Prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers

**Prajñāpāramitāsūtraen i  vers** er en av fem (eller seks) tekster som utgjør den store prajñāpāramitāsūtraen. Den er en del av den litteraturen som kalles *[[prajñāpāramitā]]*.

Sūtraen har form av en serie dialoger mellom Buddha, Subhuti, Shariputra og andre som guden Indra og en gudinne av Ganges, og i tillegg til å legge frem læren om tomhet, beskriver den veien og praksisene en bodhisattva bør ta for å integrere denne forståelsen av fenomener og til slutt realisere den. Sūtraen forteller om Sadaprarudita og hans søken etter læren om prajñāpāramitā fra bodhisattvaen Dharmodgata, som finnes i de tre siste kapitlene.

Teksten er en hjørnestein i prajñāpāramitā-litteraturen. Den presenterer emnet i en relativt kompakt form, men dekker likevel hele spekteret av viktige punkter. Den regnes derfor som et av de seks «moderverkene». Den har vært enormt innflytelsesrik i østasiatisk buddhisme, og har gitt opphav til mange eksegeser i India, Tibet, Sentralasia og Kina.

Prajñāpāramitāsūtraen i  vers er bevart på sanskrit, og i oversettelser til tibetansk, kinesisk og mongolsk. Den eldste kinesiske oversettelsen er fra 179 e.Kr. 
Et manuskript i kharoṣṭhī fra Bamiyan er karbondatert til mellom 47 og 147 e.Kr. 

## Innhold
### Oversikt

Prajñāpāramitāsūtraen i  vers (Aṣṭa­sāhasrikā­prajñā­pāramitā) er en av de mest innflytelsesrike og revolusjonære buddhistiske tekster. Den presenterer den «andre dreining av dharmas hjul» eller dharmachakra – tibetansk: *chos kyi ’khor lo* (ཆོས་ཀྱི་འཁོར་ལོ།), og presenterer de mest typiske lærdommene til kjernen av mahayana.

Teksten er en hjørnestein i prajñāpāramitā-litteraturen. Den presenterer emnet i en relativt kompakt form, men dekker likevel hele spekteret av viktige punkter. Den har vært enormt innflytelsesrik i østasiatisk buddhisme, og har gitt opphav til mange eksegeser i India, Tibet, Sentralasia og Kina.

Sūtraen har form av en serie dialoger mellom Buddha, Subhuti, Shariputra og andre som guden Indra og en gudinne av Ganges, og i tillegg til å legge frem læren om tomhet, beskriver den veien og praksisene en bodhisattva bør ta for å integrere denne forståelsen av fenomener og til slutt realisere den. Sūtraen forteller om Sadaprarudita og hans søken etter læren om prajñāpāramitā fra bodhisattvaen Dharmodgata, som finnes i de tre siste kapitlene.

Teksten æres som en av de seks «moder»-tekstene (ཡུམ་, *yum*) i prajñāpāramitā. Disse «mødrene» inkluderer hele settet med emner som er identifisert i den indiske kommentaren *Ornamentet for klar erkjennelse* (Abhisamayalankara) av Maitreyanātha (Toh. 3786). Teksten ble grundig lest og studert i India, og ble oversatt til kinesisk og tibetansk flere ganger enn noen andre tekster. 

Prajñāpāramitā er sanskrit og oversettes gjerne med «visdommens perfeksjon». En mer ordrett oversettelse er «visdommen (*[[prajñā]]*) som har trengt hinsides eller transcendert (pāramitā) verdens lidelse». Begrepet står sentralt i den ontologiske læren om «tomheten» (*[[śūnyatā]]*). I mahayanabuddhismen er prajñāpāramitā den sjette av de seks pāramitāer.

Prajñāpāramitā er også navnet på en bodhisattva eller «kommende Buddha», som personifiserer denne visdommen. I Kina er hun kjent som Guanyin. Som en kvinnelig frelserskikkelse eller symbol på moderlighet, spiller hun en sentral rolle i retningen Det rene land.

Prajñāpāramitāsūtraene presenterer læren om tomheten i alle fenomener og deres ultimate mangel på definerende karakteristikker.

I 1958 publiserte orientalisten Edward Conze en engelsk oversettelse av sanskritutgaven av prajñāpāramitāsūtraen i  vers. I 1973 publiserte Conze en ny oversettelse av teksten fra sanskrit. Den 6. februar 2026 publiserte Padmakara Translation Group en engelsk oversettelse av den tibetanske versjonen. Til hjelp under oversettelsen har de benyttet den nevnte Abhisamayālaṃkāra, såvel som de to underkommentarene *Aṣṭasāhasrikā­prajñā­paramita­vyākhyānābhi­samayālaṃkārālokā* av Haribhadra (Toh. 3791) og *Sāratamā­nāmaaryāṣṭa­sāhasrikā­prajñā­pāramitā­pañjikā* av Ratnākaraśānti (Toh. 3803).

Tradisjonen forteller at da Buddha forkynte prajñāpāramitātekstene, fikk disiplene Ānanda og Vajrapāṇi som oppgave å bevare dem. Århundrer senere hentet Nāgārjuna ned prajñāpāramitāsūtraen i  vers fra nāgāverdenen. Buddhister i Tibet og Kina betrakter derfor utgaven i  vers som kilden til hele prajñāpāramitālitteraturen. Buddhister i Nepal, såvel som vestlige historikere, betrakter derimot prajñāpāramitāsūtraen i  vers som kildeteksten.

