open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Katarina I av Russland

**Katarina I av Russland** (russisk: Екатерина I Алексеевна, Jekaterina I Aleksejevna) (født , død ) var gift med Peter I av Russland og keiserinne av Russland fra 1725 til sin død. Hun var også Peters medregent fra 1724 til han døde året etter.

Katarina var født i Jakobstadt i Latvia i en lokal bondefamilie. Hun var først gift med en svensk dragon, men ble tatt til fange av russerne i 1702.

Hun ble senere prins Aleksandr Mensjikovs elskerinne, men da Peter den store fikk øye på henne, overlot Mensjikov henne til sin venn Peter, og de ble gift i februar 1712. Hun fødte 11 barn i ekteskapet, men kun to overlevde: Anna Petrovna og Elisabeth (senere keiserinne Elisabeth av Russland 1741–1762).

Katharina blev født i Jakobstadt i Hertugdømmet Kurland og Semgallen (i dag *Jēkabpils* i Latvia) i en lokal bondefamilie. Hun var først gift med en svensk dragon, men ble tatt til fange av russerne i 1702.
Ved Peters død i 1725 utnevnte Mensjikov henne til etterfølger, men han forble selv den egentlige makthaver.

## Referanser


## Litteratur
* Erich Donnert: *Katharina I.*: In: Hans-Joachim Torke (Hrsg.): *Die russischen Zaren*. Beck, München 1995, ISBN 3-406-38110-3, S. 179–184.
* Detlef Jena: *Die Zarinnen Rußlands*. Verlag Friedrich Pustet, Regensburg 1999, ISBN 3-7917-1652-2, S. 105–120.
* Arthur Kleinschmidt: *Katharina I.* In: Johann Samuel Ersch, Johann Gmottfried Gruber (Hrsg.): *[[Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste]]*, 2. Sektion, 34. Teil (1883), S. 316–320 (gemeinfreier Text).
* Phillip E. Koerper: *Catherine I*. In: Anne Commire (Hrsg,): *Women in World History*. Bd. 3 (1999), ISBN 0-7876-4062-X, S. 522–526.
* Reinhold Neumann-Hoditz: *Peter der Große*. Rowohlt, Reinbek bei Hamburg 1983, 4. Auflage 1996, ISBN 3-499-50314-X, S. 73; 102f.; 108ff.; 114.
Norsk Jernbaneklubb

**Norsk Jernbaneklubb** (**NJK**) er en ideell forening for jernbaneinteresserte i Norge. 

NJK driver blant annet museumsjernbanene Krøderbanen i Buskerud og Gamle Vossebanen i Hordaland. Foreningen restaurerer eldre jernbanemateriell og kjører også museumstog på det nasjonale jernbanenettet, under navnet Norsk Museumstog. Mesteparten av arbeidet er dugnadsbasert. Foreningen utgir også medlemsbladet *På Sporet* og har et websted med informasjon for jernbaneinteresserte, blant annet et eget diskusjonsforum «Stasjonen» og flere dugnadsdatabaser med fotografier og opplysninger om stasjoner, jernbanebroer og rullende materiell. Foreningen står også bak et stort antall bokutgivelser, deriblant Banedata som er et anerkjent og mye brukt oppslagsverk.

Foreningen ble dannet i mai 1969 og har adresse i Oslo.

Foreningen er medlem av Norges kulturvernforbund.

Foreningens leder (per 2024) er Per Frode Hove.

## Norsk Museumstog
**Norsk Museumstog** er en driftsavdeling i Norsk Jernbaneklubb som arbeider med restaurering, vedlikehold og drift av musealt jernbanemateriell. Alle driftsinntekter går uavkortet til ivaretakelse av vogner og lokomotiver med kulturhistorisk verdi. 

Personalet i Norsk Museumstog jobber på frivillig basis for å sikre muligheten til å oppleve togreise slik man gjorde i det 19. og tidlige 20. århundre. Norsk Museumstog samarbeider med , Norsk Jernbanemuseum, Norsk Teknisk Museum,  og andre jernbaneklubber og museer. 

Norske Museumstog, som har sin driftsbase i lokomotivstallen på Hønefoss stasjon, disponerer museale lokomotiver og vogner som er i fullt operativ stand. Gjennom hele året blir museumstog kjørt for ulike oppdragsgivere.

## ''På Sporet''
*På Sporet* er Norsk Jernbaneklubbs medlemsblad. Bladet har blitt gitt ut siden 1969. Bladet kommer ut med fire utgaver i året, sideantallet bruker å ligge mellom 80 og 100. På Sporet nr 200 kom ut i 2024.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Norsk Jernbaneklubb
* Norsk Museumstog på Norsk Jernbaneklubbs hjemmesider.
*Krøderbanen
*Gamle Vossebanen
Brüder Grimm-Museum

**Brüder Grimm-Museum** befatter seg med samling, dokumentasjon og vitenskapelig forskning knyttet til brødrene Jacob og Wilhelm Grimms liv og virke.

Museet ligger i Kassel i Tyskland, og ble grunnlagt i 1959 av byen Kassel og Brüder Grimm-Gesellschaft.

Den første utstillingen kom i stand 4. januar 1960, i anledning Jacob Grimms 175. fødselsdag, i Universitetsbiblioteket i Kassel, med hovedverkene til kunatnerbroren Ludwig Emil Grimm.

Det grimmske håndeksemplar av *Kinder- und Hausmärchen* fra 1812/1815, som befinner seg på Universitetsbiblioteket i Kassel, kom i 2005 på UNESCOs verdensarvliste.

## Bibliotek og arkiv
Museet innbefatter deler av Palais Bellevue med bøker og manuskripter. Blant annet interfolierte eksemplarer av *Kinder- und Hausmärchen* og *Deutschen Grammatik*, sofaen fra Jacob Grimms arbeitsværelse, miniatyrportretter av deres mor, fra Wilhelm Grimms arbeidsværelse, grafiske trykk etter deres yngre bror Ludwig Emil Grimms, etc..

## Litteratur
* Bernhard Lauer: *Die Brüder Grimm – Leben und Wirken*, Kassel 2005. ISBN 3-929633-37-X
* Dieter Hennig: *Brüder Grimm-Museum Kassel. Katalog der Ausstellung im Palais Bellevue*. Kassel 1973.
* DER SPIEGEL (18/2006), *Gelehrte: Ammenmärchen aus Kassel*. Hamburg 2006.

## Eksterne lenker
* grimms.de Internettpresentasjon av museet Grimmselskapet.
* Om Grimm-Museums historie.
* Encyclopedia over Brüder Grimm-Museum i Kassel. 
* Deutschlandradio; Forskning.
* Deutschlandradio; Leder for Grimmselskapet.
* Grimmforum i Kessel. 
* Diskusjon vedrørende museumsanliggender i Kassel.
* Originalopptegnelser og -notater etter Brødrene Grimm.
Pärnu

**Pärnu** (tysk: *Pernau*) er en by i Pärnu fylke i Estland, beliggende i Rigabukten, 110 km sør for hovedstaden Tallinn. Elven Pärnu renner gjennom byen. Pärnu er administrasjonssenter for Pärnu kommune og Pärnu fylke. 

