Kay Starr

**Kay Starr** (født 21. juli 1922 i Dougherty i Oklahoma i USA, død 3. november 2016 i Beverly Hills i California), opprinnelig **Katherine Laverne Starks,** var en amerikansk jazz- og pop-sanger.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Starrs far var irokeser, moren var av halvt irsk og halvt indiansk bakgrunn. Da familien flyttet til Dallas i Texas, ble man der oppmerksom på den lille Katherines sangstemme. Allerede i en alder av syv år vant hun en talentkonkurranse arrangert av en radiostasjon, og fikk sitt eget 15-minutters radioshow. Der sang hun pop- og Old-Time music-slagere med klaverakkompagnement. Da hun var ti år gammel tjente hun tre dollar kvelden; det var gode penger under den økonomiske krisen landet var i da.

Faren, som var sanitærinstallatør, skiftet ofte arbeidssted. Slik havnet familien i Memphis i Tennessee, der Kay Starr begynte å synge på radioen mer i retningen ''Country'' og *[[Swing]]*. Under hennes tid i kanalen WMPS i Memphis bestemte hun og familien at det på grunn av alle feilstavingene av navnet hennes i fan-posten hun fikk, skulle ta kunstnernavnet *Kay Starr*.

### Karriere i tenårene
Som 15-åring ble hun engasjert av Joe Venuti for hans orkester. Dette orkesteret spilte i et hotell nær hjemmet. Ettersom Kay Starr da fortsatt gikk på *Junior High School*, fikk hennes foreldre orkesterlederen Venuti til å love å bringe henne hjem senest ved midnatt.

I 1939 anbefalte Venuti henne til Bob Crosby, og hun opptrådte i hans orkester i *Camel Caravan Show* og presenterte sangen *Memphis Blues*. Deretter hadde hun et kort gjestespill i Glenn Millers orkester, og det ble det grammofonopptak av.

### Voksenkarriere
Etter eksamen fra highschool arbeidet Starr atter for Venuti. Men hans band opphørte i 1941.

I 1939 kom hennes første opptak for  Bluebird Records (*Babe Me* og *Love with a Capital You*); i 1943 sang hun i *[[Wingy Manone]]’s New Orleans Jazz Band*, og spilte da inn *If I Could Be with You*. Senere overtok hun etter Lena Horne i Charlie Barnets orkester. Men dette var tiden med grammofonplatestreik, så det var ikke før i mars 1944 at hun igjen spilte inn noen titler for Decca Records (deriblant *Share Croppin’ Blues*).

I 1945 fikk hun en stemmesykdom og måtte ta en pause på flere måneder. Men sent på året kunne hun forsiktig begynne igjen som solist. Gun opptrådte i *Strees of Paris*, en jazzclub i Los Angeles. Det ble også noen plateopptak, som *[[Honeysuckle Rose]]*, *All of Me* eller *There’s a Lull in My Life* for mindre merker med viktige jazzmusikere som Joe Venuti, Barney Bigard, Willie Smith, Vic Dickenson og Zutty Singleton.

I 1947 var stemmen atter helt tilbake, men med en varmere klang. Hun tegnet kontrakt med Capitol Records; så fulgte hits som *I’m the Lonesomest Girl in Town* og *So Tired*. Med Red Nichols kom også jazzstykker som *Too Busy* eller Irving Berlins spiritual *Waiting at the End of the Road*. I begynnelsen av 1948 var hennes popularitet stor nok til at hun fikk engasjement ved Sherman Hotel i Chicago, fra mai til juni opptrådte hun i New Yorks Café Society, og deretter i Paramount.

Hennes repertoar fikk nå mer og mer innslag av Country-musikk. I 1950 hadde hun fremgang med Pee-Wee-King-nummeret *Bonaparte’s Retreat* med en blanding av Dixieland og *Western Music*. Deretter kom Capitol på den idé å gi henne gags som doo-wop-aktige bakgrunnskor, som i singelen *I Waited a Little Too Long*, og i hele albumer, selv i jazz-LP-ene *Rockin’ with Kay*, *Blue Starr* og *The Jazz Singer*. Med *Wheel Of Fortune* (1952), som Johnny Hartman før hadde spilt inn for Victor, og *The Rock And Roll Waltz* (1956, på RCA Victor) dikk hun to nummer-én-hits, og fikk to gullplater.

Sangerinnen var mellom 1948 og 1962 representert på hitlistene med hele 40 bestselgende singler.

I 1955 gikk hun til RCA-Victor, hvor hun hadde en hit med *The Rock’n'Roll Waltz*; i 1957 stod hun med *My Heart Reminds Me* nok en gang blant topp-ti. I 1959 vendte hun tilbake til Capitol og utgav fire utmerkede jazzalbum, *Movin’, Movin’ on Broadway* (med veteranen Van Alexander), *The Jazz Singer* og *I Cry by Night*, der Starr sang under ledsagelse av Ben Webster klassikere som *[[Baby Won’t You Please Come Home]]*, *[[More Than You Know]]* og *[[Lover Man]]*.

Etter 1962 gikk hennes stil litt om litt av moten. *Capitol Records* lot henne fare, og som så mange andre gamle storstjerner fant Kay Starr et takknemlig poublikum i fornøyelsestemplene i Las Vegas.

I 1968 gikk hun tilbake til jazzen, og var med på et album med Count Basie. Selv inn i 1990-årene var hun aktiv på scenen og spilte av og til inn grammofonplater.

## Diskografi
**Album under eget navn:**
* *In a Blue Mood* (Capitol, 1955)
* *Blue Starr* (Victor, 1955)
* *Rockin’ with Kay* (RCA)
* Kay Starr with the Hal Mooney Orchestra: *The One and Only Kay Starr* (RCA/Fresh Sound, ca. 1956)
* *Movin’* (Capitol, 1959)
* *Moonbeams and Steady Dreams* (Stash, kompilasjon av radioopptak)
* *The Uncollected, Vol. 1 & 2* (Hindsight)

**Album som bandsangerinne:**
* Bob Crosby: *Suddenly It’s 1939* (Giants of Jazz)
* Charlie Barnet: *Big Band Bounce & Boogie* (Affinity, 1944)
* Nat King Cole: *Jazz Encounters* (Capitol, 1947–50; Classics, 1944–1945)
* Red Norvo: *The Complete Keynote Recordings and More* (Definitive, 1944–45)

## Referanser


## Litteratur
* Ken Bloom: *The American Songbook – The Singers, the Songwriters and the Songs*. Black Dog & Leventhal, New York City 2005 ISBN 1-57912-448-8.
* Richard Cook / Brian Morton: *The Penguin Guide To Jazz on CD.* 6. opplag. Penguin, London 2002, ISBN 0-14-051521-6.
* Bielefelder Katalog Jazz, 1988 og 2002.
* Will Friedwald: *Swinging Voices of America – Ein Kompendium großer Stimmen*. Hannibal, St. Andrä-Wördern 1992, ISBN 3-85445-075-3.

## Eksterne lenker
* 
* 
*