At prajñāpāramitāsūtraen i  vers er eldst bekreftes av moderne forskning. Den eldste kinesiske oversettelsen er fra 179 e.Kr. Et manuskript i kharoṣṭhī fra Bamiyan er karbondatert til mellom 47 og 147 e.Kr. Den eldste kinesiske oversettelsen av prajñāpāramitāsūtraen i  vers er fra 291 e.Kr. De eldste oversettelsene av prajñāpāramitāsūtraen i  vers og prajñāpāramitāsūtraen i  vers er fra 25. november 663 e. Kr. Den tibetanske oversettelsen av prajñāpāramitāsūtraen i  vers ble foretatt i det 8. århundre e. Kr.

Benevnelser som « vers» angir bare tekstenes omtrentlige størrelse. Slike benevnelser ble tatt i bruk i Tibet og Nepal i det 8. århundre. Manuskriptet Add.866 av «prajñāpāramitāsūtraen i  vers» ved Cambridge University, et sanskrit-manuskript fra Nepal fra 1008 e.Kr., har  vers. Likeledes har «prajñāpāramitāsūtraen i  vers» fra Nepal mer enn  vers.

### Kapittel-inndelingen

Sanskrit-utgaven, den tibetanske oversettelsen og den kinesiske oversettelsen til Dānapāla er svært like. Alle tre har 32 kapitler:

### Versjon på Gandhāri
I 1994 ervervet British Library 77 fragmenter av manuskripter fra Gandhāra, daterte til 50 e.Kr. eller tidligere. Tekstene var skrevet på bjørkebark og hadde tilhørt den tidlige buddhistiske skolen *[[dharmaguptaka]]*. En inskripsjon på en av leirkrukkene som tekstene ble funnet i, refererer til *dharmaguptaka*, og det er også indre vitnesbyrd i tekstene. Gandhāritekstene er de eldste bevarte buddhistiske tekster i verden. De finnes blant annet i den «splittede samlingen» (*Split Collection*), som er delt i en vestlig samling, en pakistansk offentlig samling og den opprinnelige private eieren. Den eksakte opprinnelsen til samlingen er uklar. I 2004 ble deler av samlingen observert i den pakistanske byen Peshawar, omkring 30&nbsp;km øst for Khyberpasset.

Den «splittede samlingen» inneholder fragmenter av de seks første kapitlene av *aṣṭāsāhasrikā* skrevet på gandhāri med skriften kharoṣṭhī. Fragmentene er karbondaterte til ca 75 e.Kr., og ble funnet i en bokhylle av stein i det pakistansk-afghanske grenseområdet, i et område på grensen mellom Mohmandistriktet og Bajaurdistriktet (som den gangen var føderalt administrerte stammeområder) i grenseprovinsen Khyber Pakhtunkhwa. Regionen var preget av uro, hvor millitante  islamister (mujahedin) støttet Taliban i Afghanistan. Taliban manglet forståelse for førmuslimske kulturgjenstander, og manuskriptfragmentene ble smuglet ut av området av forsiktighetshensyn.

Det har lenge blitt antatt at det må ha eksistert en gandhāriversjon av teksten, og funnet bekreftet en lenge yndet hypotese. I 2012 og 2013 skrev Harry Falk og Seishi Karashima to artikler som ble publisert av Sōkauniversitetet. Artiklene påviste samsvar mellom fragmentene på gandhāri og den kinesiske oversettelsen til Lokakṣema. Det er også funnet samsvar med den andre oversettelsen til kinesisk som ble foretatt av Zhī Qiān i året 225 e.Kr, og den fjerde oversettelsen som ble foretatt av Kumārajīva i året 403 e.Kr. Fragmentene på gandhāri samsvarer ikke med senere fragmenter (150–200 e.Kr.) på buddhistisk hybridsanskrit fra det samme området, med manuskripter fra Pālaperioden (750–1174) eller med de tre andre kinesiske oversettelsene.

Det er derfor grunn til å anta at Lokakṣema oversatte et manuskript på gandhāri, som var det navnet den engelske orientalisten Harold Walter Bailey ga dette nordvestlige middelindoariske idiomet i 1946.

### Sanskrit-manuskripter
#### Fragmenter fra Bamyan (150–200 e.Kr.)
I 1999 ble 56 fragmenter av Ashtasāhashrikā prajñāpāramitā fra Kuṣāṇa-perioden bragt fra Bamyan i Afghanistan til Norge av manuskript-samleren Martin Schøyen. De er daterte til 150–200 e.Kr., og er de eldste kjente sanskrit-fragmenter av teksten.

Fragmentene er fra et manuskript skrevet på palmeblader. Språket er buddhistisk hybrid sanskrit. Manuskriptet stammer fra et kloster som tilhørte mahasanghika eller lokottaravāda, som oppstod som en undergruppe av mahāsāṃghika. Innholdet harmonerer ordrett med yngre sanskrit-manuskripter fra pālariket og med Edward Conzes oversettelse fra 1958.