Byen ble grunnlagt i 1241 av Den tyske orden. Byen var også medlem av Hansaforbundet og var en viktig isfri havn for Livland. Byen kom under kontroll av Polen-Litauen i perioden 1560 til 1617.

Den ble erobret av svenske første gang i 1562, og ble deretter erobret av Sverige under Livlandskrigen. Byen forble under svensk herredømme fra 1617 til 1710, da svenskene mistet den til russerne under den store nordiske krig. Dette ble bekreftet under freden i Nystad i 1721.

Under den store nordiske krig ble Universitetet i Tartu flyttet til byen i årene 1699-1710, og det er fortsatt en avdeling i byen med rundt 1 000 studenter.

Byen har siden 1838 hatt en rekke kurbad, og er i dag en viktig turistby.

## Kommunikasjon
Byen har hyppig bussforbindelse med Tallinn og Riga, samt fergeforbindelse med Kihnu. Pärnu lufthavn ligger ca. 4 km utenfor bykjernen. 

## Befolkning

### Etnisk sammensetning

### Språk

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Simferopol

**Simferopol** (ukrainsk: , russisk: , krimtatarisk: ; «Den hvite moskéen») er en by på Krim-halvøyen. Byen er hovedstad i Den autonome republikken Krim, og har ca. 350&nbsp;000 innbyggere. Simferopol er sentrum i et vin- og fruktdistrikt.

Verdens lengste trolleybussrute forbinder Simferopol med Jalta.

## Historie
Levningene etter de antikke skyternes hovedstad - *Neapolis * - finnes innen bygrense. Betydelig senere ble en krimtatarsk by, ved navn *Aqmescit* eller *Aq Mechet*, «den hvite moské», lagt til det som nå er Simferopol.

Russerne inntok byen i 1784 i samband med Katarina IIs erobring av Krim. Da fikk den navnet Simferopol, etter det greske Συμφερόπολις, *Symferópolis*. I år 1802 ble Simferopol administrativt sentrum i det russiske guvernementet Taurida. Under krimkrigen 1854-1856 ble russiske reserver og feltsykehus lagt hit. Fler enn 30&nbsp;000 russiske soldater ble begavd nær byen.

Mot slutten av den russiske borgerkrig la general Pjotr Wrangel av de hvite styrker sitt hovedkvarter hit. Den 13. november 1920 erobret Den røde armé byen, og 18, oktober 1921 ble Simferopol hovedstad i den autonome sovjetrepublikken Krim. 

Under Annen verdenskrig okkupererte den tyske armé byen fra 1. november 1941 til 13. april 1944. Hitler planla at byen etterhvert skulle hete *Gotenburg* og bli hovedstad for det annekterte Krim, som skulle hete *Gotengau*. Nazistene drepte nærmere 22&nbsp;000 av byens innvånere, særlig russere, jøder, krimtjaker og romfolk. Av dem ble 14&nbsp;300 drept den 13. desember 1941 av Einsatzgruppe D under befal av Otto Ohlendorf, der Karl Rudolf Werner Braune var kommandant for Einsatzkommando 11d. Han ble senere leder for SIPO og Sicherheitsdienst i Oslo. 

Sovjethæren gjenerobret området i april 1944. Simferopol har siden da vært hovedstad i oblasten Krim fra 30. juni 1945, samt i Den autonome republikken Krim fra 5. mai 1992 etter Sovjets fall. Etter at krimtatarene flyttet tilbake til Krim etter det påtvungne eksilet i sovjettiden har flere krimtatarske forsteder vokst opp rundt bykjernen.

## Personer fra Simferopol
* Ljudmila Blonska, syvkjemper
* Galina Grigorjeva, komponist
* Andrij Hryvko, syklist
* Leonid Petrovitsj Pilunskij, politiker
* Adolf Ioffe, politiker
* Sergej Karjakin, sjakkspiller
* Jana Klotsjkova, svømmer
* Sergey Mergelyan, matematiker
* Zara Levina, komponist
* Yuri I. Manin, matematiker
* Ekaterina Serebrianskaya, turner
* Lev Sigalevitch, maler
* Valery Sigalevitch, pianist
* Oleksandr Usyk, bokser

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Slaget ved Taranto

**Slaget ved Taranto** fant sted natten mellom den 11. og 12. november 1940 under andre verdenskrig. Storbritannias Royal Navy utførte verdens første hangarskipsbaserte angrep på krigsskip i det 21 torpedofly fra den britiske middelhavsflåten angrep den italienske flåtebasen i Taranto. 3 italienske slagskip ble senket i angrepet og mange andre skip ble skadet.

Det spesielle med aksjonen var at britene benyttet seg av  torpedoer som ikke krevde så dypt vann som vanlige flybårne torpedoer. Dette ble tatt til etterretning i det japanske admiralitetet som studerte raidet nøye i sin planlegging av angrepet på Pearl Harbor. Effekten av det britiske angrepet fikk eksperter verden over til å utrope hangarskipene som sjøkrigens nye vinnere, på bekostning av slagskipene.

## Eksterne lenker

* Slaget ved Taranto fra Royal Navys nettsted (engelsk)
* Slaget ved Taranto (engelsk)
* Styrkeoversikt for slaget (engelsk)
Rickie Lee Jones

**Rickie Lee Jones** (født 8. november 1954) er vokalist og tekstforfatter fra Amerika.

Hun ble født i Chicago, hvor hun vokste opp i en familie som hun senere har beskrevet som «lower-middle-class-hillbilly-hipster». Familien var også bosatt i Los Angeles, Phoenix, og Olympia. Hun flyttet til L.A. da hun ble 19 år og arbeidet som kelner og nattklubbspiller. I 1979 fikk hun kontrakt med Warner Brothers Records som resulterte i hennes første album (og single hit) «Chuck E's in Love». Med dette albumet vant hun Best New Artist Grammy sammen med fem andre nominasjoner.

Jones har en datter fra ekteskapet med den franske musikeren Pascal Nabet Meyer.

