Knut Rød

**Knut Rød** (1900–1986) var en norsk jurist og politiinspektør. Han arbeidet i det norske politiet fra 1927 til 1943 og fra 1952 til han gikk av med pensjon i 1965. 

Rød var medlem av Nasjonal Samling (NS) fra 1941 til 1943. Høsten 1942 organiserte han arrestasjonene av jøder i Oslo og Akershus under andre verdenskrig i Norge. I landssvikoppgjøret etter krigen ble han i 1948 frifunnet for å ha bistått den tyske okkupasjonsmakten. Retten fremhevet hans arbeid for motstandsbevegelsen som svært verdifullt. Det er uklart når Rød begynte å jobbe for motstandsbevegelsen, om det var før eller etter deportasjonen av jødene.

Dommen ble kort debattert i samtiden, deretter av Knut Sveri i 1982 og på nytt på 2000-tallet. Frifinnelsen har både blitt omtalt som «det absolutte nullpunktet i norsk rettshistorie» (Odd-Bjørn Fure) og som «rettslig bedømt fremstår den som riktig.» (Georg F. Rieber-Mohn). Etter krigen arbeidet Rød som politiinspektør og avdelingssjef for vaktstyrken, det vil si det sentrale koordineringsorganet, i kriminalpolitiet i Oslo. Han var også involvert i registrering av norske kommunister under den kalde krigen.

## Karriere
Rød var utdannet cand.jur. i 1927 og begynte i kriminalavdelingen i Aker-politiet 10. juni 1927. Høsten 1940 ble han ansatt i Oslo-politiets overvåkningsavdeling. Han ble våren 1941 forfremmet til politifullmektig. 1. juli 1941 ble den eksisterende overvåkningsavdelingen hvor han arbeidet, innlemmet i Statspolitiet. Han ble da forfremmet til politiinspektør og leder for Oslo/Aker-avdelingen, samtidig som han var leder for seksjonen som arbeidet med ærekrenkelse, legemsfornærmelse, fornærmelser mot NS, flyktningesaker og flygeblad. Statspolitiet var Gestapos norske motstykke og assisterte okkupasjonsmakten i kampen mot motstandsbevegelsen og i jødeforfølgelsen. 

Han sluttet i Statspolitiet i september 1943. Han meldte seg i januar 1941 inn i Nasjonal Samling (NS) og meldte seg ut igjen 30. september 1943, etter å ha sluttet i Statspolitiet. Etter andre verdenskrig avsa Eidsivating lagmannsrett i 1948 frifinnende dom hvor det het at innmeldingen i NS i 1941 utelukkende skjedde for å motarbeide okkupasjonsmyndighetene og hjelpe motstandsbevegelsen. Rød ble derfor frifunnet for sitt tidligere medlemskap.

### Virke etter landssvikoppgjøret
Politimester Welhaven i Oslo ville ikke la Rød gå tilbake i sin stilling ved politikammeret fra før krigen; Welhaven mente det ville svekke tilliten til politiet. Rød begynte i Oslo-politiet igjen 1. juni 1952. Der tjenestegjorde han som avdelingssjef for kriminalpolitiets vaktstyrke til han gikk av med pensjon 30. juni 1965. Han døde i 1986. Rød var blant annet beskjeftiget med overvåkning av kommunister under den kalde krigen. Ifølge Njølstad begynte Rød sin overvåkning av kommunister og sympatisører i privat regi før ankesaken i 1948. Røds private overvåkningsgruppe ble selv infiltrert av etterretningen, og Wilhelm Evang varslet forsvarsminister Jens Chr. Hauge og justisminister O.C. Gundersen om Røds virksomhet.

