M1 Karabin

**United States Carbine, M1**, også kjent som **M1 Carbine** (approbert av Forsvaret som **selvladekarabin (SLK)**, også kjent som **US karabin** eller **M1 karabin**) er en amerikansk halvautomatisk karabin som ble utstedt til det amerikanske forsvaret under andre verdenskrig, Koreakrigen og Vietnamkrigen. 

M1 karabinen ble produsert i flere varianter og ble mye brukt av paramilitære og politistyrker over hele verden etter andre verdenskrig. M2-karabinen er den selektive utgaven av M1 karabinen, som kan skyte i både halvautomatisk og helautomatisk. M3 karabinen var en M2 karabin med et aktivt infrarødt siktesystem.

Til tross for at den har et lignende navn og fysisk ytre utseende, er ikke M1 karabinen en karabinversjon av M1 Garand riflen.

1. juli 1925 begynte den amerikanske hæren å bruke den nåværende navnekonvensjonen der «M» er betegnelsen for «Model» og tallet representerer den sekvensielle utviklingen av utstyr og våpen. Derfor var «M1 karabin» den første karabinen utviklet under dette systemet. «M2 karabin» var den andre karabinen utviklet under systemet, osv.

## Utviklingshistorie

### Begrensninger for våpen i det amerikanske arsenalet
Før andre verdenskrig mottok den amerikanske hærens våpenavdeling rapporter om at M1 riflen var for tung og uhåndterlig for mange støtteavdelinger (stab, artillerister, radiomenn osv.). Under feltøvelser før og tidlig i krigen ble det oppdaget at M1 Garand begrenset soldatenes bevegelighet ved at den ofte satte seg fast i vegetasjon eller tippet hjelmen fremover. Riflen gled også av skulderen med mindre den ble båret diagonalt, noe som hindret bruk av standard feltsekker.

Tysklands bruk av fallskjermstyrker til overraskelsesangrep bak fronten utløste et behov for et nytt, kompakt infanterivåpen. Det skulle være lettere enn både Thompson maskinpistolen og M1 riflen, men med større rekkevidde, presisjon og ildkraft enn en pistol. Hæren bestemte at en karabin kunne oppfylle disse kravene, og spesifiserte at den nye modellen ikke skulle veie mer enn 2,3 kg og ha en rekkevidde på 270 meter. En versjon med sammenleggbar kolbe ble også utviklet for fallskjermsoldater.

### Design
I 1938 ba infanterisjefen våpenavdelingen om å utvikle en lett rifle eller karabin, men kravet ble formelt godkjent først i 1940. Winchester utviklet .30 Carbine-ammunisjonen, men leverte ikke en karabindesign da de jobbet på Winchester G30 riflen, opprinnelig designet av John Moses Browning. Etter Browning døde, ansatte Winchester David Marshall Williams, kjent for sitt kortslags gasstempel, for å fullføre arbeidet. Williams’ endringer resulterte i .30 M2 Winchester Military Rifle.

Flere av de første karabinprototypene ble vurdert som utilfredsstillende av våpenavdelingen. Major René Studler så potensialet i Winchesters M2 design og ba om en prototype raskt. På 13 dager laget Winchester teamet en nedskalert modell basert på Williams' siste .30-06 M2, som umiddelbart vakte hærens interesse.

Etter tester i 1941 ble en forbedret modell utviklet, og Winchester vant kontrakten. Den ble standardisert som M1 karabinen 22. oktober 1941. Historien inspirerte filmen *Carbine Williams* (1952), selv om Williams’ bidrag hovedsakelig var hans gasstempel. Williams jobbet isolert fra resten av teamet, og hans endelige design kom først i desember, etter at M1 karabinen var valgt. Winchesters Edwin Pugsley understreket at M1 karabinen var et samarbeid mellom flere ingeniører og teknologier.

## Egenskaper

### Ammunisjon
.30 Carbine-patronen er en rimløs versjon av den gamle .32 Winchester Self-Loading-patronen, men med nyere krutt som øker kraften med ca. 27 %. En standard .30 Carbine-kule veier 110 grains (7,1 g) og har en utgangshastighet på 610 m/s og en energi på 1 311 joule fra M1 karabinens løp.

Sammenlignet er .30-06 Springfield-patronen i M1 Garand nesten tre ganger så kraftig, mens .30 Carbine patronen er dobbelt så kraftig som .45 ACP-patronen i Thompson maskinpistolen. Karabinen gir derfor bedre rekkevidde, presisjon og gjennomtrengningsevne enn maskinpistolen, samtidig som den veier halvparten og bruker lettere ammunisjon.

M1 karabinen plasseres mellom maskinpistol og automatgevær og regnes som en forløper til dagens personlige forsvarsvåpen. En annen nyhet var bruken av ikke-korroderende tennhetter for å forhindre skader på gassystemet, som ikke kunne demonteres i felt.

