelms-Universität i Münster. I november samme år fikk han et professorat ved Universität Trier.

I 1997 overtok han et professorat ved Ludwig-Maximilians-Universität i München, i året 2003 et ved Universität Bonn. I 1999 ble han utnevnt til dommer ved den føderale forfatningsdomstolen der han var medlem i domstolens Andre Senat fram til 2011.

Han er gift og har fire barn.

## Publikasjoner
* Udo Di Fabio: *Die Kultur der Freiheit.* C. H. Beck, München 2005, ISBN 3-406-53745-6

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
*  Institut für Öffentliches Recht - Abteilung Staatsrecht - RFWU Bonn- Homepage des von Di Fabio geleiteten Instituts
*  *[https://web.archive.org/web/20051124135414/http://zeus.zeit.de/text/2005/25/Papier_2fdi_Fabio Zwei Anwälte des Nationalstaats]* Porträt von Udo Di Fabio und Hans-Jürgen Papier in: Die Zeit 25/2005
Kaufhaus des Westens

**Kaufhaus des Westens** (***KaDeWe,*** no.: «Vestens varehus») er et varehus i Berlin. Det er nest størst i Europa etter Harrods i London, og det største på kontinentet. Det ligger i Tauentzienstraße i bydelen Schöneberg nær Wittenbergplatz.

Varehuset har et areal på 60&nbsp;000 m² og over 380&nbsp;000 salgsartikler, fremfor alt av det dyrere og mer luksuriøse slaget. Daglig besøkes varehuset av mellom 40 og 50&nbsp;000 kunder. Varehuset har omkring 2&nbsp;400 ansatte. Særlig kjent er den sjette av de tilsammen syv etasjene, den såkalte *Feinschmeckeretasjen* med et omfattende, internasjonalt delikatessetilbud.

En ombygning i 2005 økte varehusets areal med tre nye moteetasjer med tilsammen 20&nbsp;000 m², anlagt i sjakkbrettaktige segmenter. Det selges moteklær av høy til høyeste kvalitet på ca. 40&nbsp;% av arealet.

Kaufhaus des Westens ble åpnet i april 1907. Bygningen ble tegnet av arkitekten Emil Schaudt. Fra 1927 tilhørte varehuset Hertie, og det ble i 1994 en del av Karstadt AG da Hertie ble kjøpt opp. Gjennom en fusjon mellom Karlstad og Quelle AG ble KaDeWe fra 1999 eid av KarstadtQuelle AG, et selskapet som i 2007 byttet navn til Arcandor. Ettersom varehuset lå i Vest-Berlin var det et viktig symbol under den kalde krigen.

## Eksterne lenker
*
Karl Marius Anton Johan Hals

**Karl Marius Anton Johan Hals** (født 1822, død 1898) var en norsk pianofabrikant. I 1851 ble han gift med Thora Alvide Christina Svanekiær (1820&ndash;1904). Karl Hals er i hovedsak kjent for å ha grunnlagt, sammen med sin bror Petter Hals (1823&ndash;-1871), pianofabrikken *[[Brødrene Hals]]*. Hals var også engasjert i organisasjonslivet innen håndverk og industri. Han hadde en rekke offentlige verv, satt flere perioder i bystyret i tillegg til at han representerte Kristiania Høyre på Stortinget i perioden 1889&ndash;1891. Karl Hals ble i 1874 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden og fikk kommandørkorset av 1. klasse i 1889. I tillegg var han kommandør av Dannebrogordenen og ridder av Æreslegionen.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Gullklokka

**Gullklokken** er en hedersbevisning som deles ut til alle norske landslagsspillere i fotball som når 25 kamper for det norske A-landslaget, både på kvinne- og herresiden. Gullklokken deles ut av Norges Fotballforbund. Gunnar Andersen var den første spilleren nådde denne milepælen, da han spilte sin 25. landskamp 29. juni 1919.

Gullklokken som æresbevisning ble innført i 1930, da Andersen og tre andre spillere (Per Skou, Einar «Jeja» Gundersen og Adolph Wold) fikk hver sin gullklokke under en bankett på Grand Hotel i Oslo. Otto Aulie (som døde i 1923) hadde 28 spilte landskamper, og står oppført på NFFs liste.

Totalt har 159 mannlige spillere fått gullklokken.