Av fragmentene tilhører SC 2374/35/6 slutten av kapittel 1 (*sarvākārajñatādhikāra*), SC 2374/3/30 kapittel 2 (*Śakra*), SC 2374/3/2 slutten av kapittel 6 (*anumodanāpariņāmanā*) og begynnelsen på kapittel 7 (*Niraya*), SC 2374/1/21, SC 2374/1/4, SC 2374/1/42, SC 2374/1/12, SC 2374/1/3 og SC 2374/1/33 slutten på kapittel 7 og begynnelsen på kapittel 8 (*vishuddhi*), SC 2374/1/7, SC 2375/1, SC 2374/1/16, SC 2374/1/22, SC 2374/1/11, SC 2374/1/40 og SC 2374/1/5 kapittel 8, SC 2374/1/31 kapittel 10 (*Dhāraņaguņaparikīrtana*), SC 2374/1/14 kapittel 10, SC 2374/1/10 og SC 2374/1/15 kapittel 12 (*Lokasaṃdarṡana*), SC 2375 uf 6, SC 2374/1/29 og SC 2374/1/27 kapittel 12, SC 2374/1/9 kapittel 15 (*Deva*), SC 2374/1/8 og SC 2374/1/30 slutten av kapittel 15, SC 2374/1/1 slutten av kapittel 17 (*Avinivartanīyākāraliṅganimitta*), SC 2374/1/24 kapittel 18 (*Śūnyatā*), SC 2374/1/20 og SC 2374/1/46 kapittel 18, SC 2374/1/33 kapittel 18, SC 2374/1/19 og SC 2374/1/20 kapittel 22 (*Kalyāņamitra*) SC 2374/1/6 og SC 2374/1/13 kapittel 10  SC 2374/1/20c og SC 2374/1/28 kapittel 14 (*Aupamya*), SC 2374/1/20b og SC 2374/1/20e kapittel 18 og SC 2374/20a og SC 2374/1/17 tilhører kapittel 30 (*Sadāprarudita*).

Plasseringen til følgende fragmenter er ikke identifisert: SC 2374/3/14, SC 2374/3/23, SC 2375 uf 3, SC 2374/1/40 og 2374/1/41.

I 2002 publiserte Schøyen nyoppdagede fragmenter i samlingen sin. Fragmentene MS 2374/1/21, MS 2374/1/4, MS 2374/1/12, MS 2375/42, MS 2376/147, MS 2374/1/1 og MS 2374/1/33 tilhører kapitlene 7 og 8. MS 2374/1/8, MS 2374/1/23 og MS 2374/1/30 tilhører slutten av kapittel 15 og begynnelsen av kapittel 16 (Tathatā), MS 2378/93b tilhører kapittel 16 og MS 2375/49d tilhører kapittel 20 (Upāya-kauśalya-mǐmāṃsā).

Plasseringen til følgende fragmenter er ikke identifisert: MS 2373/11, MS 2374/3/6, MS 2374/18/3c, MS 2374/34/4, MS 2374/35/3, MS 2374/35/4, MS 2374/35/7, MS 2374/uf 1/2b, MS 2374/uf 1/2c, MS 2376/uf 1/4c, MS 2376/162, MS 2378/uf 3/1a, MS 2378/uf 3/3b, MS 2378/uf 3/3d, MS 2382/uf 32/1a, MS 2382/uf 32/1f og HC 001 (fra Genshu Hayashidera samlingen).

#### Pāla-manuskriptene (997–1150)
Pāla-manuskriptene fra Nepal daterer seg fra omtrent år 1000 til 1150. De ble brukt som originaler i oversettelsen til Edward Conze. Et av Pāla-manuskriptene av prajñāpāramitā i  vers, er det tidligst daterte illustrerte Indiske manuskript. Det er datert år 997 e.Kr., og dets illustrasjoner ble publisert i år 2000 med et forord av Dalai Lama.

Den komplette sanskrit-teksten er tilgjengelig i tre utgaver, som ble gjort av Mitra (1888), Wogihara (1932–1935) og Vaidya (1960) fra manuskripter fra Nepal. 

Pāla-manuskriptene er kopier av langt eldre tekster. Edward Conze lokaliserte originaltekstene til Andhra Pradesh i det sørøstlige India og datere dem til perioden 100 f.Kr.–100 e.Kr.

* **Ms. Add.1643**: Manuskriptet er oppbevart ved Cambridge University. Det er et manuskript på palmeblader fra året 1015 e.Kr. Det ble nedskrevet ifølge kolofonen av en buddhistmunk kalt Sujātabhadra i klosteret *Hlāṃ vihāra* (muligens i Kathmandu), under koregentene Bhojadeva, Rudradeva and Lakṣmīkāmadeva. En tilleggskolofon, skrevet 1139 e.Kr. av buddhistmunken Karuṇavajra, forteller at han reddet teksten fra å havne i hendene på «ikke-troende». Manuskriptet består av tre tekster: Prajñāpāramitāstotra, Aṣṭasahāsrikā prajñāparamitā og Vajradhvajapariṇāmanā.

### Den tibetanske oversettelsen
Pāla-manuskriptene stemmer overens med den tibetanske oversettelsen (Toh. 12), som bærer tittelen *phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa brgyad stong pa* (འཕགས་པ་ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་བརྒྱད་སྟོང་པ་). Den tibetanske oversettelsen av et sanskrit-manuskript med tittelen *Āryāṣṭasāhashrikā prajñāpāramitā* (den store prajñāpāramitā i  vers) ble kopiert i Kathmandu-dalen i Nepal og bragt til klostrene i Tibet.

