Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch

**Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch** (egentlig **Llanfairpwllgwyngyll**, forkortes **Lllanfair PG** eller **Llanfairpwll**) er en landsby og et samfunn på øya Anglesey i Wales. Det ligger ved Menai-stredet, ved siden av Britannia-broen. Ved folketellingen i 2011 var befolkningen 3 107, hvorav 71 % kunne snakke walisisk. Ved folketellingen i 2021 hadde befolkningen sunket til 2 900 (avrundet til nærmeste 100). Det er den sjette største bosetningen i fylket etter befolkning.

Navnet betyr *«St. Marias kirke i senkningen ved den hvite hasselen nær en sterk virvelstrøm og St. Tysilios kirke nær den røde hulen»*. Navnet ble konstruert i 1860-årene i forbindelse med åpningen av jernbanestasjonen, for at man skulle få Storbritannias lengste stasjonsnavn og dermed sette stedet på kartet. Det er Storbritannias lengste stedsnavn, og det tredje lengste i verden.

## Historie

Området har vært bebodd siden neolittisk tid (bondesteinalderen), mellom 4000–2000 f.Kr., med selvbergingsjordbruk og fiske som de vanligste aktivitetene i store deler av den eldste historien. Øya Anglesey var på det tidspunktet bare tilgjengelig med båt over Menai-stredet. En stort sett ødelagt, sammenraset steindysse finnes fra denne perioden i området, som ligger ved Ty Mawr nord for den nåværende kirken; tidlige kart fra Ordnance Survey viser en lang varde bygd opp av stein på stedet. De sannsynlige restene av en bygdeborg, med en fragmentarisk voll og grøft, ble registrert på et framspring kjent som Craig y Ddinas.

Området ble kortvarig invadert og erobret av romerne under Gaius Suetonius Paulinus, men midlertidig forlatt for å konsolidere styrkene mot Boudicca i England, og deretter holdt til slutten av romersk Britannia på begynnelsen av 400-tallet.

Med tilbaketrekningen av de romerske styrkene falt området under kontroll av det kongeriket Gwynedd i tidlig middelalder. Det har sannsynligvis vært et lite kristent religiøst sted, kanskje en klostercelle, i området siden 600-tallet. Undersøkelser fra senere i middelalderen viser at leietakerne i byen Pwllgwyngyll, som den den gang var kjent, holdt totalt 9 *oxgang* (latin: *bovāta*), en middelaldersk måleenhet tilsvarende bortimot 9 ganger åtte hektar, med land fra biskopen av Bangor under det føydale systemet. En kirke ble bygget i middelalderen og viet til jomfru Maria, sannsynligvis under normannisk innflytelse: bygningen, som senere ble revet og erstattet av en ny kirke fra viktoriansk tid, var uvanlig ved å ha en halvsirkelformet apsis, et trekk som vanligvis forbindes med katedraler. Til tross for religiøs aktivitet, betydde bosetningens landlige natur at sognet bare hadde en befolkning på rundt 80 i 1563.

Mye av landet ble absorbert av jarledømmet Uxbridge, som senere ble underlagt marki av Anglesey, og påført innhegninger. I 1844, for eksempel, var 92 % av landet i Llanfairpwll eid av bare tre personer. Befolkningen i menigheten nådde 385 innen 1801.

I 1826 ble Anglesey forbundet med resten av Wales gjennom byggingen av Menai Suspension Bridge (Menai-hengebroen) av Thomas Telford, og således tilknyttet London i 1850 gjennom byggingen av Britannia Bridge og den travle jernbanelinjen North Wales Coast, som forbandt resten av Storbritannia med fergehavnen i Holyhead. Den gamle landsbyen, kjent som *«Pentre Uchaf»* («øvre landsby»), ble ledsaget av ny utbygging rundt jernbanestasjonen, som ble kjent som *«Pentre Isaf»*, «nedre landsby».

Det første møtet i Women's Institute (Kvinneinstituttet) fant sted i Llanfairpwll i 1915, og bevegelsen (som begynte i Canada i 1897) spredte seg deretter over resten av de britiske øyer.

## Stedsnavn og toponymi
### Stedsnavnets bakgrunn
Det opprinnelige navnet på den middelalderske samfunnsområdet, innenfor hvis grenser den nåværende landsbyen ligger, var *Pwllgwyngyll*, som betyr «dammen med hvite hasseltrær». Pwllgwyngyll var en av to kommuner som utgjorde sognet, den andre var Treforion; navnet ble først registrert som «Piwllgunyl» i en kirkelig verdivurdering utført på 1250-tallet for biskopen av Norwich. Sognets navn ble registrert som *Llanfair y Pwllgwyngyll* (*Llanfair* betyr «[St.] Marias kirke»; *y* som betyr «(av) den») så langt tilbake som på midten av 1500-tallet, i oldtidsforskeren John Lelands *Itinerary*. Tilføyelsen av kommunenavnet til kirkens navn ville ha tjent til å skille sognet fra de mange andre stedene viet til jomfru Maria i Wales.

