Konservatisme

:*«Konservativt» omdirigeres hit. For partiet, se [[Konservativt (norsk parti)]]


*'Konservatisme*' (fra [[latin]] *conservare*, «å bevare») er en tenkemåte innen [[Vestlig filosofi|vestlig idétradisjon]] som bygger på «respekten for tradisjon, for den visdom og kyndighet som ligger i nedarvet tro og tenkemåte, sed og skikk, lover og institusjoner». Konservatismen er skeptisk til tenkemåter som bygger på [[utopi]]ske eller [[abstraksjon|abstrakte]] ideer. Konservative ser på mennesket som et åndsvesen, som fra naturens side er feilbarlig og tilbøyelig til både godhet og ondskap. Ved å ta til seg fellesskapets rettigheter og plikter, kan mennesket bli en ansvarlig samfunnsborger. Konservative har et [[holisme|holistisk]] og [[organ]]isk samfunnssyn.

[[Naturrett]]stanken er viktig i konservatismen. Mange anser [[Aristoteles]], [[Konfucius]] og [[Thomas Aquinas]] som tidlige konservative tenkere. Konservatismen som en politisk bevegelse føres vanligvis tilbake til kritikerne av [[den franske revolusjon]]. Den britiske statsmannen [[Edmund Burke]] hevdet i [[revolusjonsdebatten]] at sivilisasjon og styresett bygget på konsensus, og han forutså at revolusjonen kunne føre til [[skrekkveldet|terroren]]. Burke kalles ofte «konservatismens far».

Noen teoretikere som har bidratt til den konservative idéutviklingen er [[David Hume]], [[Jean Charles Léonard de Sismondi|Sismondi]], [[Louis de Bonald]], [[Joseph de Maistre]], [[Georg Wilhelm Friedrich Hegel|G.W.F. Hegel]], [[Samuel Taylor Coleridge]], [[Alexis de Tocqueville]], [[Juan Donoso Cortés]], [[José Ortega y Gasset]],  [[Karl Mannheim]], [[Friedrich Hayek|F.A. Hayek]], [[Leo Strauss]], [[Eric Voegelin]], [[Karl Popper]], [[Russell Kirk]], [[Peter Viereck]], [[Michael Oakeshott]], [[Nicolás Gómez Dávila]], [[Roger Scruton]], [[Francis Fukuyama]] og [[Jordan Peterson]]. Mange eksponenter for konservativ tenkning har vært litterater og kunstnere, slik som [[Johann Wolfgang von Goethe|Goethe]], [[Friedrich Schiller|Schiller]], [[François-René de Chateaubriand|Chateaubriand]], [[Thomas Carlyle]], [[Fjodor Dostojevskij]], [[G.K. Chesterton]], [[Thomas Mann]], [[C.S. Lewis]] og [[T.S. Eliot]], og i Norge [[Johan Sebastian Welhaven]], [[Aasmund Olavsson Vinje]] og [[Sigrid Undset]].

Konservative så tidlig som Burke har sett på [[eiendomsrett]]en som en forutsetning for personlig frihet, og ment at [[markedsøkonomi]]en fremmer selvhjulpenhet, foretaksomhet og sparing. Konservative har samtidig vært kritiske til grådighet og sløseri. Mange har vært utenrikspolitiske [[Realisme (statsvitenskap)|realister]]. Noen politiske praktikere som forstås som konservative, er [[Klemens von Metternich]], [[Otto von Bismarck]], [[Charles de Gaulle]] og [[Konrad Adenauer]] innen den kontinentale tradisjonen, [[Benjamin Disraeli]], [[Winston Churchill]] og [[Margaret Thatcher]] innen den britiske, [[John Adams]], [[Alexander Hamilton]] og [[Ronald Reagan]] innen den amerikanske, og [[Frederik Stang]], [[C.J. Hambro]] og [[Kåre Willoch]] innen den norske tradisjonen.

Konservative har vært regnet til [[høyresiden]] siden de kongetro satt til høyre og de radikale til venstre i [[Frankrikes nasjonalforsamling]].