## Rolle i arrestasjonene av jøder
Arrestasjonen og deportasjonen av jødene i Oslo og Aker 26. oktober 1942 ble ledet og koordinert av det norske nazifiserte statspolitiet (Stapo), med medvirkning av Germanske SS Norge og Hirden. Ordren kom fra den tyske okkupasjonsmakten. Rød ble beordret til å planlegge aksjonen. Ifølge politiets egen rapport arbeidet Rød uten opphold fra søndag 25. oktober klokken 10 til mandag 26. oktober klokken 20 med å fullføre interneringen av jødiske menn i Oslo-området. Politibetjenten Ole Homb skrev en rapport til Karl Marthinsen der det fremgikk at Rød arbeidet sammenhengende fra kl 10 søndag til kl 20 mandag. Denne rapporten var tilgjengelig for domstolene ved rettsoppgjøret etter krigen. Tre medlemmer av Hjemmefronten arbeidet i Statspolitiet under Røds ledelse og deltok i deportasjonene. 

Rød instruerte den oppmøtte politistyrken og forklarte hvordan skjemaene skulle fylles ut. Han organiserte også andre runde 26. november 1942 da kvinner, barn og en del gamle og syke menn ble hentet av det norske Statspolitiet, samlet på Oslo kai, overlevert til tyske myndigheter, og transportert med det tyske transportskipet DS «Donau» til Stettin og videre til Auschwitz. Rød var selv tilstede på kaia. Totalt 529-532 menn, kvinner og barn ble ført om bord i «Donau». Elleve personer overlevde. Av de 529-532 som ble sendt med «Donau», hørte 403 personer hjemme i Røds jurisdiksjon. Aksjonene ble karakterisert som svært velorganiserte og utført på en usedvanlig effektiv måte.

Den siste store deportasjonen skjedde 24. februar 1943 da MS «Gotenland» gikk ut med 143 jøder. Trolig var det Rød som organiserte denne aksjonen. På denne tiden hadde han overtatt det nasjonale ansvaret for jødesaker, og utarbeidet 14. januar 1943 nye retningslinjer for arrestasjon av jøder som hadde sluppet unna. Blant annet bestemte han at jødiske kvinner skulle pågripes selv om de var gift med en «arier». Han konfererte med Hans Eng som han ba undersøke om navngitte jøder spilte syke. Rød ga for eksempel 11. mars 1943 ordre om arrestasjon av seks navngitte jøder i Trondheim. 

### Håkon og Amalie Laksov
Røds nabo, juristen Håkon Laksov (født 1911) i nabooppgangen Dunkers gate 4b ble arrestert i 1942. Han ble deportert med D/S Donau. Laksovs kone Amalie tok kontakt med sin nabo Rød for å få informasjon, men det er uklart hva han sa til henne. Amalie Laksov har gjennom årene gitt ulike fremstillinger av hva som skjedde. Knut Rød ønsket Amalie Laksov innkalt som vitne i rettssaken mot ham, og hun stilte opp. Hva hun sa da er ikke kjent, ettersom det ikke foreligger noe rettsreferat.

Amalie Laksov klarte å ta seg til Sverige med sønnen deres. Håkon Laksov ble drept i Auschwitz, trolig i februar eller mars 1943. Hennes fire brødre ble alle drept i Auschwitz. Da hun og sønnen Dan Laksov kom tilbake til Norge i 1945, var NS-mannen Bjørn Østrings familie flyttet inn i leiligheten deres. («*Navnet vårt sto på døren.*») Østring-familien flyttet først ut etter påtrykk, og Amalie Laksov prøvde å få Knut Rød i tale. Til sist vendte hun tilbake til hjembyen Bergen, der hun gjenåpnet en mindre utgave av familiebedriften Grand Magasin i Strandgaten 57.