## Plateutgivelser

* *[[Rickie Lee Jones (album)|Rickie Lee Jones]]* – (1979)
* *[[Pirates (album)|Pirates]]* – (1981)
* *Girl at Her Volcano* (EP) – (1983)
* *[[The Magazine (album)|The Magazine]]* – (1984)
* *[[Flying Cowboys]]* – (1989)
* *Pop Pop* – (1991)
* *Traffic From Paradise* – (1993) 
* *Naked Songs* – (1995)
* *Ghostyhead* – (1997)
* *It's Like This* – (2000)
* *Live at Red Rocks* – (2001)
* *The Evening of My Best Day* – (2003)
* *Rickie Lee Jones: Duchess of Coolsville* – (2005)
* *Rickie Lee Jones: [http://www.allmusic.com/album/the-sermon-on-exposition-boulevard-r942454/review The Sermon on Exposition Boulevard]* – (2007])
* *Balm in Gilead* – (2009)

## Singler

## Trivia
* «Chuck E's in Love» handler om en venn og musiker – Chuck E. Weiss, som hun bodde sammen med på Tropicana Hotel tidlig på 1970-tallet. Hun var kjæreste med en av Weiss' venner – Tom Waits på omtrent samme tiden.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
*
Finnair

**Finnair** er Finlands største flyselskap og har sin hovedbase på Helsingfors-Vanda internasjonale lufthavn. Finnair og dets datterselskaper dominerer både det innenlandske og internasjonale flytrafikkmarkedet i Finland. Selskapet transporterte 8,5 millioner passasjerer i 2005 på sine 16 innenlands og 55 internasjonale destinasjoner. Finnair er medlem av selskapsalliansen OneWorld.

Finnair har mottatt fire stjerner av det uavhengige byrået Skytrax.

## Historie
Selskapet ble etablert i 1923 under navnet *Aero O/Y*. Selskapet opererte de første årene inennriksflygninger i Finland, samt enkelte flygninger til og fra Estland. Under andre verdenskrig møtte selskapet mye motstand, spesielt med tanke på at det finske luftforsvaret tok over halvparten av selskapets flåte. Etter krigens slutt kjøpte staten seg opp i selskapet, og reetablerte det som et flyselskap med et utstrakt europeisk rutenettverk. 

Selskapet begynte på midten av 80-tallet å satse på direkteruter til Asia, og grunn av Finlands strategiske plassering øst i Europa begynte mange europeiske flyselskaper å føre trafikk som skulle videre til østen gjennom selskapets base i Helsingfors. Selskapet ble notert på den finske børsen i 2007.

## Flåte
Finnairs flåte inneholder følgende fly ( 2014) :

## Destinasjoner
*se full liste:* *[[Finnair-destinasjoner]]*.

Finnair satser tungt på ruter i Europa og Asia, og markedsfører seg selv som *Det raskeskte flyselskapet mellom Europa og Asia.*. Selskapet har også ruter til enkelte destinasjoner i Nord-Amerika.

## Codeshare-avtaler
Finnair har codeshare-avtaler med følgende flyselskaper:
Air China, Air France, Aeroflot, American Airlines, British Airways, Cathay Pacific, Czech Airlines, Finncomm Airlines, Iberia, Japan Airlines, Malaysia Airlines, Rossiya, Ukraine International Airlines

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Pia Wall

**Pia Susanne Wall** (født 25. juli 1963) er en svensk-norsk illustratør og grafisk designer. 

Wall er utdannet i Göteborg, Oslo og Paris. Hun har blant annet en Master of Fine Art fra HDK (Högskolan för Design och Konsthantverk) ved Göteborgs universitet, ett år som Erasmus-student ved ESAG (Ecole Supérieure d'Art Graphique) i Paris og ett år som Nord-Pluss student ved SHKS i Oslo. Hun har jobbet selvstendig som illustratør og grafisk designer siden 1998.

Blant kundene hennes er designbyråer, reklamebyråer, forlag, magasiner og direkte kunder innenfor små og store bedrifter. Hun har jobbet på oppdrag for blant annet *[[eye magazine]]*, Science Museum og *[[ECR journal]]* i England. I Tyskland har hun jobbet for forlag som Taschen og Die Gestalten Verlag. 

Wall har mottatt en rekke priser for arbeidet sitt, blant annet i Visuelt-konkurransen, Årets vakreste Bøker, International Design Award (D&AD) og Sterk Reklame. Hun har vært medlem av juryer for grafisk design og illustrasjon i Norge og Sverige og hatt styreverv i hovedstyret i Grafill, som er en landsdekkende organisasjon for visuell kommunikasjon, og vært engasjert i det lokale styret for Grafill i Rogaland gjennom mange år. 

## Referanser


## Eksterne lenker
* Illustrasjoner av Pia Wall
* Högskolan för Design och Konsthantverk, Göteborgs universitet
* ESAG (Ecole Supérieure d'Art Graphique)
Kurilene

**Kurilene** er en øygruppe i Russlands Sakhalin oblast som strekker seg om lag 1&nbsp;300 kilometer fra Hokkaido i Japan mot Kamtsjatkahalvøya og deler Okhotskhavet fra det nordlige Stillehav. Øygruppen omfatter i alt 56 øyer.

Øygruppen er fra gammelt av befolket av ainofolket og ble utforsket og befolket av russere og japanere i det attende og nittende århundre. Grensen mellom de to landene ble etablert i 1875 da Japan overtok øyene i bytte for å avstå Sakhalin til Russland. Russland krevde øyene tilbake etter andre verdenskrig, men Japan fastholder et krav på de fire sørligste øyene, Kunashiri, Etorofu, Shikotan, og Habomaiklippene; sammen kalles de av Japan for de «nordlige territoriene».

Kurilene er vulkanske og har over 100 vulkaner, 35 av dem er aktive. Det er hyppige jordskjelv i området.

Øyene er kjent for tåke og dårlig sikt, men havet rundt dem er rikt på fisk. Den nordligste øya, Atlasovøya eller «Oyakoba» for japanerne, er en nesten perfekt vulkan; den reiser seg rett opp fra havet og er et kjent tema i japanske haikudikt og billedkunst.

I dag bor det om lag tretti tusen russere, ukrainere, belarusere, tatarer, koreanere og ainu på Kurilene. Om lag halvparten av befolkningen lever under fattigdomsgrensen. Fiske er hovednæringsvei. Øyene har strategisk og økonomisk verdi, spesielt i fisket, men har også ulike mineraler.

Katterasen kurilsk bobtail har eksistert og formert seg i sitt naturlige miljø på Kurilene uten innblanding fra mennesker.

## Eksterne lenker
* 
* Kurilene fra Ocean Dots.com - med bilder fra rommet (engelsk)
* https://web.archive.org/web/20020211225504/http://artedi.fish.washington.edu/okhotskia/ikip/index.htm
* http://www.mofa.go.jp/region/europe/russia/territory/index.html
Jonas Bjerre

**Jonas Bjerre** (født 21. september 1976) er vokalist i det danske bandet Mew. I tillegg til å være vokalist, og innimellom spille blant annet gitar og piano, lager han små filmer som noen ganger vises på dansk TV. Han lager også de små filmsnuttene som vises under Mews konserter. Disse små filmene, og også sangtekstene til Mew, skal være inspirert av Bjerres mareritt. Han har også lagd musikken til den danske kortfilmen Pandasyndromet og den finske filmen Game Over.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
*
CitySpire Center

**CitySpire Center** er den høyeste bygningen i New York som både brukes som kontorbygg og som boligblokk. Med en høyde på 248 meter er det også New Yorks tiende høyeste bygning totalt. CitySpire ble ferdigstilt i 1987, og designet er preget av 1980-tallets postmoderne skyskraperarkitektur.
Sandvikvåg

**Sandvikvåg** er en ferjehavn i Fitjar kommune i Sunnhordland. Havna er den sørlige delen av et av de mest trafikkerte ferjesamband i Norge, som går til Halhjem i Bjørnafjorden kommune, samt et mindre samband mot Husavik på Huftarøy i Austevoll kommune. 