Kolofonen til Degé Kangyur lyder:

Kolofonen registrerer syv stadier i utviklingen av oversettelsen:

* Omkring 850 e.Kr., ble teksten oversatt, revidert og verifisert av munkene Śākyasena og Jñānasiddhi fra Nord-India og redaktøren Lotsāwa Dharmataśīla (Chönyi Tsültrim, ཆོས་ཉིད་ཚུལ་ཁྲིམས།).
* I 999 e.Kr. ble teksten harmonisert med «kommentaren» av Subhāṣita og Rinchen Zangpo (རིན་ཆེན་བཟང་པོ།). Dette var trolig Haribhadras kommentar til Abhisamayālaṃkārāloka. Dette skjedde under styret til Narendra Deva og Udaya Deva, og den ble kopiert i Nepal for Sa-Sakya klosteret i Tibet.
* I 1020 ble teksten revidert, korrigert og redigert av Dīpaṃkaraśrījñāna og Rinchen Zangpo på grunnlag av «en kommentar fra Magadha».
* I 1030 ble et avsnitt verifisert av Dīpaṃkaraśrījñāna og oversetteren Dromtön Gyalwai Jungné (འབྲོམ་སྟོན་རྒྱལ་བའི་འབྱུང་གནས།).
* I 1069 ble den verifisert av Dromtön Gyalwai Jungné, to ganger, mot tre indiske manuskripter.  Denne kopien av teksten ble skrevet i Nepal for Nor-klosteret i Tibet.
* I 1075 ble ytterligere en verifisering av noen mindre punkter foretatt av Dromtön Gyalwai Jungné.
* På slutten av det ellevte eller tidlig på det tolvte århundre, ble teksten verifisert av Ngok Loden Sherab (རྔོག་བློ་ལྡན་ཤེས་རབ།) mot en rekke manuskripter fra Kashmir og Magadha.

Kolofonene i Narthang- og Lhasa-Kangyur legger til et åttende stadium:

* Omkring år 1500 kom det ytterligere korrigeringer av Zhalu-oversetteren Pal Rinchen Chökyong Zangpo (ཞ་ལུ་ལོ་ཙཱ་བ་རིན་ཆེན་ཆོས་སྐྱོང་བཟང་པོ།, 1441–1527), som redigerte og bekreftet teksten fra de tidligere versjonene ved å sammenligne dem med flere tibetanske og indiske manuskripter. Kolofonene til Stokpalassets Kangyur, Zhey Kangyur, og Phukdrak Kangyur, legger til flere navn og detaljer, og daterer dem til Jern-Tigerens år (1471 eller 1531).

I tillegg skiller tre teksttradisjoner seg fra hverandre med mindre stilistiske formuleringer. Det dreier seg om hvordan de gjengir det sanskritnavnet på den vandrende asketen Śreṇika i første kapittel (1.23). De tre versjonene av navnet er Praniṣka (ཕྲེང་བ་ཅན།, *’phreng ba can*), Śaniṣka (*bzo sbyangs*) og Śreṇika (*sde can*). De bevarte sanskritmanuskriptene bruker navnet Śreṇika for den vandrende asketen, men Rinchen Chökyong Zangpo, revisjonisten i stadium nummer 8, skal ha sett tre versjoner av navnet i forskjellige indiske manuskripter.

Katalogen til Degé Kangyur (*dkar chag*, folio 118.a) antyder at de tre versjonene tilsvarer forskjellige sanskrit-manuskripter. Den mest sannsynlige forklaringen er at disse tre teksttradisjonene representerer revisjoner som ble gjort over tid i den opprinnelige tibetanske oversettelsen. Et studium av Torricelli og Dudka, og et annet av Shōji, antyder at den tidligste oversettelsen gjenga navnet som *bzo sbyangs*, at navnet *sde can* ble brukt av Kamalaśīla (པདྨའི་ངང་ཚུལ།, pad+ma’i ngang tshul, 740–795) og Kawa Paltsek, og at *’phreng ba can* var en revisjon som ble introdusert med ankomsten til Tibet av Atiśa Dīpaṃkaraśrījñāna. Navnet Seniṣka (*sde can*) ble brukt i et uavhengig manuskript fra det trettende århundre (LTWA manuskript 23476).  Navnet *bzo sbyang* (Śaniṣka) finnes i Toyo Bunko Kangyur, London Kangyur, Phukdrak Kangyur, og i noen uavhengige manuskripter. Navnet *’phreng ba can* (Praniṣka) er den mest utbredte versjonen på tibetansk og finnes i de fleste uavhengige versjoner av teksten.

Navnet på den vandrende asketen, Śreṇika, er gjengitt som Praniṣka (*’phreng ba can*) i prajñāpāramitāsūtraene i  (Toh 8) og  vers (Toh 9), og som Śaniṣka (*bzo sbyangs*) i prajñāpāramitāsūtraene i  (Toh 10) og  vers (Toh 11) og i oppsummering av de edle kvalitetene til prajñāpāramitā (Toh 13). Bhadanta Vimuktisenas (Toh 3788) og Ratnākaraśāntis kommentar (Toh 3803) til Abhisamayālaṃkāra gjengir navnet som Seniṣka (*sde can*), mens Dharmaśrīs (Toh 3802) kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i  vers og den lange forklaring av prajñāpāramitā i 100 000, 25 000 og 18 000 vers (Toh 3808) gjengir navnet som Śaniṣka (*bzo sbyangs*).

### Kommentarer
Prajñāpāramitātekstenes tiltenkte publikum er to distinkte åndelige typer, nemlig (a) den «trofaste typen» (śraddhānusārin), som kan gå inn på veien til forberedende praksis gjennom tro alene, og (b) den «intellektuelle typen» (dharmānusārin), de som trenger forklaringer som virker sanne for dem analytisk. For den intellektuelle typen, er det å studere den esoteriske betydningen som antas å ha umiddelbare verdslige fordeler og til slutt føre til fullstendig oppvåkning. Den forberedende praksis kalles *prayogyamārga* (སྦྱོར་བའི་ལམ།, *sbyor ba’i lam*).