## Gullklokkevinnere, menn

Denne listen gir en oversikt over gullklokkevinnere etter antall spilte kamper (oppdatert per 5. oktober 2013). Årstall for tildeling av gullklokken oppgis der dette er kjent.

;Fotnoter
*[a] Spillerens alder da han spilte sin landskamp nummer 25.

## Gullklokkevinnere, kvinner
Siden 1978 er det 59 kvinner med minst 25 kamper for Norge.

## Referanser


## Kilder
* *[[Kunnskapsforlagets Idrettsleksikon]]*, Rolf Bryhn og Knut Are Tvedt, Oslo. 1990. ISBN 82-573-0408-5
* *[[Norsk idrettsleksikon]]*, Tom A. Schanke, Oslo. 2007. ISBN 978-82-8156-044-4
* fotball.no:(PDF)  A-lag menn 1908-2008 flest landskamper
* fotball.no:(PDF)  A-lagsspillere menn, 1908-2008
* fotball.no (PDF) A-landslagsspillere kvinner, 1978-2008
Nikel

: *For grunnstoffet Nikkel, se [[Nikkel]]

*'Nikel*' (, , [[skoltesamisk]]: *Koolâsjokk*) er en [[Russland|russisk]] [[bymessig bosetning]] med 9500 innbyggere. Nikel er den russiske bosetningen som ligger nest nærmest [[Norge]] ([[Boris Gleb]] ligger nærmest med kun [[Pasvikelva]] i mellom), bosetningen ligger ca. 8 km fra grenselinja, og avstanden mellom Nikel og [[Kirkenes]] er bare 40 [[km]]. Bosetningen har fått sitt navn etter de store forekomstene av [[nikkel]] utenfor byen. Bosetningens eksistens er tett knyttet til det store nikkelverket rett utenfor sentrum som er eid av [[Nornickel]].

Nikel er også kjent for lav levealder og mange luftveisinfeksjoner, som en følge av utslippene fra fabrikken i byen. Ved byen har det vært smelteverk som har produseret [[nikkel]] fra [[1930-tallet]] . Malmen som ble videreforedlet var rik på nikkel og andre [[tungmetall]]er, men inneholdt også 5 - 6 % [[svovel]]. Dette medfører at smelteverkene slapp ut store mengder [[svoveldioksid]] (SO2) og tungmetaller. Disse utslippene påvirket [[Luftforurensning|luftkvalitet]]en og miljøet i grenseområdene. Utslippene fra briketteringsanlegget i [[Zapoljarnyj]] og smelteverket i Nikel har vært oppe i om lag 100 000 tonn SO2 pr år. Dette er mer enn fem ganger Norges samlede utslipp. I tillegg ble det sluppet ut tungmetaller som nikkel, [[kobber]], [[kobolt]] og [[arsen]].  Smelteverket i Nikel ble lagt ned i 2020; dette har ført til bedret luftkvalitet, også på norsk side.

Nikel har en jernbanestasjon for godstrafikk som er knyttet til Russlands jernbanenett, gjennom [[Murmansk]]-stasjonen.

Hver måned krysser om lag fem tusen nordmenn grensen over [[Storskog]] (tall fra 2012), men etter at hovedvegen til [[Murmansk]] ble lagt utenom Nikel har antall besøkende fra Norge til Nikel blitt redusert. Innbyggere i [[Sør-Varanger]] kan søke [[grenseboerbevis]] fra det russiske konsulatet og deretter besøke Nikel et fritt antall ganger uten ytterligere visum. Mange nordmenn besøker Nikel for eksempel for [[grensehandel]].

== Befolkningsutvikling ==


== Galleri ==
<gallery>
Fil:Txp24.jpg|Fabrikk i Nikel
Fil:Nikel.JPG|Restaurant i sentrum av Nikel
</gallery>

==Litteratur==
* [[Alf R. Jacobsen|Jacobsen, Alf R.]] (2006): *Nikkel, jern og blod. Krigen i nord 1939-1945*, Aschehoug 

== Referanser == 
<references/>

== Eksterne lenker ==
* 
*  [http://barentsobserver.com/en/nature/2014/02/still-heavy-pollution-border-areas-19-02 «Still heavy pollution in border areas»] , Barents Observer, 19. februar 2014
* [https://www.nrk.no/tromsogfinnmark/fortsatt-miljogifter-i-sor-varanger-1.11542171 «Fortsatt høye konsentrasjoner av miljøgifter i Sør-Varanger»], *NRK Nordnytt'', 13. februar 2014