### Sikter, rekkevidde og nøyaktighet
M1 karabinen kom først med et enkelt sikte med to innstillinger: 150 og 300 yards (140 og 270 m). Felttester viste imidlertid at siktet var utilstrekkelig, og i 1944 ble det erstattet med et justerbart sikte med fire innstillinger: 100, 200, 250 og 300 yards, samt vindjustering.

På 100 yards (91 m) kan M1-karabinen oppnå grupperinger på 3–5 tommer (76–127 mm), som er tilstrekkelig for nærforsvar. Den har en maksimal effektiv rekkevidde på 300 yards (270 m), men kulefallet er betydelig etter 200 yards (180 m). Dermed er den praktiske rekkevidden omtrent 200 yards.

### Magasiner
M1 karabinen ble først levert med et rett 15 skudds magasin. Da M2 karabinen ble introdusert i oktober 1944, kom også et buet 30 skudds magasin, kjent som «bananmagasin». Etter andre verdenskrig ble 30 skudds magasinet standard for både M1 og M2, selv om 15 skudds magasinet var i bruk helt til slutten av Vietnamkrigen.

Det mest brukte tilbehøret til M1 karabinen var en magasintaske som ble tredd over kolben og holdt to ekstra 15 skudds magasiner. Etter introduksjonen av 30 skudds magasinet, begynte soldater å tape to magasiner sammen, kjent som «jungelmagasin». For å erstatte tapemetoden lanserte hæren en metallklemme for å feste to magasiner sammen.

De tyngre 30 skudds magasinene passet dårlig i den originale M1 karabinens magasinholder, som var designet for 15 skudds magasinet. Dette kunne føre til at magasinet vippet, noe som svekket påliteligheten, eller falt ut. For å løse problemet ble eldre M1 karabiner utstyrt med type IV magasinholderen fra M2, som sikret bedre feste.

Tidlige rapporter viste også at soldater i kamp ofte forvekslet magasinutløseren med sikringen, noe som førte til at magasinet falt ut. Som løsning ble sikringen redesignet til en roterende spak.

### Tilbehør
Opprinnelig hadde ikke M1 karabinen bajonettfeste, og soldater fikk ofte M3 kampkniv. På forespørsel ble karabinen modifisert i 1945 for å inkludere et bajonettfeste på løpet. Få slike karabiner nådde fronten før slutten av andre verdenskrig, men etter krigen ble mange M1 karabiner utstyrt med bajonettfeste under arsenaloppgraderingene. Ved Koreakrigen var dette standard, og nå er det sjeldent å finne en original M1 karabin uten bajonettfeste. M1 karabinen bruker M4 bajonetten, basert på M3 kniven, som senere inspirerte M5, M6 og M7 bajonettene.

En versjon med foldestokk, M1A1, ble utviklet for fallskjermsoldater. Inland Division av General Motors produserte 140 000 av disse i 1942, først til 82. og 101. luftbårne divisjoner og senere til alle amerikanske fallskjermenheter og marinekorpset. M1A1 stokken låses ikke i åpen eller lukket posisjon, men holdes på plass av en fjærbelastet kam.

Under restaurering ble M1 karabinene oppgradert med nye deler som magasinfeste, baksikte og bajonettløse løpsbånd. Mange halvautomatiske M1 karabiner ble også ombygd til helautomatiske M2 karabiner ved hjelp av konverteringssett som inkluderte modifisert avtrekkerhus og sikring for både halv- og helautomatisk skyting.

Under krigen ble T23 (M3) flammedemper utviklet, men den ble først brukt på M3 karabinen. M2 karabintester førte også til en forespørsel fra hæren som resulterte i T13-rekylbremsen, godkjent i september 1945.

## Produksjon
Mer enn 6,1 millioner M1 karabiner ble produsert, noe som gjorde den til det mest produserte håndvåpenet for det amerikanske militæret under andre verdenskrig. Selv om designet kom fra Winchester, ble de fleste karabinene laget av andre selskaper. Inland divisjonen i General Motors var største produsent, men selskaper som IBM, Underwood Typewriter Company og Rock-Ola Manufacturing Corporation bidro også. De fleste produsentene laget ikke alle delene selv, men kjøpte fra andre leverandører som Marlin Firearms eller Auto-Ordnance. Delene måtte være utskiftbare, og produksjonsdeler ble ofte sendt mellom selskaper for å holde opp produksjonstakten. En uvanlig kombinasjon var «Un-quality»-merket, laget av Underwood og Quality Hardware, med deler fra Union Switch and Signal.

Etter krigen ble mange karabiner restaurert med blandede deler, så originale eksemplarer fra krigen er spesielt ettertraktede blant samlere.

