Wehrmacht

:*For rockegruppen med samme navn, se [[Wehrmacht (band)]]*

**Wehrmacht** eller mer formelt **Deutsche Wehrmacht** (tysk for «vernemakten» eller «forsvaret») var navnet på Tysklands regulære militære forsvar fra 1935 til 1945, det vil si gjennom det meste av perioden med nasjonalsosialistisk styre. 

Det tidligere Reichswehr ble ved lov i 1935 gitt det nye navnet Wehrmacht og samtidig ble verneplikten gjeninnført; Wehrmacht gjennomgikk en massiv opprustning frem mot andre verdenskrig. Totalt tjenestegjorde over 18 millioner menn i Wehrmacht i løpet av dets eksistens. Wehrmacht var overveiende basert på verneplikt, men hadde en liten kjerne av yrkessoldater; det er anslått at nærmere 95 % av personellet under andre verdenskrig var vernepliktige. 

Myten om det rene Wehrmacht ble skapt av tyske generaler og politikere etter andre verdenskrig og sto sterkt i mange år, men har blitt avslørt siden 1990-årene, Wehrmacht var en fullverdig partner i regimets industrielle massemord.

Wehrmacht ble endelig demobilisert i august 1946 og ble senere som følge av den tyske gjenopprustningen i 1950-årene etterfulgt av Bundeswehr i Vest-Tyskland og Nationale Volksarmee i Øst-Tyskland. I dag, etter Tysklands gjenforening, kalles det tyske forsvaret Bundeswehr. *Wehrmacht* er på tysk i utgangspunktet et generelt begrep for et lands forsvar på samme måte som det norske ordet «forsvar», og ble særlig i eldre språkbruk også brukt på tysk om andre lands forsvar. Ved grunnleggelsen av Bundeswehr i 1955 ble uttrykket *neue Wehrmacht* først brukt som arbeidstittel.

## Organisasjon

Wehrmacht besto av Heer (hæren), Kriegsmarine (sjøforsvaret) og Luftwaffe (flyvåpenet). Waffen-SS (den militære delen av Schutzstaffel) var formelt direkte underlagt *[[Reichsführer-SS]]*, noe som gav en viss selvstendighet i forhold til overkommandoen for Wehrmacht, men utover krigen ble Waffen SS knyttet nærmere OKW, OKH etter som behovet for bedre operativ koordinering ble sterkere da krigen gikk dårligere for Tyskland. I tillegg var etterretningstjenesten Abwehr underlagt Wehrmacht inntil den ble oppløst etter 20. juli-attentatet mot Adolf Hitler i 1944.

Hver av forsvarsgrenene hadde sin egen *Oberkommando* (overkommando). Etter planen skulle Wehrmachts egen overkommando, Oberkommando der Wehrmacht (OKW), fungere som en overordnet enhet, til samordningen av våpengrenenes operasjoner, slik den gjorde under [Operasjon Weserübung, men OKW endte i praksis opp som en konkurrerende avdeling til hærens overkommando. Hærens overkommando fikk ansvaret for operasjonene på østfronten, mens OKW hadde ansvaret med å styre hærens oppdrag ved andre krigsskueplasser.

På slutten av andre verdenskrig, særlig etter 20. juli-attentatet som hadde utspring i Wehrmachts offiserskorps, ble Hitler mer og mer paranoid og stolte ikke på OKW, men mer på sin egen dømmekraft og militære innsikt som i stor grad var basert på hans personlige opplevelser i skyttergraven under første verdenskrig. Han tok derfor mer eller mindre over rollen til OKW.

Wehrmacht var den eneste institusjonen med styrke nok til å kunne velte det nasjonalsosialistiske regimet, og da krigslykken snudde, skjerpet SS disiplinen og slo hardt ned på misnøye. Det totale antall tyske soldater som ble henrettet for angivelige disiplinærbrudd, anslås til nærmere 15 000. professor Sönke Neitzel anslår at om lag 20 tusen dødsdommer ble fullbyrdet, til sammenligning henrettet amerikanerne 146 soldater, mens det er anslått at Den røde armé henrettet rundt 150 tusen soldater.

## Ordrer og instrukser

«I fremtiden er hardhet mildt i øst,» (Im Osten is Härte mild für die Zukunft) uttalte Hitler til OKW. 13. mai 1941 kom *lov om utøvelse av domsmyndighet i krig* som opplyste at «for handlinger som begås mot fiendtlige sivilpersoner av medlemmer av Wehrmacht, består intet påbud om strafferettslig forfølgelse, heller ikke når handingen samtidig er en militær forbrytelse eller forseelse.» Dette gav i realiteten grønt lys for alle typer overgrep mot sivilbefolkning.

General Walther von Brauchitsch innså at dette ville undergrave Wehrmacht-soldatenes moral fullstendig. Da en krigsrett dømte major Salah til døden fordi han hadde drept fem polske kvinner, forlangte Brauchitsch dommen fullbyrdet. Hitler intervenerte og sørget personlig for at dommen ble omgjort til fengselsstraff.

23. juni 1941 kom det for første gang en militær ordre om tiltak mot jøder. Da sendte OKW ut en ordre om å gå «hensynsløst» frem mot «kolportører av bolsjevistisk hets, franktitører, sabotører og jøder».

6. juli 1941 kom en aktiv drapsordre, *[[Retningslinjer for behandling av politiske kommissærer]]*: «Pågriper man slike under kamp eller motstand, skal de uten unntak straks elimineres med våpen.» Instruksen inneholdt imidlertid ingen anvisning for hvordan man kunne vite at noen blant krigsfangne faktisk var politiske kommissærer. «Kommissærordren» ble ikke opphevet før i 1942, da det ble klart at den bare styrket Den røde hærs moral.