Fejekaien ble etablert i 1964, og har i dag to ferjelemmer. I 2006 ble både ferjekaien og oppstillingsplassen utvida i forbindelse med at nye gassdrevne og større ferjer ble tatt i bruk. I dag har kaien en kapasitet på 300 biler til Halhjem og 50 biler til Husavik. 

Ferjesambandet Halhjem-Sandvikvåg trafikkeres i dag av 5 gassferjer - MF «Samnøy», MF «Færøy», MF «Huftarøy», MF «Flatøy» og MF «Lysøy» fra rederiet Torghatten Nord. 

Ferjesambandet Husavik–Sandvikvåg trafikkeres av MF «Husavik» fra rederiet Fjord1

Sandvikvåg har åpning ut mot Selbjørnsfjorden mellom Storholmen og Kjempeholmen.

## Fergesamband
* Halhjem – Sandvikvåg
* Husavik – Sandvikvåg

## Eksterne lenker
*
Greer Garson

**Eileen Evelyn Greer Garson** (1904–1996) var en engelsk-amerikansk skuespiller. Hun ble nominert til Oscar for beste kvinnelige hovedrolle totalt sju ganger, og vant prisen for rollen som Kai Miniver i filmen *[[Mrs. Miniver]]* (1942).

## Karriere
Garson startet skuespillerkarrieren på teaterscenen og ble tilknyttet Birmingham Repertory Theatre i januar 1932. Hun dukket opp på TV for første gang i 1930. Garson fikk en Oscar-nominasjon for sin første film *[[Adjø, Mr. Chips (1939)|Adjø, Mr. Chips]]* (1939), men tapte for Vivien Leighs rolletolkning i *[[Tatt av vinden (film)|Tatt av vinden]]*. Garson høstet strålende kritikker for rollen som Elizabeth Bennet i filmen *[[Stolthet og fordom (1940)|Stolthet og fordom]]* (1940). Hun spilte mot Joan Crawford i filmen *[[When Ladies Meet (1941)|When Ladies Meet]]* (1941).

I 1943 vant Garson Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for rollen som Kai Miniver i *[[Mrs. Miniver]]*. Hun står oppført i *[[Guinness rekordbok]]* med lengste takketale under Oscar, som varte i fem minutter og tretti sekunder. Etter dette satte Academy Awards en tidsfrist på fremtidige takketaler. Garson ble også nominert til Oscar for filmene *[[Blomster i skygge]]* (1941), *[[Madame Curie (film)|Madame Curie]]* (1943), *[[Mrs. Parkington]]* (1944) og *[[Dommens dal]]* (1945). I 1961 ble hun nominert til Oscar for siste gang, for rollen som førstedame Eleanor Roosevelt i *[[Soloppgang over Campobello]]*.

Garson har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

## Privatliv
Garson ble amerikansk statsborger i 1951. Hun var gift tre ganger. Hennes første ekteskap, inngått 28. september 1933 med Edward Snelson (1904–1992), en britisk tjenestemann, dommer og ekspert på indiske og pakistanske anliggender. Selve ekteskapet varte angivelig bare noen få uker, men det ble ikke formelt oppløst før i 1943. Hennes andre ektemann var Richard Ney (1916–2004). De giftet seg i 1943, og tok ut skilsmisse i 1947. I 1949 giftet Garson seg for tredje og siste gang. Denne gang med millionæren og hesteoppdretteren Buddy Fogelson (1900–1987).

## Filmografi (utvalg)
* 1939 – *[[Adjø, Mr. Chips (1939)|Adjø, Mr. Chips]]*
* 1942 – *[[Mrs. Miniver]]*
* 1942 – *[[Ut av skodden]]*

## Oscar-priser og nominasjoner
* 1940: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Adjø, Mr. Chips (1939)|Adjø, Mr. Chips]]*
* 1942: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Blomster i skygge]]* 
* 1943: Vant – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Mrs. Miniver]]*
* 1944: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Madame Curie (film)|Madame Curie]]* 
* 1945: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Mrs. Parkington]]*
* 1946: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Dommens dal]]* 
* 1961: Nominert – Beste kvinnelige hovedrolle: *[[Soloppgang over Campobello]]*

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Nasjonalparker i Nord-Irland

Det finnes per 2006 ingen **nasjonalparker i [[Nord-Irland]]**. Flere *[[Area of Outstanding Natural Beauty|Areas of Outstanding Natural Beauty]]* har blitt utpekt, og siden 2002 har det blitt jobbet for å etablere provinsens første nasjonalpark i Mournefjellene. 

## Se også

* Areas of Outstanding Natural Beauty i Nord-Irland
Zittauer Gebirge

**Zittauer Gebirge** (tsjekkisk: *Žitavské hory*) er et bergparti (Mittelgebirge) lengst sørøst i delstaten Sachsen i Tyskland, nær punktet der Tyskland, Polen og Tsjekkia møtes. Zittauer Gebirge har fått sitt navn etter den saksiske byen Zittau, som ligger ved foten av høydedraget. Geologisk og geografisk er Zittauer Gebirge en del av fjellkjeden Lužické hory (Lausitzer Gebirge).

Berggrunnen består for det meste av sandstein gjennomsatt av vulkanske bergarter (fonolitt), som danner de høyeste toppene. De største høydene er Lausche på 793 m og Hochwald på 749 m. På vulkansk undergrunn vokser artsrike løvskoger, mens sandsteinsområdene domineres av gran og furu.

Som alle skogområder i Sudetene, er skogen i Zittauer Gebirge skadd av utslipp fra nærliggende varmekraftverk (Boxberg, Hagenwerder, Hirschfelde og Turów) og nedfall fra industriområder inne i Tsjekkia.
 
## Turisme
De mest kjente turiststedene i Zittauer Gebirge er Waltersdorf, Jonsdorf, Oybin og Lückendorf. Tradisjonelt har Zittauer Gebirge vært et yndet område for vintersport, med anlegg for langrenn, alpint (Lausche), aking (Hochwald) og skøyter (Jonsdorf). Mange snøfattige vintre på 1990-tallet har imidlertid ødelagt mye av områdets rykte. Oppførelsen av ishallen i Jonsdorf på begynnelsen av 1990-tallet var et forsøk på å skaffe alternative vintersportstilbud.

Nest etter Sächsische Schweiz er Zittauer Gebirge det viktigste klatreområdet i Sachsen; de mest kjente toppene er *Kelchstein*, *Jonsdorfer Mönch*, *Ernst-Schulze-Stein*, *Waldtorwächter* og *Zwillinge*.