Nāgārjunas avhandling, *[[En avhandling om middelveien]]* (Mūlamadhyamakakārikā, Toh 3824), klargjorde tekstenes eksplisitte lære om tomhet (śūnyatā). Kommentaren som tilskrives Nāgārjuna i den kinesiske tradisjonen, māhaprajñāpāramitōpadeśa eller «instruksjoner i den store prajñāpāramitā» (大智度論, Dàzhìdù lùn), har utredet terminologien og dens generelle implikasjoner.

Deretter fant Asaṅga (ca 315–390 e.Kr.) den logiske sammenhengen i strukturen og innholdet i disse skriftene så vanskelig å forstå at han ba til bodhisattvaen Maitreya om veiledning. Som svar skal Maitreya ha overført avhandlingen Abhisamayālaṃkāra (Toh 3786), som avslører det implisitte rammeverket i form av åtte erkjennelser (alaṃkāras) og 70 emner som er nødvendige for å forstå hvordan prajñāpāramitā-skriftene er strukturert rundt stadiene og veiene til oppvåkning.

Til slutt presenterte den lange kommentar til prajñāpāramitā i  vers (Śatasāhasrikā­prajñā­pāramitā­bṛhaṭṭīkā, Toh. 3807) og den lange forklaring av prajñāpāramitā i ,  og  vers (Ārya­śata­sāhasrikā­pañca­viṃśati­sāhasrikāṣṭā­daśa­sāhasrikā­prajñā­pāramitā­bṛhaṭṭīkā, Toh 3808), tre tilnærminger til emnet i de større skriftene: kort, mellomliggende og detaljert.

Dignāga (480–540 e.Kr.) skrev et kort tematisk sammendrag av prajñāpāramitāsūtraen i  vers, kalt Ārya­prajñāpāramitā­saṃgraha­kārikā eller «den kondenserte betydningen» (Piṇḍārtha, Toh 3809). Men Dignāgas sammendrag fremhever bare spesifikke aspekter ved teksten.

På 800-tallet skrev Haribhadra kommentaren «en forklaring av prajñāpāramitāsūtraen i  vers, en illuminasjon av Abhisamayālaṃkārā» (Āryāṣṭasāhasrikā­prajñāpāramitā­vyākhyānābhisamayālaṃkārāloka­nāma), etter oppfordring av kong Dharmapāla. I tillegg til den tibetanske oversettelsen (Toh 3791), er sanskrit-originalen bevart og ble publisert av Unrai Wogihara i 1932. Haribhadra skrev kommentaren ut fra ståstedet til den filosofiske skolen madhyamaka.

På 1000-tallet skrev Ratnākaraśānti «en kommentar til vanskelige punkter i prajñāpāramitāsūtraen i  vers, den høyeste essens» (Aṣṭasāhasrikāprajñāpāramitāpañjikāsārottamā). Den er bevart i tibetansk oversettelse (Toh 3803), og i en ufullstendig sanskritutgave som Padmanabh Jaini publiserte i 1979. Kommentaren er skrevet ut fra ståstedet til den filosofiske skolen yogācāra. I «instruksjonene om prajñāpāramitā» (Prajñāpāramitopadeśa, Toh 4079) skrev han:

Ifølge Advayavajra fra det ellevte århundre, praktiserte både sautrāntika, yogācāra og madhyamaka metoden for prajñāpāramitā som ble introdusert i denne teksten. Basert på hans synspunkter, var tilhengerne av sautrāntika i stand til å praktisere mahāyāna.

Det finnes 21 kommentarer til Abhisamayālaṃkāra  i Tengyur, men kun disse to berører emnene i prajñāpāramitāsūtraen i  vers.

### Moderne oversettelser
Den første oversettelsen av prajñāpāramitāsūtraen i  vers var en fransk oversettelse som ble foretatt av Eugène Burnouf mellom 1837 og 1839 fra to av manuskriptene sendt fra Nepal av B. H. Hodgson. Burnouf beklaget at han ikke hadde vært i stand til å konsultere noen kommentarverk, men produserte likevel en møysommelig og bemerkelsesverdig oversettelse. Han oversatte de første 27 og mesteparten av det 28. kapittel.

Elleve kapitler ble oversatt til tysk av Max Walleser i 1914, og en rekke enkeltkapitler eller andre korte utdrag på fransk og tysk ble utgitt i første halvdel av det tjuende århundre. En fullstendig oversettelse av sanskrit til japansk av Kajiyama og Teruyoshi ble utgitt i 1974.

I 1958 publiserte Edward Conze en engelsk oversettelse fra sanskrit. Selv om den dekker alle 32 kapitlene, valgte Conze å utelate mange av  gjentakelsene i originalen.

Den 6. februar 2026 publiserte Padmakara Translation Group en engelsk oversettelse av den tibetanske versjonen. Til hjelp under oversettelsen har de benyttet de to underkommentarene av Haribhadra (Toh. 3791) og av Ratnākaraśānti (Toh. 3803).

Den tibetanske versjonen følger Ratnākaraśāntis og Haribhadras kommentarer på mange punkter, men en oversettelse av sanskrit gir et bedre utgangspunkt enn den tibetanske for å forstå kommentartradisjonen. For eksempel kunne oversettelsen av pramāṇavantī som *mtho zhing tshad dang ldan pa* (30.8) bare komme fra Ratnākaraśāntis ordforklaring av ordet: *pramāṇavantī ti pṛthūni tuṅgāni ca*. Den tidligere tibetanske oversettelsen av Ratnākaraśāntis kommentar inneholder en tidligere oversettelse av dette begrepet: *tshad dang ldan pa zhes bya ba ni yangs shing mtho ba’o*,  som sannsynligvis var oversetterens egen tolkning, snarere enn en tradisjonell indisk kilde.