Ingen høytstående Wehrmacht-offiser reagerte formelt på disse instruksene ved å tre tilbake fra sin stilling eller protestere, til tross for at det åpenbart ville medføre krigsforbrytelser å gjennomføre dem. Ved krigsforbrytersakene etter krigen påberopte de seg disse ordrene og at de ikke hadde noe annet valg enn å følge ordrer. OKW-sjefen Wilhelm Keitel beskrev aksjonene til *Einsatzgruppen* som «svært formålstjenlige».

## Krigsforbrytelser

Det store antall krigsfanger som omkom i tysk varetekt under andre verdenskrig var *Wehrmachts* største krigsforbrytelse. Samtidig er det viktig å nevne at alle de krigførende land i varierende grad drepte krigsfanger; dette var ikke unikt for *Wehrmacht*. Det som særmerket *Wehrmachts* krigsforbrytelser, var deltakelse i massiv utryddelse av både sovjetiske krigsfanger og ulike lands jødiske sivilbefolkning.

### Russerfanger
Av rundt 5,7 millioner sovjetiske soldater i tysk fangenskap døde opp mot 3,3 millioner i årene 1941-45, muligvis det største massedrap i menneskehetens historie på en spesiell gruppe, regnet etter antall dødsfall daglig (1941-42).

Fangebehandlingen på østfronten sto i kontrast til andre frontavsnitt; av anglo-amerikanske krigsfanger i Tyskland var dødsraten 1–3 %.

### Tyske fanger i Sovjetunionen
Tyske soldater i sovjetisk fangenskap ble satt inn i Gulag-systemet som arbeidskraft i krigsindustri og i gjenreisning etter krigen. En vesttysk kommisjon kom frem til at 3&nbsp;060&nbsp;000 tyske stridende hadde sittet i sovjetisk fangenskap, og at 1&nbsp;094&nbsp;250 omkom der. Noen satt helt til 1956, og tyske krigsfanger i Sovjet utgjorde den største fangegruppen holdt tilbake av en alliert nasjon. I mai 1950 etterlyst en engelsk biskop i parlamentet 1,5 million tyske krigsfanger det ikke var gjort rede for. Ved østfronten ble fienden iblant henrettet heller enn tatt til fange. Tyske soldater også på vestfronten som overga seg, risikerte nedskyting i stedet for å bli ført til fangeleirer. Den amerikanske *82nd Airborne Division* forholdt seg typisk nok ikke veldig annerledes til tyske soldater under kampene i Normandie i 1944, enn SS-divisjonen *Götz von Berlichingen* gjorde overfor anglo-amerikanske soldater.

## Kampmoral
Gjennom stort sett hele andre verdenskrig hadde Wehrmacht høy kampmoral, som regel kjempet avdelinger så lenge de hadde ammunisjon. Det å overgi seg uten å kjempe ble sett ned på, og nedvurdering av de som overga seg lett var ens, og ble delt av soldater og offiserer som både var tilhengere av Hitler, og motstandere av nasjonalsosialismen. I *Wehrmacht* var soldater og offiserers forventning til andre og seg selv at de skulle være tapre, lydige og pliktoppfyllende, en norm som holdt seg under hele krigen. Derimot var det en viss forskjell mellom våpengrenene. Blant tjenestegjørende i den tyske marinen spilte tapperhet, stolthet, hardhet og disiplin en større rolle enn i hæren og flyvåpenet.

Mot slutten av krigen forsøkte både den politiske og militære ledelsen å skjerpe kravene troppene, for at de skulle holde ut og kjempe til siste mann. Til tross for ordre fra ledelsen så var det mange eksempler på enheter i *Wehrmacht* som overga seg når videre kamp syntes nytteløst, og slik overgivelse uten å kjempe til døden ble utført av alt fra mindre enheter til hele arméer og byer, som de tyske styrkene i Nord-Afrika og tyske styrker i Paris. Først etter Ardenneroffensiven (16. desember 1944–15. januar 1945) ble *Wehrmachts* kampmoral merkbart redusert.

I etterkrigstiden har det vært en langvarig diskusjon mellom historikere om hva som fikk Wehrmacht til å kjempe, og ideologi har vært vist til som en viktig faktor. Historikeren Sönke Neitzel og sosialpsykologen Harald Welzer avviser at ideologi var viktig, og fremhever krigens referanserammer som hovedårsak.

I 1958 ble det utbetalt rundt 1&nbsp;550 pensjoner til generaler eller deres enke, og til rundt 2&nbsp;000 høyere funksjonærer eller deres enke. En generalfeltmarkskalks pensjon var da på 2&nbsp;500 DM.

## Grader og distinksjoner
### Generaler

### Offiserer

### Underoffiserer

### Mannskaper

## Se også
* *[[Heer]]*, «hær», tysk eller annen nasjonalitet.
* *[[Kriegsmarine]]*, det tyske sjøforsvaret i Nazi-Tyskland.
* *[[Luftwaffe (Wehrmacht)|Luftwaffe]]*, det tyske luftvåpen.

## Fotnoter


## Referanser


## Kilder

* Neitzel, Sönke og Welzer, Harald: *Soldater: beretninger om krig, drap og død*, Forlaget Press, Oslo, 2012 ISBN 978-82-7547-497-9

## Eksterne lenker
* 
* Lexicon der Wehrmacht: Utstyr, enheter, uniformer og personer (tysk)