Smalsporbanen fra Zittau til Oybin og Jonsdorf er en av de største turistattraksjonene i området. Banen ble bygd for turistformål i 1890, og blir stadig trafikkert med damplokomotiver.

## Eksterne lenker
* 
* http://www.zittauer-gebirge.de/ 
* https://web.archive.org/web/20060327085153/http://www.zittau.de/gebirge/
* Turistinformasjon
* Digital klatrefører for Zittauer Gebirge
* Lausitzer Gebirge
Christine Guldbrandsen

**Christine Guldbrandsen** (født 1985) var Norges deltaker i Eurovision Song Contest 2006 med sangen «Alvedansen», som kom på 14.-plass. 

Guldbrandsen debuterte med albumet *Surfing in the air* i 2003, noe som resulterte i gullplate og mer enn  solgte eksemplarer etter tre uker på salgslistene. Som soloartist har hun gitt ut tre album. 

I 2008 debuterte hun som musikalartist på Den Nationale Scene i Bergen som *Cosette* i Claude-Michel Schönberg og Alain Boublils ''Les Miserables''. Hun hadde den kvinnelige hovedrollen i Mostraspelet på Bømlo sommeren 2009. Høsten 2010 spilte hun hovedrollen som guvernanten Maria Rainer i Rodger og Hammersteins musikal ''The Sound of Music''.  

I 2010 startet Guldbrandsen et sideprosjekt sammen med tre kvinnelige kolleger. Nightingales besetning besto av Helene Bøksle, Heidi Ruud Ellingsen, Karianne Kjærnes og Christine Guldbrandsen.

## Diskografi
* *[[Surfing in the Air]]* (2003)
* *[[Moments]]* (2004)
* *[[Christine (album)|Christine]]* (2007)
* *[[Colors (album)|Colors]]* (2011)

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Christine Guldbrandsens offisielle fanside
Nasjonalparker i Skottland

**Nasjonalparkene i Skottland** (skotsk-gælisk: *Pàirc Nàiseanta*) er forvaltede områder med enestående landskap der noen former for utvikling er begrenset for å bevare landskapet og naturmiljøet. Skottland har to nasjonalparker: Loch Lomond og Trossachs nasjonalpark, opprettet i 2002, og Cairngorms nasjonalpark, opprettet i 2003.

I motsetning til nasjonalparkene i mange andre land, er ikke nasjonalparkene i Skottland områder med ubebodd land som eies av staten. Det meste av landet eies av private grunneiere (herunder også bevaringsorganer som National Trust for Scotland), og folk fortsetter å bo og arbeide i parkene. Selv om landskapene ofte framstår som «ville» i karakter, er ikke landet villmark, ettersom det har blitt dyrket av mennesker i tusenvis av år.

## Administrasjon

I likhet med sine engelske og walisiske motparter er nasjonalparkene i Skottland i praksis «forvaltede landskap», og er klassifisert som Verdens naturvernunions (IUCN) «beskyttede landskap kategori V» på grunn av dette. Nasjonalparker er bare én av en rekke betegnelser som brukes for å beskytte og bevare landskapet og naturmiljøet i Skottland. Offentlig tilgang til alt land i Skottland er regulert av lovvedtaket *Land Reform (Scotland) Act 2003*, som gir publikum frihet til å ferdes på mesteparten av land (og vann) for aktiviteter som turgåing, camping, sykling, kanopadling, svømming og klatring. Denne retten gjelder land uavhengig av eierskap eller om det er i en nasjonalpark eller ikke, forutsatt at den utøves ansvarlig (som definert av *Scottish Outdoor Access Code*).

## Begrunnelse
 
Parkene er beskyttet under lovvedtak i 2000 og ble vedtatt av Skottlands parlament nesten seksti år etter at Storbritannia først begynte å administrere om nasjonalparker. Med tanke på hvor sent Skottland fikk sin første nasjonalpark er det ironisk at det var en skotte, John Muir, som la grunnen for verdens første nasjonalpark, Yosemite i USA. 

Det meste av de skotske nasjonalparkene kulturlandskap, hvor skogdrift, sauehold og planting av innførte tresorter har ført til at parkene ikke representerer et skotsk «urlandskap». 

Hver av parkene styres av en egen parkmyndighet, en National Park Authority. I skotsk lovgivning har man tatt med de samme to hovedmålene som i England og Wales, nemlig bevaring og nytelse av naturen. I tillegg har man med fire mål som ikke er definert i lovgivningen i England og Wales:
* Å bevare og forbedre områdets kulturelle og naturmessige arv
* Å fremme forsvarlig bruk av områdets naturressurser
* Å fremme forståelse for og glede av (også bruk til rekreasjon) områdets spesielle kvaliteter
* Å fremme forsvarlig økonomisk og sosial utvikling blant områdets innbyggere

Det helhetlige målet for parkmyndighetene er å sikre at nevnte mål oppnås kollektivt og på en koordinert måte. De fire målene er likeverdige, men i henhold til Sandfordprinsippet skal det første målet gis større tyngde når det er uforenlige konflikter mellom dem.

## Se også
* Nasjonalparker i Storbritannia

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Loch Lomond and The Trossachs National Park
* Cairngorms National Park
Joan Fontaine

**Joan de Beauvoir de Havilland** (født 22. oktober 1917 i Tokyo i Japan, død 15. desember 2013 i Carmel-by-the-Sea i California i USA), bedre kjent som **Joan Fontaine**, var en britisk-amerikansk skuespiller som vant en Oscar for rollen som Lina McLaidlaw Aysgarth i Alfred Hitchcocks *[[Mistanke (film)|Mistanke]]* (1941). Hun har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame. Fontaine var søster til skuespilleren Olivia de Havilland.

Joan Fontaine hadde dobbelt statsborgerskap. Hun var britisk av opphav og fødselsrett (begge foreldre var briter) og fikk amerikansk statsborgerskap i april 1943.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Joan Fontaine, hvis foreldre var briter, kom til USA som barn. Faren var en britisk patentadvokat og moren en tidligere skuespillerinne.

I begynnelsen av sin karriere kom hun i skyggen av sin eldre søster Olivia. Fontaine spilte en del på scenen under navnet Joan Burfield.

### Filmskuespillerinne
Hun spilte i sin første film i 1935 under navnet Joan Burfield. Som Joan Fontaine spilte hun fra 1937. Først i begynnelsen av 1940-tallet tok hennes karriere skikkelig fart, etter at hun hadde medvirket i to Alfred Hitchcock-filmer.

Under innspillingen av filmen *[[Rebecca (film)|Rebecca]]* var Hitchcock og mange andre i produksjonen ekle mot henne, dette for å skremme henne og gjøre henne nervøs. Hitchcock ville ha Fontaine *on the edge of a nervous breakdown*, altså på grensen til et nervesammenbrudd, og syntes at det var best å få henne dit på ordentlig. Fontaine spilte mot Laurence Olivier som ikke likte henne noe særlig og også behandlet henne dårlig. Fontaine hadde fått rollen som Mrs. de Winter i stedet for Vivien Leigh, Laurence Oliviers hustru.

