Plan XVII

**Plan XVII** var navnet på slagplanen den franske generalstaben ga til den franske arméen i 1913, og som skulle følges dersom det brøt ut krig mellom Frankrike og Tyskland. Da Tyskland erklærte krig et år senere slo Frankrike tilbake med fem kamper som i ettertid har fått fellesnavnet «slaget om grensene»:

# Slaget ved Mulhouse – (8. – 10. august 1914)
# Slaget om Lorraine – (14. – 25. august 1914)
# Slaget om Ardennene – (21. – 23. august 1914)
# Slaget om Charleroi – (21. – 23. august 1914)
# Slaget om Mons – (23. – 24. august 1914)

Slagene bygget på prinsippet om *élan* («sprint», i betydningen rask, effektiv og slagkraftig handling). Den franske øverstkommanderende general Joseph Joffre var en av hovedarkitektene bak Plan XVII.

## Bakgrunn

Etter franskmennenes nederlag i den fransk-prøyssiske krig i 1870&ndash;71 måtte det franske militæret tilpasse seg en ny maktbalanse i Europa. Dannelsen av Det tyske keiserrike på den andre siden av Rhinen, kombinert med tapene av provinsene Alsace og Lorraine, ga Frankrike en kritisk utfordring.

I 1889 tok den franske generalstaben i bruk *Plan XIV*. Frankrike var på dette tidspunktet mannskapsmessig underlegne, og denne planen bygget på en ren defensiv strategi langs den tysk-franske grensen. I tillegg til forskjellene i befolkningsvekst &ndash; Frankrike hadde ved århundreskiftet en stagnert befolkning på rundt 40 millioner, mot tyskernes voksende befolkning på rundt 50 millioner &ndash; hadde Frankrike også et problem med reserver og forsyninger. Krigen i 1870&ndash;71 hadde vist tyskernes evne til å utnytte jernbanenettverket sitt til utplassering av styrker, og også landets evne til å mobilisere og sende landets reservestyrker til fronten på kort varsel. Selv om den franske generalstaben raskt lærte seg å benytte landets jernbanenettverk slet de med å mobilisere reservestyrkene effektivt. Plan XIV regnet dermed ikke med disse styrkene.

I 1903 måtte Plan XIV vike for *Plan XV*. Selv om dette fortsatt var en defensiv strategi tok denne planen med reservestyrkene, om enn bare i en underordnet rolle.

Den offensive strategien Frankrike benyttet seg av på vestfronten under første verdenskrig, kjent som *Plan XVII*, ble opprinnelig tenkt ut av Ferdinand Foch. Planen brukte pur makt og en urokkelig tro på det franske *élan*, eller «kamplyst». General Joseph Joffre tok i bruk denne planen da han tok over som øverstkommanderende for de franske styrkene i 1911.

Etter den fransk-prøyssiske krig i 1870&ndash;71 mistet Frankrike provinsen Alsace-Lorraine til tyskerne. Dette fylte franskmennene med hevnlyst, og et av hovedmålene med Plan XVII var å ta tilbake disse. For å oppnå dette skulle fire franske arméer rykke frem på begge sider av Metz og Thionville. Dette etterlot bare én armé til å forsvare Nord-Frankrike, men franskmennene var overbeviste om at Tyskland ikke ville invadere gjennom Belgia da dette ville involvere Storbritannia i krigen. (I London-traktaten fra 1839 hadde britene garantert belgisk nøytralitet.)

Uheldigvis for Frankrike betraktet tyskerne London-traktaten som bare en papirlapp (og regnet med at britene ville gjøre det også), og deres plan, Schlieffenplanen, krevde et angrep gjennom Belgia og Nord-Frankrike for å omringe Paris.

Da krigen brøt ut i 1914 endte gjennomføringen av Plan XVII i total fiasko. Det tyske forsvaret av Alsace-Lorraine viste seg å være mye bedre enn forventet. Innen et par uker var franskmennene tilbake til utgangsposisjonen sin, mens tyskerne rykket frem gjennom Belgia og Nord-Frankrike nesten uten å møte motstand og de truet nå Paris. Kun det faktum at tyskerne omdirigerte tropper til østfronten og til et motangrep i Alsace-Lorraine (som ble slått tilbake av franskmennene) gjorde at franskmennene og britene (som hadde overholdt London-traktaten og erklær krig mot Tyskland da de gikk inn i Belgia) kunne stoppe tyskernes fremrykking i slaget ved Marne.

## Eksterne lenker
* First World War.com Kart over de franske og tyske krigsplanene