## Stridsbruk av USA

### Andre verdenskrig
M1 karabinen med sin svakere .30-kaliber patron var ikke opprinnelig ment som et hovedvåpen for infanteriet, men den overgikk .45-kaliber maskinpistoler i både presisjon og gjennomslagskraft, samtidig som den lettere ammunisjonen tillot soldater å bære mer. Karabinen ble raskt utbredt blant offiserer, fallskjermjegere, underoffiserer, ammunisjonsbærere og andre soldater i frontlinjen. De første M1 karabinene ble levert i midten av 1942, med prioritet til de europeiske styrkene.

En standard amerikansk infanterikompanis utrustning inkluderte 28 karabiner: ni i kompani-hovedkvarteret, seksten i våpenplutongen og én i hver av de tre geværplutongene.

Karabinen fikk ros for sin kompakte størrelse, lette vekt og ildkraft, men blandede tilbakemeldinger fra frontlinjene, særlig under operasjoner på Sicilia i 1943 og senere i 1944, indikerte manglende gjennomslagskraft. I det asiatiske stillehavsområdet var karabinen populær i jungelkrigføring, men hadde begrenset stoppkraft i tett kamp, spesielt i Filippinene, der rapporter om svak gjennomslagskraft kom fram.

Bruken av ikke-korrosive tennhetter viste seg ideell i fuktige områder i Stillehavet, hvor korrosjon var et problem, men noen soldater i Europa rapporterte feiltenning på grunn av fukt.

### Koreakrigen
Under Koreakrigen erstattet M2 karabinen i stor grad maskinpistolen i amerikanske styrker og ble den mest brukte karabinvarianten, selv om halvautomatiske M1 også ble mye brukt, særlig blant støttetropper. Karabinen fikk imidlertid et rykte for å låse seg i sterk kulde, noe som ble sporet til svake returfjærer, frosne deler på grunn av tykk olje og redusert rekylkraft ved lave temperaturer.

Soldater klaget også på at karabinens kuler ofte ikke stoppet tungt påkledde eller utstyrsladede nordkoreanske og kinesiske soldater, selv på kloss hold. I noen tilfeller beordret marinesoldater fra 1st Marine Division karabinskyttere til å sikte mot hodet. Selv fiendtlige soldater som brukte erobrede karabiner mislikte våpenet av samme grunn.

En offisiell evaluering fra 1951 rapporterte at det var få bevis for karabinens treffsikkerhet over 50 meter, og at 95 % av drapene med karabinen skjedde på kortere avstand. Evalueringen nevnte også at soldatene ofte sløste ammunisjon i kamp før de lærte å bruke den automatisk ild-funksjonen fornuftig, noe som krevde erfaring og kamptrening.

Til tross for sitt blandede rykte, gjorde M2 karbinens ildkraft den ofte til det foretrukne våpenet når det kom til nattpatruljer i Korea.

### Vitenamkrigen
M1 og M2 karabiner utstedt til amerikanske styrker ble først gitt til amerikanske militærrådgivere i Vietnam i 1956, senere også til U.S. Air Force Security Forces og spesialstyrker i hæren. Disse karabinene begynte å bli erstattet av M16 i 1964, og var generelt ute av tjeneste på 1970-tallet. Ved krigens slutt var det anslått at totalt 1,5 millioner M1  og M2 karabiner var igjen i Vietnam.

Minst 793 994 M1 og M2 karabiner ble overført til Sør-Vietnamesiske styrker og var mye brukt gjennom Vietnamkrigen. Flere av disse karabinene ble også tatt til fange av Viet Cong, og noen ble modifisert ved å forkorte løpet og/eller kolben for å gjøre dem mer kompakte. Selv om karabinens lette vekt og høye ildhastighet gjorde den godt egnet for småvokste soldater, ble den ansett for å ha utilstrekkelig slagkraft og gjennomtrengning. Etter hvert ble karabinen utkonkurrert av AK-47 automatgeværet.

## Norske forhold
Avdelinger i det norske forsvaret var satt opp med US Karabin frem til ca. 1970. Utfasingen av våpenet startet med leveringen av enhetsriflen AG-3 fra Kongsberg Våpenfabrikk.

## Produsenter (antall i parentes)
* Inland (2&nbsp;632&nbsp;097)
* Winchester Repeating Arms (828&nbsp;059)
* Underwood (545&nbsp;616)
* Saginaw Gear (517&nbsp;212)
* Irwin-Pedersen (produsert av Saginaw)
* National Postal Meter (413&nbsp;017)
* Quality Hardware (359&nbsp;666)
* IBM (346&nbsp;500)
* Standard Products (247&nbsp;100)
* Rock-Ola (228&nbsp;500)

## Referanser


## Eksterne lenker
*