Fontaine fikk en Oscar for beste kvinnelige hovedrolle for sitt spill i  *[[Mistanke (film)|Mistanke]]* i 1941.

Fontaine var gift fire ganger. Hun hadse allsidige interesser og hadde blant annet pilotlisens. Hun likte også ballongreiser og havsfiske.

## Filmografi (utvalg)
* 1935 – *[[Ferdig med kvinner]]*
* 1939 – *[[Kvinner (film)|Kvinner]]*
* 1940 – *[[Rebecca (film)|Rebecca]]*
* 1944 – *[[Piraten fra Franskebukta]]*
* 1948 – *[[Brev fra en ukjent kvinne]]*

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Boris Floricic

**Boris Floricic** (født 8. juni 1972, død mellom 17. og 22. oktober 1998 i Berlin), kjent under pseudonymet «**Tron**», var en hacker og friker. Han deltok i angrep på kommersielle krypterings- og autentifiseringssystemer som f.eks. betalingsfjernsyn og telefonkort. I 1997 utviklet han en ny teknologi for kryptering av telefonlinjer. Videreutviklingen av systemet «Cryptophon» til «Cryptron», som skulle bli et kommersielt masseprodukt til bruk på internett, ble forhindret av Floricics tidlige død. Årsakene til dødsfallet er fremdeles gjenstand for spekulasjoner. Floricics foreldre har fra 2005 gjennom det tyske rettssystemet forsøkt å forhindre Wikipedia i å nevne Floricics navn, og gjennom en klage oppnådde de at en domstol 17. januar 2006 avsa en midlertidig kjennelse som forbød den tyske Wikimedia-stiftelsen å omdirigere sitt domene wikipedia.de til tysk Wikipedia, som utgis fra Florida USA. Kjennelsen ble opphevet 9. februar, og videre klager ble avvist.

## Referanser


## Litteratur
* Burkhard Schröder: *Tron: Tod eines Hackers*. rororo, 1999, ISBN 3-499-60857-X

## Eksterne lenker
*
Boeing 717

**Boeing 717** er et tomotorsfly og Boeings minste passasjerfly beregnet på 100-seters markedet. Det startet ruteflyginger i 1999, og er et av de nyeste passasjerflyene på markedet, til tross for at det er et av de eldste designene. Boeing 717 var opprinnelig kalt McDonnell Douglas MD-95, som var basert på DC-9-designet som fløy første gang i 1965. Produksjonen av flytypen ble avsluttet 23. mai 2006 med leveranse av de 2 siste flyene til Midwest Airlines og AirTran Airways.

SAS' finske datterselskap, Blue1, brukte denne flytypen på sine innenriksruter i Finland og på ruter til Skandinavia og Europa. 

## Eksterne lenker
*
Delta Air Lines

**Delta Air Lines** er verdens nest største flyselskap målt i antall passasjerer (2017), og det fjerde største målt i omsetning (2004). Selskapet har hovedkvarter i Atlanta, Georgia og i Eagan, Minnesota USA og flyr rutetrafikk over hele USA, samt flygninger til Latin-Amerika, Europa, Asia og Karibia. Selskapet ble etablert i 1924.

Rutenettverket er mye basert på hovedflyplassene i Atlanta, Cincinnati og Salt Lake City og JFK-flyplassen i New York. Også flyplassene La Guardia i New York, Orlando og Boston har et mindre antall ruter. Det internasjonale rutenettverket dekker verden, med unntak av Oseania og Antarktis. Mindre ruter på innenriksnettverket betjenes av kontraktsfestede selskap som flyr under navnet Delta Connection.

Som med en rekke andre tradisjonelle flyselskap har Delta slitt med inntjeningen, og har operert under amerikanske konkursbestemmelser (Chapter 11) siden september 2005. Det konkurrerende selskapet US Airways har forsøkt å kjøpe opp Delta-bedriften. I 2008 ble Northwest Airlines innlemmet i Delta.

## Flåte

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Continental Airlines

**Continental Airlines** var et flyselskap i USA. Det var en tid det femte største flyselskapet i USA, og verdens sjette største flyselskap. Selskapet hadde hovedkvarter i Houston i Texas, og fløy rutetrafikk over hele USA, samt flygninger til Europa og Asia. Selskapet fusjonerte i 2010 med United Airlines.

Continental Airlines opererte også flygninger i Norge, med ruter fra Oslo lufthavn, Gardermoen til Newark Liberty internasjonale lufthavn i Newark utenfor New York. Continental Airlines var medlem av Star Alliance fra 28. oktober 2009 til opphøret i 2012.

## Historie
Continental Airlines ble etablert i 1934, da under navnet Varney Speed Lines. Navnet på selskapet kom fra eieren, som het Walter T. Varney. Han valgte tre år senere, i 1937 å endre navn på selskapet til Continental Airlines.

Selskapet opererte som innenriksselskap de første årene, men vokste stadig, selv om selskapet hadde et rutenett som begrenset seg til det nordamerikanske kontinentet. Selskapet gikk på 70-tallet, som en av de første, til anskaffelse av Boeing 747-maskiner, og begynte operasjoner med disse.

Finanskrisen på 80-tallet traff Continental Airlines hardt, som gjennom dette tiåret gikk konkurs to ganger. På midten av 90-tallet begynte selskapet igjen å ekspandere, og så mot det europeiske markedet, et flymarked som nå var deregulert slik at flyselskaper ikke lengre trengte søke om statlige konsesjoner til å operere ruter i de europeiske landene. Selskapet hadde et utstrakt rutenett i USA, Canada og Mexico, i tillegg til å operere ruter til de største europeiske og asiatiske destinasjonene.

## Selskapsprofil
Hovedflyplassene for selskapet var George Bush interkontinentale lufthavn ved Houston og Newark Liberty internasjonale lufthavn i Newark ved New York. Continental var ett av to amerikanske flyselskap som drev regulær rutetrafikk mellom USA og Norge, hvor det andre var US Airways.

Flåten bestod utelukkende av Boeing-fly, der over 250 Boeing 737 fly utgjorde flertallet av flyene. Litt tyngre ruter innenlands i USA ble betjent av Boeing 757 og Boeing 767-200 fly. På transatlantiske og andre interkontinentale flygninger ble Boeing 757, Boeing 767-200, Boeing 767-400 og Boeing 777-maskiner brukt. Mindre ruter til småbyer ble betjent av selskapet *Continental Express*, som blant annet brukte Embraer-fly. I tillegg var det en del uavhengige småflyselskap som markedsførte ruter som Continental Connection.

## Flåte
Continental Airlines flåte bestod utelukkende av Boeing-fly. Selskapet administrerte en flåte bestående av følgende fly: (oktober 2009)

## Destinasjoner

Continental Airlines' rutenett inkluderte de fleste større byer i USA, samt flere i Canada og Mexico. Selskapet valgte også å satse tungt på destinasjoner i Europa, og da spesielt Storbritannia, hvor det opererte direkteflygninger til sju forskjellige destinasjoner. Continental Airlines hadde også enkelte ruter til Asia.