== Spenninger innen konservatismen ==
Det finnes en rekke retninger og tendenser innen konservatismen, som [[liberalkonservatisme]], [[nasjonalkonservatisme]], [[sosialkonservatisme]], [[verdikonservatisme]] og [[kristendemokrati]]. Begrepene kan ha ulik betydning ut ifra tid og sted, for eksempel mellom Europa og Amerika, eller mellom Norden og kontinentet. Den norske konservatismen er vanligvis forstått som nokså liberal.

Ettersom konservatismen ikke kan føres tilbake til en bestemt doktrine, et program, men er fremvokst fra mange forskjellige erfaringer, finnes det en rekke spenninger innen konservativ tenkning. Disse spenningene vektes forskjellig, og kommer til uttrykk på ulike måter innenfor de enkelte nasjonale, konservative tradisjonene. Noen eksempler på spenninger innen konservativ tenkning er:

*mellom [[individualisme]] og [[kollektivisme]];
*mellom [[modernitet]] og tradisjonalisme;
*mellom liberalitet (åpenhet, generøsitet) og [[autoritet]];
*mellom elitisme og folkelighet;
*mellom [[paternalisme]] og autonomi (selvbestemmelse);
*og mellom det nasjonale (lokale, stedbundne) og det [[kosmopolitt]]iske.

== Nasjonale konservative tradisjoner ==
=== Britisk konservatisme ===
Den konservative bevegelsen i Storbritannia oppstod ikke før etter den franske revolusjon, men kan spore sine røtter tilbake til [[Tory (historisk britisk parti)|torybevegelsen]] under [[restaurasjonen i England]] på 1600-tallet. De gamle toryene støttet tanken om et hierarkisk samfunn med en [[enevelde|eneveldig]] kongemakt av Guds nåde, og de så på staten og [[Den engelske kirke|statskirken]] som organisk utviklet. Etter [[den ærerike revolusjon]] i 1688 ble England et [[konstitusjonelt monarki]] og dominert av [[Whig (historisk britisk parti)|whigbevegelsen]]. Heretter forsvarte toryene et maktfordelingsprinsipp mellom kongemakten og parlamentets [[House of Lords|overhus]] og [[Underhuset (Storbritannia)|underhus]].





På slutten av 1700-tallet oppstod et nytt toryparti anført av [[William Pitt den yngre]]. Dessuten fantes «uavhengige whiger» som [[Charles Watson-Wentworth|Charles Watson-Wentworth, 2. marki av Rockingham]]. [[Edmund Burke]] var Watson-Wentworths sekretær og pamflettskriver. Burke støttet [[den amerikanske revolusjon]], men foraktet volden under den franske revolusjon. Han delte [[Adam Smith]]s ideer om privat eiendomsrett og markedsøkonomi, men mente at økonomien skulle være underordnet den tradisjonelle sosialetikken. Han verdsatte adelens æreskodeks og anså dem, ikke borgerskapet, som nasjonens naturlige ledere. Det innebar en begrenset kongemakt. Burke mente at tradisjonen uttrykte samfunnets visdom og harmoni. De burkeanske konservative etterstrebet pragmatisme i statsstyret. I så måte var de også inspirert av [[David Hume]], som argumenterte imot [[rasjonalisme|rasjonalistisk]] og [[utopi]]sk tenkning.

Torypartiet gjenspeilte holdningene til landeierne og fremholdt monarkiet, statskirken, familien og eiendomsretten som det beste forsvar av sosial orden. I [[den industrielle revolusjon]]s tidlige faser fremstod det som fullstendig imot enhver prosess som kunne underminere noen av disse bolverkene. De nye industriherrene ble av mange sett på som fiender av den sosiale ordenen. [[Robert Peel]] klarte å forene industriherrene og landeierne ved å overbevise sistnevnte om å akseptere opphevelsen av importforbudet mot korn i 1846. Han greide å skape en ny politisk gruppering, som ønsket å bevare det gamle, men samtidig akseptere prinsippene om [[laissez-faire]] og [[frihandel]]. Denne grupperingen dannet det man i dag kjenner som [[Det konservative parti (Storbritannia)|Det konservative parti]] i Storbritannia.