Det kan være nyttig å gi et eksempel der Edward Conze tilslører både den bokstavelige betydningen og den tradisjonelle tolkningen av bare én passasje. Ved avslutningen av en passasje lyder Conzes oversettelse:.

En ordrett oversettelse lyder (1.19):

Conzes parafraser utelukker ikke bare ord som «irriterer og distraherer den moderne leseren, og tilslører betydningen av teksten for ham», som han selv sier. Parafrasene mangler også mange ord som Ratnākaraśāntis kommentarer refererer til. Et eksempel er kommentareren (Toh 3803, folio 19.a–20.b) til avsnittet ovenfor:

བཅོམ་ལྡན་འདས་ཞེས་བྱ་བ་ལ་སོགས་པ་ལ་དེ་ལྟར་ཞེས་བྱ་བ་ནི་དམིགས་པ་དང་རྣམ་པ་ཇི་ལྟར་བཤད་པ་ལྟར་རོ༑༑ཟབ་མོ་ཞེས་བྱ་བ་ནི་མོས་པར་དཀའ་བའོ༑་༑ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་ཞེས་བྱ་བ་ནི་དྲོད་འབྲིང་དང་ཆེན་པོའི་མཚན་ཉིད་དོ༑་༑བཤད་པས་ནི་ཚིག་ལས་སོ༑་༑་སྟོན་པ་ནི་དོན་ལས་སོ༑་༑་༑ཉེ་བར་སྟོན་པ་ནི་དོན་ལའོ༑་༑དེ་ཡང་ཤེས་པ་སྐྱེས་པས་ཞི་གནས་སྐྱེས་པར་སེམས་མ་ཞུམ་ཞེས་བྱ་བ་ལ་སོགས་པས་དོན་སྔ་མ་བཞིན་དུ་བཤད་དོ༑་༑བསམས་པ་ནི་ལྷག་པའི་བསམ་པའོ༑་༑དེས་ན་གཅིག་ཏུ་ངེས་པ་ཞེས་བྱ་བའི་དོན་ཏོ༑་༑མོས་པ་ནི་ཞི་གནས་དང་ལྷག་མཐོང་གི་སྟོབས་ཀྱིས་ངེས་པར་སྐྱེས་པའོ༑་༑མ་བྲལ་བར་ཞེས་བྱ་བ་ནི་དེས་གོང་ནས་གོང་དུ་འགྲོ་བ་ཡིན་ནོ་

bcom ldan ’das zhes bya ba la sogs pa la de ltar zhes bya ba ni dmigs pa dang rnam pa ji ltar bshad pa ltar ro||zab mo zhes bya ba ni mos par dka’ ba’o| |shes rab kyi pha rol tu phyin pa zhes bya ba ni drod ’bring dang chen po’i mtshan nyid do| |bshad pas ni tshig las so| | ston pa ni don las so| | |nye bar ston pa ni don la’o| |de yang shes pa skyes pas zhi gnas skyes par sems ma zhum zhes bya ba la sogs pas don snga ma bzhin du bshad do| |bsams pa ni lhag pa’i bsam pa’o| |des na gcig tu nges pa zhes bya ba’i don to| |mos pa ni zhi gnas dang lhag mthong gi stobs kyis nges par skyes pa’o| |ma bral bar zhes bya ba ni des gong nas gong du ’gro ba yin no.

Og i folio 14.a–b leser vi:

༼ཨ༽་སེམས་མི་ཞུམ་པ་ཞེས་བྱ་བ་ནི་ཇི་ལྟར་ཐོབ་པ་དེ་ཉིད་ལ་དོན་ལ་སེམས་པ་ལ་སེམས་ཁྱད་དུ་མི་གསོད་མི་ཞུམ་སྟེ༑་དེ་ཉིད་དུ་ངེས་པར་བརྟག་པའི་ཕྱིར་རོ༑༑་༼བ༽་ཀུན་ཏུ་ཞུམ་པར་མི་བགྱིད་ཅེས་བྱ་བ་ནི་སེམས་ཀྱི་རྒྱུན་དུ་འཇུག་པ་ལ་ཡང་རྗེས་སུ་མི་འབྲང་ཞིང་ཞུམ་པར་མི་བགྱིད་དོ༑་༼ཅ༽ ༑མི་འགོང་ཞེས་བྱ་བ་ནི་སེམས་རང་བཞིན་གྱིས་གཡོ་བའི་ཕྱིར༑་གཞན་དུ་སོང་བ་ལ་ཡང་ཀུན་ནས་ཤེས་པར་བྱས་ནས་སྡུད་པ་ན་སྐྱོ་བ་མེད་པ་ཡིན་ནོ༑་༼ད༽ ༑མི་གསོད་F.14v་པར་མི་འགྱུར་ཞེས་བྱ་བ་ནི་སེམས་ཤིན་ཏུ་བརྟན་པར་གྱུར་ན་ཡང་རང་བཞིན་གྱིས་རྟོགས་པ་རགས་པ་གཞན་དུ་མི་འཕྲོ་བའི་ཕྱིར་གོང་ནས་གོང་དུ་ཕྲ་མོར་བྱེད་པ་ན་སྐྱོ་བ་མེད་པ་ཡིན་ནོ༑་༼ཨེ༽ ༑དེའི་ཞེས་བྱ་བ་ནི་བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའོ༑ ༑ཡིད་ཕྱིར་ཕྱོགས་པར་མི་བགྱིད་ཅེས་བྱ་བ་ནི་ཏིང་ངེ་འཛིན་ལ་གནས་པར་བྱས་པ་ཡིན་ཡང་བར་མར་གནས་པའི་ཕྱིར་ཏེ༑་དེ་ལྟ་མོད་ཀྱི་དེ་ཉིད་དུ་སེམས་འདུལ་བར་བྱེད་དེ༑་ཏིང་ངེ་འཛིན་གྱི་ཡོན་ཏན་རྣམས་མཐོང་བས་སོ༑་༼ཕ༹༽ ༑བཅོམ་ཞིང་ཕྱིར་ཕྱོགས་པར་མི་འགྱུར་ཞེས་བྱ་བ་ནི་དེ་ལ་དགའ་བ་མེད་པ་དང༑་མོས་པ་མེད་པས་རྣམ་པར་གཡེང་བ་བྱེད་པ་མེད་པར་འགྱུར་ཏེ༑་རྣམ་པར་གཡེང་བའི་སྐྱོན་རྣམས་མཐོང་བའི་ཕྱིར་རོ༑་༼ག༽ ༑མི་སྐྲག་ཅེས་བྱ་བ་ནི་བརྣབ་སེམས་དང༑་ཡིད་མི་བདེ་བ་ལ་སོགས་པ་སྐྱེས་པ་ན་ཡང་མི་སྐྲག་པ་ཡིན་ཏེ༑་འོན་ཀྱང་དེ་ཉིད་འཇོམས་པ་ནི་ཡིན་ཏེ༑་གཡེང་བའི་སྐྱོན་མཐོང་བའི་ཕྱིར་རོ༑་༼ཧ༽ ༑མི་དངང་ཞེས་བྱ་བ་ནི་སེམས་སྐྱོན་མེད་པ་རང་གིས་ངང་གིས་འབྱུང་བ་ཉིད་ཀྱི་དོན་གང་ཡིན་པའི་འདུ་བྱེད་དེ་ལ་མི་དངང་ཞིང་དེ་བྱེད་པ་ཞེས་བྱ་བའི་དོན་ཏོ༑་༼ཨི༽ ༑དངང་བར་མི་འགྱུར་ཞེས་བྱ་བ་ནི་སེམས་ཡང་དག་པར་འགྱུར་ཏེ༑་འབད་པ་མེད་པར་རང་གི་འབྱུང་བས་དངང་བ་དང༑་ཡང་དག་པར་དངང་བ་དེ་མེད་པ་ཡིན་ཏེ༑་ལྷུན་གྱིས་གྲུབ་པ་ཉིད་ངང་གིས་འབྱུང་བ་འཛིན་ཞེས་བྱ་བའི་དོན་ཏོ་དངང་བ་དང༑་ཡང་དག་པར་དངང་བ་དེ་མེད་པ་ཡིན་ཏེ༑་ལྷུན་གྱིས་གྲུབ་པ་ཉིད་ངང་གིས་འབྱུང་བ་འཛིན་ཞེས་བྱ་བའི་དོན་ཏོ་

(a) sems mi zhum pa zhes bya ba ni ji ltar thob pa de nyid la don la sems pa la sems khyad du mi gsod mi zhum ste| de nyid du nges par brtag pa’i phyir ro|| (b) kun tu zhum par mi bgyid ces bya ba ni sems kyi rgyun du ’jug pa la yang rjes su mi ’brang zhing zhum par mi bgyid do| (c) |mi ’gong zhes bya ba ni sems rang bzhin gyis g.yo ba’i phyir| gzhan du song ba la yang kun nas shes par byas nas sdud pa na skyo ba med pa yin no| (d) |mi gsod [F.14v] par mi ’gyur zhes bya ba ni sems shin tu brtan par gyur na yang rang bzhin gyis rtogs pa rags pa gzhan du mi ’phro ba’i phyir gong nas gong du phra mor byed pa na skyo ba med pa yin no| (e) |de’i zhes bya ba ni byang chub sems dpa’o| |yid phyir phyogs par mi bgyid ces bya ba ni ting nge ’dzin la gnas par byas pa yin yang bar mar gnas pa’i phyir te| de lta mod kyi de nyid du sems ’dul bar byed de| ting nge ’dzin gyi yon tan rnams mthong bas so| (f) |bcom zhing phyir phyogs par mi ’gyur zhes bya ba ni de la dga’ ba med pa dang| mos pa med pas rnam par g.yeng ba byed pa med par ’gyur te| rnam par g.yeng ba’i skyon rnams mthong ba’i phyir ro| (g) |mi skrag ces bya ba ni brnab sems dang| yid mi bde ba la sogs pa skyes pa na yang mi skrag pa yin te| ’on kyang de nyid ’joms pa ni yin te| g.yeng ba’i skyon mthong ba’i phyir ro| (h) |mi dngang zhes bya ba ni sems skyon med pa rang gis ngang gis ’byung ba nyid kyi don gang yin pa’i ’du byed de la mi dngang zhing de byed pa zhes bya ba’i don to| (i) |dngang bar mi ’gyur zhes bya ba ni sems yang dag par ’gyur te| ’bad pa med par rang gi ’byung bas dngang ba dang| yang dag par dngang ba de med pa yin te| lhun gyis grub pa nyid ngang gis ’byung ba ’dzin zhes bya ba’i don to. 