Gjennom sine datterselskap *Continental Micronesia* basert på Guam kunne selskapet tilby enda flere destinasjoner i Asia, samt i Oseania.

## Eksterne lenker
* Continental Airlines, offisiell nettside
Online (linjeforening)

**Online** er en linjeforening for Informatikk-studentene ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet. 

Linjeforeningen drives av frivillige, og har som formål å være en sosial og faglig ressurs for studentene, samt et bindeledd mellom studentene, universitetets institusjoner og næringslivet.

Online består av mange komiteer, og et hovedstyre bestående av 3 styremedlemmer samt en økonomiansvarlig, leder og nestleder valgt på linjeforeningens generalforsamling.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* Liste over utgitte utgaver av tidsskriftet Offline 
* Instituttet for Datateknikk og Informasjonsvitenskap
* Fakultetet for informasjonsteknologi, matematikk og elektroteknikk 
* NTNUs side om informatikkstudiene
Stålpakten

**Stålpakten** (tysk: *der Stahlpakt*, italiensk: *il Patto d'acciaio)* var en tysk-italiensk avtale som ble undertegnet 22. mai 1939. Den såkalte stålpakten, som gjaldt i ti år, inneholdt avtale om såvel internasjonalt politisk samarbeid som garantier om å stille opp på hverandres side om noen av de to statene kom i krig.

Da Tyskland ikke informerte Italia om sin innledende konflikt med Polen i 1939, oppgav Italia å være en «ikke-krigførende makt» da andre verdenskrig startet.

Ifølge den britiske historikeren Richard Overy var det i praksis lite koordinering mellom Tyskland og Italia inntil våren 1941.

## Referanser


## Kilder

* Evans, Richard J. *The Third Reich in Power, 1933 - 1939*, Penguin, 2006, ISBN 978-0-141-00976-6
* Overy, Richard, *Blood and Ruins: The Last Imperial War, 1931-1945*, 2021, Viking, ISBN 978-0670025169
Glyn Johns

**Glyn Johns** (født 15. februar 1942 i Epsom, Surrey, England) er en britisk lydtekniker og plateprodusent.

Han har jobbet med kjente artister som The Beatles, Led Zeppelin, The Rolling Stones, The Who, The Eagles, Eric Clapton, The Clash, Midnight Oil, Blue Öyster Cult, Linda Ronstadt, Emmylou Harris og mange andre.

Johns forsøkte seg først som sanger, men begynte å jobbe som lydtekniker sent på 1960-tallet ved ulike platestudioer i London. I 1969 ble Johns bedt om å ta hånd om *Get Back*-innspillingene til The Beatles med sikte på å få laget et album av dem. Johns satte sammen ulike versjoner av et album, men ingen av disse ble godkjent av gruppa for utgivelse. Til slutt ble oppdraget gitt videre til Phil Spector, som gjorde ferdig et album som ble gitt ut under tittelen *[[Let It Be (album)|Let It Be]]*. 

Johns er særlig kjent (og anerkjent) for arbeidet han senere gjorde for countryrockgruppa The Eagles. Hans arbeid på gruppas tre første album ble sterkt medvirkende i å skape gruppas særegne lydbilde og identitet, og The Eagles ble i løpet av sin karriere en av historiens mestselgende platesuksesser i USA.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Rytme

:*Se også: [[Musikkteori]]*
**Rytme** (fra gresk *rhythmós* = «flyt») er rekkefølgen av ulike tidsintervall mellom *impulser* over tid. Mange medier bruker rytme, men den er mest forbundet med musikk, dans og poesi. I musikken bruker man begrepet på to litt forskjellige måter:
*Som betegnelse på *fenomenet* rytme, som musikalsk parameter, som en bestanddel av hvordan vi opplever musikken. 
*Som navngitte fastlagte rytmer, f.eks. tango, samba.

Ulik utførelse av rytme gir ulike kunstneriske kvaliteter til musikken. I vestlig musikk gir rytme tradisjonelt mest mening når den utføres som et tidsavgrenset mønster over en taktart, gjerne stadig tilbakevendende. Når takten er forskjellig, dvs at taktslaget har forskjellig varighet, kan man utføre samme rytme i forskjellig tempo. En rytme som ikke aksentuerer taktslagene, men systematisk kommer mellom, kalles synkopert. Ikke-vestlig musikk bruker additiv rytme i større grad. I afrikansk musikk blir polyrytme mye brukt. Uansett er rytme en av de viktigste parametre i musikken, noen kaller musikk *rytmisert lyd*.

Nyere måter å oppfatte rytme på, er å gi begrepet mer kunstnerisk innhold, for eksempel å tenke på rytme som en kombinasjon av tempo, takt og dynamikk. Man snakker om å *føle* rytmen, som en motsetning til å måle og forstå den.

«Rytme», skrev forfatteren Tom Robbins i *Another Roadside Attraction*, «er alt som forholder seg til varighet av energi».

## Eksterne lenker
* Research group specializing in rhythm, timing, and tempo, University of Amsterdam
Ole Bjørn Rongen

**Ole Bjørn Rongen** (født 26. oktober 1946, død 12. april 2017) var en norsk sinolog, oversetter, forsker og journalist som også underviste i journalistikk ved Universitetet i Stavanger.

Rongen tok mastergraden ved Columbia University. Han arbeidet i NRK Rogaland til 1999 da han begynte som førsteamanuensis ved Høgskolen i Stavanger.  Han oversatte flere klassiske kinesiske verk til norsk fra klassisk kinesisk: Konfutses *[[Samtaler]]*, *Middelvegen og Den store læra*; Mencius' ''Læra om det gode mennesket'', *[[Yijing]]* og Daodejing (daoistisk filosofi) 
## Verk
* *Kamerat redaktør*, 1979
* *Kina - den nye lange marsjen*, 1980
* *Handbook of Chinese Language Structure*, Universitetsforlaget, 1977.
## Referanser


## Eksterne lenker
Ukrainas herrelandslag i fotball

**Ukrainas herrelandslag i fotball** er det nasjonale fotballaget til Ukraina, og dette landslaget blir administrert av Ukrainas fotballforbund. Det ukrainske fotballforbundet ble stiftet i 1991, og de ble medlem av FIFA i 1992. Ukraina har deltatt i ett VM-sluttspill (2006), og nasjonalstadion er Stadion NSK Olimpiyskiy i Kyiv.

## Historie
:*Se også: [[Ukraina i verdensmesterskapet i fotball 2006]]*
Før Ukraina ble selvstendig representerte spillere fra dette området . Sovjetunionen deltok sju ganger i VM, og seks ganger i EM, før denne staten ble oppløst. I 1960 vant Sovjet EM.

