Christiania Theater

**Christiania Theater** var et teater i Christiania (dagens Oslo) som ble åpnet på Bankplassen ved Akershus festning i 1837. Det var opprinnelig et dansk etablissement, men fungerte etter hvert som et slags nasjonalteater fram til Nationaltheatret ble innviet i 1899. Teateret uroppførte *[[Peer Gynt]]* i 1876, ni år etter at stykket ble utgitt. Fra 1852 til 1862 hadde Christiania i tillegg Kristiania norske Theater, som hadde et «norskere» repertoar og språk.

I 2006 gjenoppsto Christiania Teater som et show- og underholdningsteater i Stortingsgata 16, i de tidligere lokalene til Det norske teatret (1945–1985) og Filmteateret (1985–2006).

## Historikk

### Nytt bygg på Bankplassen
Christiania Theater hadde sin spede begynnelse i 1827 etablert av Johan Peter Strömberg. Det ble reetablert etter en brann i 1835 med eget bygg på Bankplassen ved Akershus festning og åpningsforestillingen var 4. oktober 1837 med Andreas Munchs skuespill *Kong Sverres Ungdom*. Alle skuespillerne var danske, men innholdet var nasjonalromantisk.  Teaterspråket i Norge hadde allerede lenge vært et stridsstema og var omfattet av den mer overgripende kulturpolitiske konflikten mellom Wergeland og Welhaven, der Wergeland arbeidet for norske skuespillere og norsk språk på norske scener.  

Etterhvert som teatret ble mer etablert kom det stadig flere norske skuespillere inn i den ellers overveiende danske staben, deriblant Johannes Brun og Laura Gundersen.

### Campbellerslaget i 1838
I januar 1838 satte teateret opp Wergelands skuespill *Campbellerne eller den hjemkomne Søn*. Premieren gikk pyntelig for seg, men ved neste framsyning fikk Norge sitt første virkelige «teaterslag».

Det begynte med pipekonsert, og endte med slagsmål i og utenfor teateret. Pipekonserten var iscenesatt av redaksjonen i den konservative avisen *[[Den Constitutionelle]]*, som ble redigert av personer som sto Welhaven nær. Men Welhaven selv hadde visstnok ikke noe med dette initiativet å gjøre, og var heller ikke til stede. Wergelands person og hans dikterkunst ble angrepet. Wergelandflokken seiret. Men teaterslaget, eller Campbellerslaget fikk et etterspill i *Den Constitutionelle*. Se også Dæmringsfeiden.

### Teaterslaget i 1856
Det neste store teaterslaget fant sted i 1856, og da var Bjørnstjerne Bjørnson den sentrale skikkelsen. Og nå gjaldt spørmålet kampen for norske skuespillere. Teaterledelsen hadde  gitt løfte om å ikke engasjere flere danske skuespillere, men da løftet ikke ble holdt, ble det pipekonsert. Bjørnstjerne Bjørnson og Jonas Lie støttet de opprørske tilskuerne. Dette året overtok Bjørnson som teaterdirektør; en stilling han hadde fram til 1867.

Uro ble det også i 1873 da svensken Ludvig Josephson ble leder for teateret; utlendinger var ikke ønsket. Også i dette tilfellet skal Bjørnson ha vært blant iscenesetterne av pipekonsert og demonstrasjoner. Anførerne var Fjørtoft og Sverdrup (sønn av stortingsmann Sverdrup). Apoteker Thaulow skal ha gitt «piperne» 50 teaterbilletter.

### Peer Gynt på scenen
Til tross for motstanden mot svenske Josephson var det han som i 1876 satte Ibsens drama *[[Peer Gynt]]* opp på scenen. Det var også Josephsons fortjeneste at stykket ble en stor publikumssuksess. Andre teaterfolk hadde ment at det ikke egnet seg for scenen, og det var derfor blitt liggende uoppført i mange år etter utgivelsen.

### Teaterbrannen i 1877
Den 15. januar 1877, mens teateret fortsatt spilte Peer Gynt, brøt det ut brann i Christiania Theater. Brannen ødela dekorasjonene til stykket. Skadene etter brannen ble raskt utbedret, og Christiania Theater fungerte som et slags nasjonalteater til dagens Nationaltheatret ble innviet 1. september 1899. Bygningen der Christiania Theater hadde holdt til ble deretter revet for å gi plass til Norges Banks bygning, hvor Museet for samtidskunst holdt til fram til 2017.

### Georg Brandes om teateret i 1881
I 1881 ble den kjente, danske kunstkritikeren og litteraten Edvard Brandes' bok *Fremmed Skuespilkunst : Studier og Portræter* utgitt i København. I den delte han sine synspunkter på teaterliv og skuespillere rundt om i Europa, og det første av bokens 14 kapitler har tittelen *Kristiania Theater*; det neste kapittelet handler for øvrig om Théatre Francais i Paris. I sin utførlige omtale av Kristiania Theater hevder Brandes at teateret har et stort problem, nemlig mangelen på kompetent kunstnerisk ledelse – han skriver at såvel teaterdirektøren, skuespillerne, de øvrige ansatte, teaterkritikerne og publikum formelig roper etter «Instruktion». Brandes øyner imidlertid håp for Kristiania Theater: «Saaledes fører Kristiania Theater for Tiden ikke nogen ret livskraftig Tilværelse. Alle klage over Manglerne, og Ingen raader Bod paa dem. Der er ingen virksom Kiærlighed til Nationalscenen i Norge, og dog havde vort Naboland al Grund til at hæge og værne om den. Det vilde være let at gøre, fordi Scenen ikke er belemret af Opera og Ballet, og Skuespillet saaledes kan udvikle sig frit. De store Navne, baade de, der kaste Glans over Danmark tillige, som Holberg og Wessel, og de nye: Bjørnson og Ibsen pege paa en righoldig dramatisk Aare i Folkekarakteren.»

## Teatret i Stortingsgata

I 2006 gjenoppsto Christiania Teater i navnet som et show- og underholdningsteater i Stortingsgata 16, i de tidligere lokalene til Det Norske Teateret (1945–1985) og Filmteateret (1985–2006). Urpremieren i de nyoppussede lokalene hadde POS Theatre Company med stykket *TanGhost*. Da var teatersalen blitt restaurert, salen bygget om til å bli en meget fleksibel sal, nye stoler og teaterteknikk som scenetrekk, lyd og lysutstyr.

## Referanser




## Litteratur
* 
* Næss, Trine: *Christiania Theater forteller sin historie: 1877-1899*, Oslo: Novus forlag 2005, ISBN 82-7099-427-8
* Blanc Tharald: *Christiania Theaters historie*, Kristiania: Cappelen 1899
* Lyche, Lise: *Norges teaterhistorie*, Oslo: Tell forlag 1991, ISBN 82-7522-006-8

## Eksterne lenker
* Nasjonalbibliotekets omtale 
* «Christiania Teater stengt på dagen», Aftenposten 7. september 2010
*