Lengre versjoner av navnet antas å ha blitt brukt *først* på 1800-tallet i et forsøk på å utvikle landsbyen som et kommersielt og turistsenter. Den lange formen av navnet er det lengste stedsnavnet i Storbritannia og et av de lengste i verden med 58 tegn (51 «bokstaver» siden «ch» og «ll» er digrafer, og behandles som enkeltbokstaver på walisisk). Landsbyen er fortsatt skiltet *Llanfairpwllgwyngyll*, merket på kart til Ordnance Survey som *Llanfair Pwllgwyngyll*, og jernbanestasjonen heter offisielt *Llanfairpwll*, en form som brukes av lokale innbyggere. Navnet er også forkortet til *Llanfair PG*, tilstrekkelig til å skille det fra andre steder i Wales kalt *Llanfair* (som betyr «[St.] Marys kirke»).

### Navneendringer på 1800-tallet
Det lange navnet ble visstnok oppfunnet i 1869 som et tidlig PR-stunt for å gi stasjonen det lengste navnet av alle jernbanestasjoner i Storbritannia. Ifølge John Morris-Jones ble navnet skapt av en lokal skredder, hvis navn han ikke fikk med seg, og lot hemmeligheten dø med ham. Denne navneformen legger til en referanse til virvelstrøm i Menai-stredet kjent som Swellies og til det lille kapellet St. Tysilio, som ligger på en nærliggende øy. Den siste *-gogogoch* («rød hule») skal ha vært et tillegg inspirert av et sogn i Ceredigion, *Llandysiliogogo*, snarere enn av noen lokale trekk.

Bokstavelig oversatt betyr den lange formen av navnet: «[Kirken til [St.] Maria (*Llanfair*) [ved] dammen (*pwll*) med hvite hasseltrær (*gwyn gyll*) nær [bokstavelig «over mot»] (*go ger*) den voldsomme virvelstrømmen (*y chwyrn drobwll*) [og] kirken til [St.] Tysilio (*Llantysilio*) i den røde hulen (*gogo[f] goch*)». Ulike elementer har av og til blitt oversatt forskjellig, for eksempel «den hvite dammen blant hasseltrærne» eller «hulen til St. Tysilio den røde».

Den sanne opphavsmannen og datoen til den lengre versjonen av navnet er imidlertid mindre sikker: en kirkelig katalog utgitt noen år før den påståtte omdøpingen oppgir det den kaller det «fulle» sognenavnet i den litt avvikende formen *Llanfairpwllgwyngyllgogerbwlltysiliogogo* («St. Marys kirke ved dammen med de hvite hasseltrærne overfor dammen til St. Tysilio Gogo [Tysilio i hulen]»), mens *Llan-vair-pwll-gwyn-gyll-goger-bwll-dysilio-gogo* dukker opp i en artikkel om stedsnavn utgitt i 1849, der forfatteren bemerker at «navnet generelt ble forkortet» av lokalbefolkningen. Selv om tillegget angående Swellies antas å ha blitt gjort først på 1860-tallet, hadde guidebøker fra tidlig på 1800-tallet allerede antydet en avledning av elementet *pwllgwyngyll* fra *pwll*, *gwyn *og *gwyll* («dyster, rasende dam»), med henvisning til Swellies.

## Severdigheter
Et par tusen lokale innbyggere ønsker rundt 200 000 besøkende velkommen hvert år. Den mest populære attraksjonen er Llanfairpwll jernbanestasjon, som har skiltet med landsbyens fulle navn. Andre interessante steder i området er blant annet Anglesey Sea Zoo (med akvarium), gravkammeret Bryn Celli Ddu, St. Tysilio's kirke og Plas Cadnant Hidden Gardens.

Det lange stedsnavnet på landsbyen har gitt verdensberømmelse på mange måter:

I 2002 ble landsbyens nettside oppført som den lengste URL-en på Internett.

I 2024 brukte bilfabrikanten Volkswagen det vanskelige navnet på landsbyen i en TV-reklame som et eksempel for å vise funksjonene til det innebygde navigasjonssystemets KI og talegjenkjenning.

## Se også
* Liste over verdens lengste stedsnavn

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* Nyhetsoppleser som uttaler hele navnet