Ukraina kvalifiserte seg for første gang til et VM-sluttspill i 2006, og den første sluttspillkampen til landet var mot . Dette skjedde 14. juni 2006 i en kamp som Spania vant 4-0. Ukrainas første seier i et VM-sluttspill var mot  den 19. juni 2006. Resultatet ble 4-0 til Ukraina, og Andriy Rusol scoret landets første sluttspillmål da han ga Ukraina ledelsen 1-0 i det 4. minutt.
 
Oleh Blokhin var landslagssjef fra 2003 til 2007 og 2011–2012, og Andrij Sjevtsjenko overtok i 2016. Han er også den mest kjente spilleren fra Ukraina.

## VM-resultater

## Kamper i VM-sluttspill

**Fotnoter**
# Artem Milevskyj, Serhij Rebrov og Oleg Gusev scoret for Ukraina i straffesparkkonkurransen, mens Andrij Sjevtsjenko misset på sin straffe.

## Nåværende tropp
Oppdatert 6. juni 2024.
Ukrainas tropp til EM i fotball 2024 fra 14. juni til 14. juli 2024.

### Andre spillere
Spillere som nylig har vært med i landslagstroppen.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*  Hjemmeside til det ukrainske fotballforbundet  
*  FIFAs profil om Ukraina
*  FIFAs VM-2006 profil om Ukraina
Haier (selskap)

**Haier** (kinesisk: 海尔; pinyin: *Hǎiěr*) er en kinesisk produsent av hvitevarer. Selskapet ble grunnlagt i 1984 og var i 2004 verdens tredje største produsent. Det har hovedkontor i Qingdao i provinsen Shandong.

Haier er sammen med Lenovo kjent for å være de første kinesiske merkevarer som har slått igjennom internasjonalt.
 
## Referanser


## Eksterne lenker
*
Nasjonalparker i Storbritannia

**Nasjonalparker i Storbritannia**, herunder England (engelsk: *national parks*), Skottland (skotsk-gælisk: *pàircean nàiseanta*) og Wales (walisisk: *parciau cenedlaethol*), er 15 forholdsvis urørte og og naturskjønt naturområder over hele kongeriket. Til tross for navnet er de ganske forskjellige fra nasjonalparker i mange andre land, som vanligvis eies og forvaltes av myndigheter som beskyttede samfunnsressurser, og som vanligvis ikke omfatter permanente menneskelige samfunn. Det meste av parkene er i privat eie, og det bor et ikke ubetydelig antall mennesker i de vernede områdene.

I Storbritannia kan et område som er utpekt som nasjonalpark omfatte betydelige bosetninger og menneskelig arealbruk som ofte er integrerte deler av landskapet. Land innenfor nasjonalparker forblir i stor grad i privat eie. For eksempel eies nesten en femtedel av South Downs nasjonalparks areal (70 699 acre) av åtte medlemmer av adelen (to hertuger, tre vicomter, en baron og to baronetter). Disse parkene er derfor ikke «nasjonalparker» i henhold til den internasjonalt aksepterte standarden til Verdens naturvernunion (IUCN), men de er områder med enestående landskap der planleggingskontrollene er betydelig mer restriktive enn andre steder.

Innenfor Storbritannia er det femten nasjonalparker, hvorav ti ligger i England, tre i Wales, to i Skottland og ingen i Nord-Irland.

Anslagsvis 100 til 110 millioner mennesker besøker nasjonalparkene i England og Wales hvert år. Rekreasjon og turisme bringer besøkende og midler til parkene, for å opprettholde bevaringsarbeidet og støtte lokalbefolkningen gjennom arbeidsplasser og bedrifter. Disse besøkende bringer imidlertid også med seg problemer, som erosjon og trafikkork, og konflikter om bruken av parkenes ressurser. Tilgang til dyrket mark i England og Wales er begrenset til offentlige veirettigheter og stier. (I henhold til lovvedtaket *Countryside and Rights of Way Act 2000* har turgåere rett til tilgang til de fleste, men ikke alle udyrkede områder i England og Wales.)

## Administrasjon

Hver park er drevet av en parkmyndighet, en *[[National Park Authority]]*. Nasjonalparkene i Skottland og de i England og Wales er regulert av separate lover: *National Parks (Scotland) Act 2000 *i Skottland og *National Parks and Access to the Countryside Act 1949* for England og Wales.

Det er to grunnleggende mål for parkene:'

* Å bevare og forbedre naturmiljøet, dyrelivet og områdets kulturelle arv
* Å fremme muligheter for allmennhetens forståelse og nytelse av parkens spesielle kvaliteter

Broads nasjonalpark (et nettverk av stort sett farbare elver og innsjøer i de engelske grevskapene Norfolk og Suffolk) skiller seg fra de tolv nasjonalparkene i England og Wales ved at de har et tredje formål som veier like tungt, nemlig å:

* beskytte navigasjonens interesser.

De skotske nasjonalparkene har ytterligere to lovfestede formål:

å fremme bærekraftig bruk av områdets naturressurser, og
å fremme bærekraftig økonomisk og sosial utvikling av områdets lokalsamfunn.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*National Parks UK
* Campaign for National Parks
* Natural England
* Natural Resources Wales
Pembrokeshire Coast nasjonalpark

**Pembrokeshire Coast nasjonalpark** (walisisk **Parc Cenedlaethol Arfordir Penfro**) er en nasjonalpark som strekker seg langs kysten av Pembrokeshire i Wales. Det er den eneste nasjonalparken i Storbritannia som for det meste består av kystområder. 

Parken ble opprettet i 1952, og dekker 640 km². Den består av fire distinkte deler: Kysten i den sørlige Pembrokeshire, inkludert Caldey Island; Daugleddau-fjorden, kysten ved St. Brides Bay inkludert småøyer og Preseli Hills. Seksjonene er forbundet med hverandre gjennom Pembrokeshire Coast Path. 

Geologien i området er interessant, med en rekke steder for forskjellige steinarter og formasjoner er eksponert. 
## Referanser
Håkon Jarl

**Håkon Jarl** kan vise til flere personer:

*Håkon Grjotgardsson Ladejarl – ladejarl, f. ca. 890, d. ca. 962
*Håkon Sigurdsson – ladejarl og i praksis norsk konge, f. ca. 935, d. 995, norsk enehersker fra år 970 – 995
*Håkon Eiriksson – jarl under Svein Tjugeskjegg, f. 998, d. 1029
*Håkon Ivarsson jarl – jarl under Harald Hardråde og i Sveariket, f. ca. 1024, d. etter 1076.

## Oppkalte skip
*DS «Haakon Jarl» – et tidligere hurtigruteskip fra 1879
*MS «Håkon Jarl» – et tidligere hurtigruteskip fra 1952

## Annet
**[[Hakon Jarl (skuespill)|Hakon Jarl]]* – skuespill fra 1807 av Adam Oehlenschläger
*''Hakon Jarl'' - symfonisk dikt av Bedřich Smetana, som bygger på Oehlenschlägers skuespill