## Landssvikoppgjør
Rød ble arrestert 14. mai 1945 og tiltalt for landsforræderi under landssvikoppgjøret. Den første tiltalen omfattet medlemskap i NS og pågripelse av jøder i Oslo-distriktet, i den andre runden gjaldt tiltalen også NS-medlemskap, tjeneste i Stapo og ledelse av jødearrestasjonen i 1942. I forhørsretten i juni 1945 innrømmet han det praktiske ansvaret for gjennomføring av arrestasjonen av jødene og nevnte på det tidspunktet ikke samarbeid med motstandsbevegelsen. Riksadvokaten anket frifinnelsen i lagmannsretten i 1946. Høyesterett opphevet den første frifinnelsen lagmannsretten og saken kom opp for lagmannsretten på nytt i april 1948. Det var ingen tvil om hva Rød hadde gjort i forbindelse med deportasjonene, men om han kunne dømmes. 

Han ble frifunnet i to rettsrunder i 1946 og 1948 med begrunnelsen at «*de isolerte bistandshandlinger han har utført, utvilsomt har vært av liten vekt sammenliknet med det meget verdifulle og risikable arbeid han har utført mot fiendens interesser*» og at «*han gikk inn i N.S. utelukkende for, dekket av medlemskapet, å kunne utføre landsgagnlig arbeide, og det har han gjort også*». Ved Eidsivatings behandling i 1948 skrev rettens formann Erik Solem: "De handlinger som isolert sett kan sees som bistandshandlinger var nødvendige for at han kunne utføre det annet meget mer betydelsesfulle motstandsarbeid." Bistandshandlingene var deportasjonene av jødene og Solem erkjente med denne formuleringen at det "isolert sett" dreide seg om landsforræderi.

Lagdommer Johan Munthe Cappelen tok dissens og mente at Røds gode gjerninger bare kunne regnes som formildende omstendighet ved straffeutmålingen.  Cappelen fant det ikke formildende at Rød skal ha gitt beskjed om å behandle de arresterte skånsomt. Cappelen mente at Rød sviktet som politimann og burde sagt  nei til å delta i forbrytelsen.
 
 
 

Ved dom i Oslo byrett og Høyesterett 1948-50 ble Knut Rød også kjent berettiget til å gjeninntre i politiet. I retten ble Rød beskrevet av vitner som «*ryggraden i det illegale arbeidet*» og «*den beste mann Hjemmefronten kunne ønske seg*». I saken mot Rød var det ikke tvil om faktiske forhold og Rød selv benektet ikke det som hadde skjedd. Domstolen la vekt på hva de tiltalte hadde kjennskap til. Medvirkning til deportasjoner ble ansett som alvorlig, men om de tiltalte kunne bevise at de ikke var kjent med konsekvensen av deportasjon ble de behandlet mildere.

Bernhard Goldberg protesterte ved innlegg i *Dagbladet* 12. mai 1947 («Er vi jøder allikevel av mindre verdi?») mot den milde behandlingen av Wilhelm Wagner og Knut Rød: 
 
Avisene i samtiden omtalte jødeforfølgelsen som en av de verste forbrytelsene på norsk jord under okkupasjonen. Frifinnelsen av Rød vakte lite oppsikt og få reaksjoner i avisene. Avisene omtalte ikke den bistanden Rød skal ha gitt til hjemmefronten og som var grunnlag for frifinnelsen. Røds medvirkning til deportasjonene ble med få unntak ikke fremhevet i reportasjene. Den endelige frifinnende dommen ble omtalt i notiser. Røds assistent Ole Homb (1906-1989) ble dømt til 2 1/2 år fengsel for bistand til fienden og fradømt rett til å arbeidet i politiet. Han sonet en stor del av dommen.

## Ettertiden
Noen kriminologer, historikere, journalister, litteraturvitere og kunstnere har frifinnelsen av Rød blitt karakterisert som en skamplett på norsk rettshistorie. 