[[Benjamin Disraeli]] staket ut en ideologisk kurs for Det konservative parti. Som ung mann var han påvirket av [[romantikken|romantiske]] og [[middelalderen|middelalderske]] strømninger, og han ble en skarp kritiker av [[industrialisme]]n. I skrift fremstilte han et England delt i to adskilte nasjoner, og han forutså, som [[Karl Marx]], et fremmedgjort [[proletariat|industriproletariat]]. Disraelis løsning innbefattet en tilbakevending til et syn på samfunnet som samarbeidende, der alle hadde plikter og ansvar overfor andre mennesker og grupper. Tanken om «én nasjon», *One Nation*, er fremdeles en betydningsfull tradisjon i britisk politikk. Den har vært en drivkraft i konservative regjeringers initiativ til sosiale reformer. 

Skjønt han var konservativ, ble noen av [[chartistbevegelsen]]s krav møtt med sympati av Disraeli, som talte for en allianse mellom landadelen og industriproletariatet mot [[middelklasse]]ns økende makt. Disraeli var derfor i 1842 medvirkende i etableringen av den politiske grupperingen Young England, for å fremme synet om at de rike skulle bruke sin makt til å beskytte de fattige fra middelklassens utnyttelse. Omkalfatringen av Det konservative parti til å bli en moderne [[masseparti|massebevegelse]] skjøt fart da Disraelis idé ble overtatt av [[Randolph Churchill]], far til den senere konservative statsminister [[Winston Churchill]].



En [[Det liberale parti (Storbritannia)|liberal]]-konservativ koalisjonsregjering under den [[første verdenskrig]], samtidig med [[Labour Party|Arbeiderpartiet]]s inntreden, fremskyndet Det liberale partis kollaps i 1920-årene. Etter andre verdenskrig tok Det konservative parti til seg mye av venstresidens politikk. Dette kompromisset var en pragmatisk manøver for å gjenvinne regjeringsmakten, men også et resultat av en tverrpolitisk konsensus om den sentrale planleggingen og det statlige eierskapets suksess i en tidlig fase. Dette ble også kjent som «butskellisme», etter den nesten identiske [[keynesianisme|keynesianske]] politikken til [[Rab Butler]] og [[Hugh Gaitskell]].

Under [[Margaret Thatcher]]s lederskap i 1980-årene ble det imidlertid foretatt en stor ideologisk dreining i hovedstrømmen av britiske konservative, idet man beveget seg mot ideen om et fritt marked. Som en kommentator beskriver det, «var privatiseringen av statseid industri utenkelig før, men ble alminnelig [under Thatchers styre], og har nå blitt etterlignet over hele verden.» Noen kommentatorer har satt spørsmålstegn ved hvorvidt [[thatcherisme]]n var forenelig med den tradisjonelle britiske konservatismen, og så hennes meninger som mer forenelige med radikal [[klassisk liberalisme]]. Thatcher ble beskrevet som «en radikaler i et konservativt parti.» Hennes ideologi har blitt sett på som konfronterende overfor «etablerte institusjoner» og «holdninger akseptert av eliten», begge deler uforenelig med tradisjonelle konservative konsepter.

Den britiske konservatismen har også vært med på å prege de nasjonale konservative tradisjonene i tidligere kolonier, som [[Canada]], [[Australia]] og [[New Zealand]], hvor britisk kulturarv og britiske institusjonelle tradisjoner står sterkt. Ettersom mange [[Lojalister (amerikanske revolusjon)|britiske lojalister]] søkte nordover under [[den amerikanske revolusjon]], står den canadiske konservatismen i et historisk motsetningsforhold til den amerikanske.