Ratnākara antyder her at disse ni mentale tilstandene korresponderer med de ni stadiene av å hvile sinnet i meditativ konsentrasjon, noe som resulterer i ro (śamatha). Nedenfor sier han at de fire siste av disse ni stadiene er kombinert med de fire stadiene av å se klart (vipaśyanā).

I en annen kontekst som involverer fjerning av repetisjoner fra pāḷi-suttaene, skriver Lance Cousins: ​​  

Conzes feilaktige antagelser påvirker fortsatt akademiske miljøer. Selv om han nevnte «opphopning av synonymer» som hjelp til memorering, er det tvilsomt om det finnes noen slike fordeler.

Kommentarene til Haribhadra og Ratnākaraśānti tar sikte på å tilby fem tjenester: (a) Å avklare tvetydige sanskritordinndelinger (padaccheda), (b) å parafrasere betydningen av tvetydige ord og syntaktiske relasjoner (padārthokti), (c) å presentere etymologisk og grammatisk analyse (vigraha) av tvetydige sanskrittermer, (d) å tolke betydningen av tvetydige setninger (vākyayojanā); og (e) å adressere mulig forvirring eller tvil om den tiltenkte betydningen av teksten (ākṣepasamādhāna).

### Kinesiske oversettelser
Teksten ble oversatt minst elleve ganger til kinesisk. Fire av disse oversettelsene er gått tapt:
* Et eksemplar av teksten ankom Kina fra Sentral-Asia i året 150 e.Kr.. 
* I året 296 e.Kr. kom Gitamitra fra bystaten Khotan i Sentral-Asia til provinsen Shangan i Kina med en kopi – Fangguang jing, «sûtraen om lysets utstråling»
* I året 382 e.Kr. ervervet den store taoistiske mester av «grunnleggende ikke-væren» (*wu-wei*), Dao'an, et sanskrit-manuskript i den sentralasiatiske bystaten Turfan
* En oversettelse av Hui Yuan er gått tapt.

Av de bevarte oversettelsene ble den yngste foretatt av Dānapāla i året 985 e.Kr. Den er svært lik Pāla-manuskriptene fra Nepal. Denne likheten gjelder i mindre grad grad Xuanzangs oversettelse fra 660–663 e.Kr. Forskjellen mellom de tidligste kinesiske oversettelsene og Pāla-manuskriptene er så store at det må ha eksistert flere versjoner av teksten i indisk språkdrakt i det første århundre e.Kr.

De syv bevarte kinesiske oversettelser er:
* Prajñāpāramitāsūtraen om praktiseringen av veien (dàoxíng bânruò jíng, 道行般若經) i 10 bokruller og 30 kapitler, oversatt av den indo-skytiske Lokakshema i årene 172–179 e.Kr. Originalteksten var trolig skrevet i gāndhārī.
* Sūtraen om å krysse det ubegrensede store lyset (dà míngdù jíng, 大明度經) i 6 bokruller og 30 kapitler, oversatt av Zhī Qiān (支謙) i år 225 e.Kr. bortsett fra første kapittel.
* «Mahāprajñāpāramitāsūtraen» (móhêbânruò châojíng, 摩訶般若鈔經) i 5 bokruller og 13 kapitler. Den ble ifølge kanoniske kilder oversatt av Dharmapriya og Zhǔ Fóniàn (竺佛念) i år 382 e.Kr. Seishi Karashima har argumentert for at denne oversettelsen ble utført av Dharmarakṣa (233–310) i året 265 e.Kr.
* «Sūtraen som er et essay om prajñāpāramitā» (xiāo pĭn bānruò bōluómì jīng, 小品般若波羅蜜經) i 10 bokruller og 29 kapitler, oversatt av Kumārajīva i året 403 e.Kr. Kort-tittelen er 新小品經 (xīn xiǎo pǐn jīng).
* I årene 660–663 e.Kr. oversatte Xuánzăng et prajñāpāramitābibliotek (*bōrě bōluómì duō jīng*, 般若波羅蜜多經) bestående av 16 tekster, herav to varianter av prajñāpāramitāsūtraen i  vers:
** «Den fjerde forsamlingens leksjon, den fjerde forsamlingens sekvens» (bind VII, 763b–865a, *sìhuì dì sìhuì xù*, ㆕會第㆕會序) i 29 kapitler. Kapitlene 30 og 31 er tilføyd slutten av utgaven på  vers, men mangler i oversettelsen av utgaven på  vers.
** «Den femte forsamlingens leksjon, den femte forsamlingens sekvens» (bind VII, 865c–920b, *wǔ huì dìwǔ huì xù*,  五會第五會序) i 24 kapitler.
* «Mahāprajñāpāramitāsūtraen, mor til Buddha som føder den trefoldige dharmapiṭaka», med kapitler på sanskrit (fóshuō fómŭ chūshēng sān fãzáng bānruòbōluómìduō jīng, 佛說佛母出生㆔法藏般若波羅蜜多經) i 25 bokruller og 32 kapitler, oversatt av Dānapāla i året 985 e.Kr. Kort-tittelen er *sān fǎzáng jīng* (三法藏經).

## Fotnoter


## Referanser




## Litteratur

*  The Great Prajna Paramita Sutra A New Translation with Commentary: Mahaprajnaparamita Sutra  

*
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
*
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
* 
* Waduge, Shenali (14. mars 2008): *Afghans destroy Buddhas, but cry foul over cartoons*, The Nation 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*