Ifølge Christopher Harper ved HL-senteret er det i ettertid få som mener frifinnelsen var riktig. Frifinnelsen av Rød er eksempel på at jødeforfølgelsen og folkemordet ble tillagt liten vekt av domstolen. Domstolen gjorde en skade/nytte avveining der Røds støtte til motstandsbevegelsen ble tillagt avgjørende betydning i en samlet vurdering, slik at hans bistand til hjemmefronten oppveiet bistand til fienden i forbindelse med deportasjon av jødene. Juristen Christopher Harper ved HL-senteret mener dette er feil lovanvendelse og manglet hjemmel. Det er blitt hevdet av blant andre at det medvirket til frifinnelsen at han ble dekket av motstandsfolk som selv deltok på ledernivå i jødedeportasjonen i egenskap av dobbeltagenter ansatt i Statspolitiet.

I sin anmeldelse (2004) av biografien *[[Gunnar Sønsteby]] &ndash; 24 kapitler i Kjakans liv*, skrevet av Arnfinn Moland, fremholdt Espen Søbye at Gunnar Sønsteby i sin egen bok *Rapport fra Nr. 24* hadde skrevet at han hadde hatt kontakt med og fått opplysninger fra folk i Statspolitiet og derfor gikk god for Knut Rød, men at dette paradokset blir stående ubesvart i denne biografien. Søbye spekulerte på om Hjemmefronten beskyttet Rød for å ikke skade sitt eget omdømme, dels fordi de hadde svært tette bånd til ham, og dels fordi flere av deres dobbeltagenter i Statspolitiet deltok i aksjonene mot jødene. Saken er omtalt i Espen Søbyes bok *Kathe, alltid vært i Norge* (2003).

Odd-Bjørn Fure og Øyvind Kopperud ved HL-senteret la i 2006 frem en gransking av Rød-saken og Fure omtalte saken som det absolutte nullpunkt. Espen Søbye gjentok dette og beskrev saken som en monument over solidaritet med gjerningspersonene i stedet for ofrene.

I en kronikk i *[[Aftenposten]]* (2008) tok redaktør Per Anders Madsen utgangspunkt i Olav Njølstads biografi over Jens Chr. Hauge, og stilte spørsmål om hvorfor tiltalen mot Knut Rød ble endret i den andre rettsrunden. I 1948 ble han ikke lenger tiltalt for frihetsberøvelse, bare bistand til fienden, slik at det ville være vanskeligere å dømme ham. Rød hadde vært aktivt deltagende i registrering av kommunister og kommunistsympatisører i privat regi. Dette var aktivitet som regjeringen med Hauge i spissen var sterkt opptatt av og ønsket kontroll over. Knut Rød kunne ifølge Madsen bli en nyttig mann for myndighetene, han hadde vist seg som en pålitelig og dyktig informant. Men dersom Hauge og overvåkingstjenesten skulle ha nytte av Røds tjenester, kunne han ikke være landssvikdømt og avskjediget fra politiet.

### Knut Sveris artikkel og kommentarer
I artikkelen «Landssvikoppgjørets merkeligste rettssak» av jussprofessor Knut Sveri, publisert i et festskrift til Johs. Andenæs fra 1982, drøftet Sveri Rød-saken inngående, og stilte blant annet spørsmål ved om Røds bidrag til Hjemmefronten var særlig vesentlig. Ifølge Sveri bagatelliserte retten Røds objektivt sett straffbare handlinger ved å slå fast at hans planlegging og ledelse av jødeaksjonen ble ansett som «en bistandshandling av ubetydelig art». Sveri hadde bakgrunn fra motstandsbevegelsen.

I en kronikk i *[[Dagbladet]]* 7. august 1997, som er basert på Sveris artikkel, skrev professor i historie Tore Pryser at Sveri ikke kunne fri seg fra den ubehagelige tanken at domstolen ikke hadde ansett de norske jødene som likeverdige med andre nordmenn. Per Ole Johansen baserte seg på Sveris artikkel da han avslutningsvis skrev i sitt bidrag til et festskrift for billedkunstneren Victor Lind at «*Likheten mellom tyske [[byråkrat]]er og nordmenn som deltok i aksjonene mot jødene, og vitnene og jurymedlemmer i Rødsaken, er hvordan de pulveriserte det personlige ansvaret.*»