=== Kontinental konservatisme ===


==== Tyskland ====


Den tyske konservatismen har dannet en lang rekke retninger de siste tre hundre årene.
I tiden før 1945 kunne man skjelne mellom fire hovedretninger:
* Romantiske konservative og reaksjonære, deriblant [[Novalis]], [[Friedrich von Schelling]], [[Karl Ludwig von Haller]] og [[Adam Müller von Nitterdorf]], ville gjenreise samfunnet fra tiden før den franske revolusjon og gjenopprette den middelalderske orden. Ifølge denne retningen var fyrsten gitt sin posisjon fra Gud, og fyrstens makt var ikke begrenset av noe kontraktmessig forhold. Haller forsvarte imidlertid retten til å kaste en urettferdig fyrste. De romantiske konservative var motstandere av demokratiet og det moderne byråkratiet, og deres frihetsbegrep handlet om aristokratiets frie maktutøvelse.
* Journalistiske konservative, blant andre [[Friedrich von Gentz]], [[Friedrich Schlegel]] og [[Ernst Moritz Arndt]], ville forsvare det eksisterende [[Klemens von Metternich|Metternich]]-systemet og en nasjonalistisk konservatisme.
* En retning som omfattet blant andre [[Georg Wilhelm Friedrich Hegel]], [[Heinrich Friedrich Karl vom Stein]] og [[Friedrich Julius Stahl]], forsvarte det [[konstitusjonelt monarki|konstitusjonelle monarkiet]]. Stahl mente at politikk og religion hørte naturlig sammen, og at representative institusjoner måtte representere både nasjonal enhet og korporativt hierarki. Et parlamentarisk demokrati måtte unngås, fyrsten måtte stå fritt til å utpeke ministre og rådgivere, og til å utforme statsbudsjettet, og fyrstens makt måtte utøves av et lojalt og effektivt byråkrati.
* En fjerde retning, kalt «Den konservative revolusjon,» var førnazistiske radikale som [[Arthur Moeller van den Bruck]], [[Ernst Jünger]], [[Carl Schmitt]] og [[Oswald Spengler]]. Disse kan sies å ha hatt en antiliberal affekt.

Andre viktige strømninger var [[Friedrich Nietzsche]]s motopplysende romantikk, [[Otto von Bismarck]]s konservative [[realpolitikk]] og statsmannskunst samt [[Deutschnationale Volkspartei]]s antirepublikanske monarkisme (eller keiserlige konservatisme) under [[Weimarrepublikken]].

Under nasjonalsosialistenes styre ble alle andre politiske partier, inkludert de konservative, forbudt. Nasjonalsosialistenes såkalte nasjonale revolusjon, rasismen og de sosiale forandringene i det tyske samfunnet, ble ikke tillatt stoppet av «reaksjonen» (nevnt i [[Horst-Wessel-Lied]]), altså konservative krefter, slik som katolikker, [[Deutsche Zentrumspartei]] og [[Preussen|prøyssiske]] monarkister. Kjente konservative var involvert i den indre motstandskampen, først og fremst gjennom [[20. juli-attentatet]].

I dagens Tyskland hevder søsterpartiene [[Christlich Demokratische Union]] (CDU) og [[Christlich-Soziale Union in Bayern]] (CSU) å representere alle former for konservatisme i tysk politikk. Til høyre for CDU og CSU finnes noen marginale politiske partier, som regel kalt nasjonalkonservative for å skille dem fra illegale høyreekstreme grupper. Et eksempel er [[Republikanerne (Tyskland)|Die Republikaner]]. Det finnes også noen mindre, konservative bevegelser som ønsker å gjenopprette monarkiet, i første rekke [[Tradition und Leben]].

En kjent moderne konservativ teoretiker er [[Arnold Gehlen]], som påvirket mange konservative i sin samtid.  [[Erik von Kuehnelt-Leddihn]], som kan plasseres innenfor både den kontinentale og den liberale konservatismen, ble kjent for norske lesere som spaltist i *Farmand*.

