Legeprosessen

**Legeprosessen** (offisielt *Amerikas forente stater mot Karl Brandt, et al.*) var den første av de tolv rettssakene som ble ført av et amerikansk militærtribunal under Nürnbergprosessene.

Den ble ført på samme sted som den internasjonale Nürnbergprosessen, men i Legeprosessen hadde domstolen kun amerikanske medlemmer. Nürnbergreglene (engelsk: *Nuremberg code*; tysk: *Nürnberger Kodex*) for medisinske forsøk på mennesker ble utarbeidet på bakgrunn av Legeprosessen.

De 23 tiltalte var leger som var tiltalt for å ha tatt del i medisinske eksperimenter på mennesker. Et unntak var Rudolf Brandt, som ikke selv var lege, men som tok del i eksperimentene og dermed falt inn under samme tiltalebeslutning.

Dommerne i saken var Walter B. Beals (rettens president), Harold L. Sebring og Johnson T. Crawford. Victor T. Swearingen var reservedommer. Aktoratet ble ledet av Telford Taylor, mens James M. McHaney presenterte saken. USAs militære myndigheter hadde jurisdiksjon i saken gjennom Kontrollrådets lov nr. 10, utstedt av Det allierte kontrollrådet, som gav okkupasjonsmaktene i Tyskland mulighet til å føre saker mot krigsforbrytere innenfor deres okkupasjonssoner.

Tiltalebeslutningen ble tatt ut 25. oktober 1946 og rettssaken ble ført fra 9. desember samme år til 20. august 1947. Syv av de tiltalte ble frikjent. Av de seksten som ble dømt fikk syv dødsdommer mens resten fikk fengselsstraffer som varierte fra ti år til livstid.

Ifølge Asbjørn Kjønstad ville de tiltalte ha blitt dømt etter norsk strafferett.

## Nürnbergkodeksen
Leo Alexander var sammen med Andrew Conway Ivy hovedvitne under Legeprosessen. Aktoratets Telford Taylor og James McHaney baserte i stor grad saken på disse to ekspertvitnene. Alexander forfattet på bakgrunn av Legeprosessen utkast til «Nürnbergkodeksen» (engelsk: *Nuremberg Code; tysk: Nürnberger Kodex*) for medisinsk etikk i forbindelse med forskning.  Det har i ettertid vært uklart om Nürnberg-koden skulle tilskrives Alexander, dommer Sebring eller Andrew Ivy. Pedro Weisleders undersøkelser viste at  Alexander formulerte den første versjonen av Nürnberg-koden i notater til Telford Taylor underveis i rettsprosessen. 

Evelyne Shuster konkluderte med at kodeksen vokste frem av rettssaken der Alexander, Ivy og Sebring alle bidro. To dager før Legeprosessen ga Alexander et notat til Taylor med tittelen *Ethical and Non-Ethical Experimentation on Human Beings* (etisk og ikke-etisk eksperimentering på mennesker) der Alexander stillte opp tre etisk, juridiske og vitenskapelige krav til eksperimenter med mennesker. I april 1947 leverte Alexander et nytt notat med seks spesifikke betingelser for akseptable forsøk på mennesker.

Dommerne brukte en god del av ordlyden i Ivys og Alexanders formuleringer, og tilføyde samtidig tydelig krav om forsøksdeltakernes informerte samtykke og deres rett til å trekke seg. Informert samtykke innebærer blant annet at deltakeren skal ha intellektuell evne til å forstå hva forsøket går ut på. Dommerne formulerte punkt 9 (rett til å trekke seg) som en rett og ikke bare som en retningslinje. Nürnberg-koden var juridiske nyskapinger innenfor pasientrettigheter. Ivy og Alexander hadde lagt til grunn at medisinsk etikk (basert på den hippokratiske ed) for lege-pasient-forhold kunne utvides til å omfatte medisinsk forskning.

Nürnbergkodeksen ble fulgt opp av Helsinkideklarasjonen (i 1964) som understreket betydningen av informert samtykke. Den hippokratiske ed omhandler legens relasjon til pasienten og omhandler ikke medisinsk forskning og eksperimenter med mennesker. Det tyske innenriksdepartementet sendte 28. februar 1931 ut retningslinjer angående innovative behandlinger og vitenskapelige eksperimenter, og disse inkluderte krav om informert samtykke. De tyske retningslinjene ligner på kodeks og deklarasjoner utarbeidet etter krigen. Retningslinjene gjaldt fortsatt da nazistene lot leger utføre eksperimenter i konsentrasjonsleirene.

## Tiltalen

Tiltalen lød på fire anklagepunkter: 

# Konspirasjon for å begå krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten som angitt i punkt 2 og 3
# Krigsforbrytelser i form av medisinske eksperimenter uten testsubjektets samtykke på krigsfanger og sivile i okkuperte områder, samt deltagelse i massemord på fanger i konsentrasjonsleirer
# Forbrytelser mot menneskeheten i form av tilsvarende eksperimenter på tyske borgere
# Medlemskap i en kriminell organisasjon (SS hadde blitt definert slik av Det internasjonale militærtribunalet under hovedprosessen)

Alle de tiltalte erklært seg ikke skyldig.

Tribunalet droppet i de fleste tilfeller tiltalen etter punkt 1, ettersom de anså den for å ligge utenfor domstolens jurisdiksjon.

## De tiltalte

I tabellen er tiltalepunktene for de enkelte angitt slik:
*T: Tiltalt, ikke funnet skyldig
*S: Tiltalt og funnet skyldig
*0: Ikke tiltalt

Leger knyttet til Luftwaffe er overrepresentert i prosessen, mens leger fra konsentrasjonsleirene utgjør en mindre andel enn mange vil forvente. Årsaken til dette er tildels at prosessen omfattet kun de som var pågrepet i den amerikanske okkupasjonssonen (tilsvarende saker ble ført også i de andre sonene), og at Luftwaffe drev omfattende eksperimenter med mennesker for å teste tåleevnen i forhold til høydesyke, G-krefter og annet som påvirker flyvere under ekstreme forhold.

## Straffene

De som ble dømt til døden ble henrettet ved hengning den 2. juni 1948 i Landsberg fengsel.

Som det framgår av tabellen ovenfor var det langt på vei tiltalens punkt 4 som var utslagsgivende for hvorvidt de dømte fikk dødsstraff; de som var medlemmer av SS ble gjennomgående dømt til døden, selv om det er noen unntak.

Hva fengselsstraffene angår, noe som også illustreres av den samme tabellen, ble disse i all hovedsak senere avkortet.
## Referanser


## Kilder

* «Trials of War Criminals Before the Nuernberg Military Tribunals Under Control Council Law No. 10», bind I, "THE MEDICAL CASE"
* «Trials of War Criminals Before the Nuernberg Military Tribunals Under Control Council Law No. 10», bind II, "THE MEDICAL CASE"