=== Amerikansk konservatisme ===




Konservatismen har spilt en viktig rolle i amerikansk politikk siden 1950-årene. [[Barry Goldwater]] anses gjerne som en av nøkkelpersonene i grunnleggelsen av den nevnte, moderne konservative bevegelsen. Historiker Gregory Schneider beskriver flere kjennetegn for amerikansk konservatisme: Respekt for tradisjon, [[republikanisme]], bevarelse av rettsstaten og kristendommen, og et forsvar av «vestlig sivilisasjon fra utfordringene fra moderne kultur og totalitære regimer.» Den amerikanske konservatismens historie har vært preget av konflikter og konkurrerende ideologier. Økonomisk konservative og libertarianere ønsker en liten stat, lavt skattetrykk, få reguleringer og fri konkurranse. Sosialkonservative ønsker en sterk stat som kan håndheve kristen moral. [[Nykonservatisme|Nykonservative]] ønsker å spre amerikanske idealer til resten av verden. Den konservative bevegelsen i 1950-årene forsøkte å bringe disse retningene sammen, slik at de kunne unngå spredningen av «gudløs kommunisme». [[Paleokonservatisme]]n oppstod som en reaksjon på nykonservatismen i 1970- og 1980-årene.


I 1980-årene forente president [[Ronald Reagan]] de konservative i [[Det republikanske parti (USA)|Det republikanske parti]] med skattelettelser, økte forsvarsbudsjetter, deregulering, antikommunisme, et styrket forsvar og appellering til familieverdier og kristen moral. Reagans politikk ble modell for konservativ politikk på det sosiale, økonomiske og utenrikspolitiske plan i Amerika i samtiden, og perioden ble simpelthen kalt «Reagan-æraen». Den etterfølgende presidenten [[George H.W. Bush]] representerte politisk en videreføring av Reagans politikk. Etter [[Sovjetunionen]]s fall i 1991 ble viktige konservative innenriksspørsmål det den konservative spaltisten William Safire kalte «Gud, våpen og homser» (engelsk: *God, guns and gays*). I årene 2001–2008 vektla den republikanske presidenten [[George W. Bush]] skattelettelser, økte budsjetter, deregulering av industri og bankvesen samt bruk av amerikansk militærmakt til å bekjempe [[terrorist]]er, fremme demokrati og sikre amerikanske oljeinteresser i [[Midtøsten]].

Andre moderne konservative meninger inkluderer motstand mot en verdensregjering (et syn delt med mange [[antiglobaliseringsbevegelsen|antiglobalister]] på venstresiden), skepsis overfor viktigheten eller gyldigheten av diverse miljøvernspørsmål, viktigheten av selvstendighet fremfor avhengighet av staten, støtte til [[Israel]], støtte til bønn i offentlige skoler, motstand mot våpenlovgivning, motstand mot forskning på befruktede eggceller, støtte til en streng lov- og ordenpolitikk, streng håndhevelse av loven og lange fengselsstraffer for gjentatte lovbrudd.

Betydningen av «konservatisme» i Amerika har lite til felles med hvordan ordet er brukt annensteds. Ifølge Leo P. Ribuffo er «det som amerikanere nå kaller konservatisme, mye av det som verden kaller liberalisme eller [[nyliberalisme]].» Siden 1950-årene har amerikansk konservatisme i all hovedsak vært assosiert med Det republikanske parti. Mange [[Det demokratiske parti|demokrater]] i [[Sørstatene]] var imidlertid konservative under rasesegregeringen, og de spilte en nøkkelrolle i den koalisjonen av republikanere og sørstatsdemokrater som dominerte i [[Kongressen (USA)|Kongressen]] i perioden fra 1937 til 1963.

=== Konservatismen i Norge ===



I Norge var [[Ludvig Holberg]] en tidlig konservativ tenker, og etter 1814 var fremtredende konservative [[Anton Martin Schweigaard]], [[Frederik Stang]], [[Johan Sebastian Welhaven]], [[Marcus Jacob Monrad]] og [[Aasmund Olavsson Vinje]]. Schweigaard, Stang og Welhaven representerte en embetsmannstradisjon, Monrad var [[metafysikk|metafysisk]] orientert, og Vinje var nasjonalkonservativ.

[[Nils Kjær]] kritiserte målsak, avholdssak og bedehuskristendom fra et urbankonservativt ståsted.

[[Kulturradikalisme]]n dominerte norsk kulturliv, men ble i 1930-årene utfordret av kulturkonservative tenkere. «Den annen front» i [[kulturkampen (litteraturhistorie)|kulturkampen]] forsvarte klassiske kunstformer, kritiserte normoppløsning og radikale, materialistiske ideer i samtiden, slik som [[marxisme]]n og [[psykoanalyse]]n. Grunnleggende sett var de i opposisjon til [[positivisme]]n. Blant de mest synlige på «den annen front» var [[Sigrid Undset]], [[A.H. Winsnes]], [[Eugenia Kielland]], [[Fredrik Ramm]], [[Ronald Fangen]], [[Eivind Berggrav]] og [[Ole Hallesby]].

«Den annen front» påvirket etterkrigsintellektulle som [[Asbjørn Aarnes]] og [[Egil A. Wyller]], men også den unge kretsen rundt tidsskriftet *Minerva*. Om *Minerva*-kretsen i 1950- og 1960-årene er det sagt at de «så seg selv i kamp på flere arenaer: De følte seg skviset mellom arbeiderpartistaten og næringslivsliberalismen og søkte her å skape en plattform for et tredje, *konservativt* standpunkt i norsk politikk.» [[Lars Roar Langslet]] og [[Francis Sejersted]] er blant de mest kjente bidragsyterne.

I 1900-tallets [[Den norske språkstriden|norske språkstrid]] representerte både [[Noregs Mållag]] og [[Riksmålsforbundet]] hver sin kulturkonservative ytterlighet. De oppfattet [[samnorsk]]strevet som en uorganisk og radikal språkutvikling.

Hovedstrømmen innen den norske konservatismen har historisk sett gått gjennom partiet [[Høyre]]. Det gjelder ikke minst den gamle embedsmannskulturens grunnlovskonservatisme. Høyre har hatt et svakere grep om [[motkultur]]ene – bygdekonservatismen, lekmannskristendommen og målsaken – som har fått prege [[Senterpartiet]], [[Kristelig Folkeparti]] og [[Venstre]]. Kristelig Folkeparti står, til forskjell fra de kristendemokratiske partiene på kontinentet, i en mer radikal protestantisk tradisjon.

[[Torbjørn Røe Isaksen]] definerer de fremste ideene i konservatismen i Norge som frihet under ansvar, rettsstat, privat eiendomsrett, balanse, grenser for politikk, styrken i fellesskapene og vegring mot politisk perfeksjon. [[Bernt Hagtvet]] mener at den norske konservatismen har en liberal tendens med skepsis til byråkratisering og en utflytende statsmakt, noe som skiller den fra den svenske og tyske tradisjonen med stabilitet og orden som fremste mål. [[Francis Sejersted]] har også pekt på ønsket om balanse mellom statens makt og individets frihet som en rød tråd gjennom partiet Høyres historie, og at dette særlig har dreid seg om individets rettsvern, spesielt overfor staten, og defineringen av statens makt.

Etter [[andre verdenskrig]] har norske konservative hatt som hovedmål å bekjempe statlig maktkonsentrasjon, byråkratisering og reduksjon av individets frihet. For Høyre har maktspredning gjennom det såkalte [[selveierdemokrati]]et vært viktig. Norske konservative har også opponert mot hva de har oppfattet som moralsk normoppløsning, sentralisering og uansvarlig ressursutnyttelse, sistnevnte på bekostning av vernehensyn. Striden om selvbestemt [[abort]] skapte klare skiller mellom ulike typer konservative i Norge i 1970- og 1980-årene, og mens Kristelig Folkeparti gikk klart imot, landet Høyre til slutt på en restriktiv linje som allikevel åpnet for dette. Den ledende borgerlige og konservative politikeren i Norge på denne tiden var Høyres [[Kåre Willoch]].

Fra 1970-årene har partipressen i Norge gått over til å bli mer og mer partipolitisk uavhengig, men spesielt *Morgenbladet* og *Aftenposten'' har historisk sett bidratt til å spre konservative ideer. Det har også vært mange lokal- og regionalaviser som har vært redigert ut ifra et konservativt ståsted. Den liberale tankesmien Civita har i de senere årene tiltrukket seg flere konservative, slik som Kristin Clemet, Torbjørn Røe Isaksen, Henrik Syse og David Hansen.

## Referanser




## Litteratur
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Eksterne lenker
*