### Debatt i 2007
Odd-Bjørn Fure tok høsten 2006 til orde for å granske saken mot Knut Rød.

I en serie leserinnlegg og kronikker i *Dagbladet* våren 2007 satte litteraturviter Torill Torp-Holte og historikerne Mats Tangestuen og Bjarte Bruland rettssaken mot Rød inn i et vesteuropeisk perspektiv. Sammenlignet med for eksempel Frankrike og Nederland særmerker Norge seg ved å ha inkludert egne borgeres delaktighet i *[[holocaust]]* i rettsoppgjøret. Torp-Holte, Tangestuen og Bruland dokumenterer at forbrytelsene mot jødene ble vektlagt av domstolene, men hevder at de oppnådde aldri å få reell egenvekt. At forbrytelsene mot jødene ble tillagt mindre vekt enn forbrytelser mot andre norske borgere, er ifølge Torp-Holte, Tangestuen og Bruland et nødvendig premiss for at Rød kunne bli frifunnet med referanse til Almindelig borgerlig Straffelovs §&nbsp;47, «nødrettsparagrafen». Ifølge Bruland og Tangestuen er det bortsett fra Rieber-Mohn og Knut Røds familie få som i ettertid forsvarer frifinnelsen.

Høyesterettsdommer Georg Fredrik Rieber-Mohn skrev i *[[Dagbladet]]* 14. februar 2007 at etter hans mening var «lagmannsrettens frifinnelse av Knut Rød meget langt fra å være skandaløs – rettslig bedømt fremstår den tvertom som riktig.» Rieber-Mohn skrev videre at den artikkelen av Sveri etter hans mening var «tendensiøs i omtalen av lagmannsrettens dom, og spekulativ i vurderingen av vitneprovene til Røds tre illegale medarbeidere i Statspolitiet.» Rieber-Mohn utdypet 21. februar 2007 at dommen i lagmannsretten i 1948 fant det bevist at Rød motarbeidet jødedeportasjonen ved å bidra til å advare at og at Rød ikke visste at deportasjonen førte de fleste norske jøder direkte i døden*.* I *[[Samtiden]]* 04/2009 utdypet Rieber-Mohn sine argumenter ytterligere.  

Juristen Christopher Harper skriver i *[[Lov og Rett]]* (2010) at frikjennelsen fra 1948 var basert på feilaktig lovanvendelse, og spør hvorfor denne dommen aldri ble anket.

### Per Ole Johansens vurdering
Ifølge Per Ole Johansen var det mye lettere for en politimann å bli dømt for passivt medlemskap i NS enn for aktiv medvirkning til jødeforfølgelse. Med få unntak var jødeforfølgelse lavt prioritert i rettsoppgjøret. Johansen konkluderer med at det ikke er noe i Røds historie som tyder på at han var nazist, jødehater eller beundrer av Nazi-Tyskland; han beskrives i stedet som politisk likegyldig og passiv. Johansen antar at Rød sluttet i statspolitiet sensommeren 1943 da det ble klart at de allierte kom til å vinne krigen. Johansen mener at dokumentene viser at Rød var nidkjær i jødesaker, noe som ifølge Johansen ikke rimer med påstanden om at Rød bare utførte ordrer. Andre saker Rød hadde ansvar for, var han mer tilbøyelig til å henlegge eller avslutte med en diplomatisk formulert advarsel. Ifølge Johansen påberopte ikke Rød seg noen motstandspolitiske motiver under rettsoppgjøret. Rød understreket selv at ingen jøder ble mishandlet så lenge norsk politi hadde befatning med dem. Røds sekretær ble dømt til to års fengsel, der medvirkning til jødeforfølgelsene var ett av tiltalepunktene. Johansen skrev i 2024 at vitnene saken mot Rød var påfallende samstemte og positive, og at Rød til gjengjeld uttalte seg positivt om dem.

### Torgeir E. Sæveraas´ bok
I boken *Bokstaven R. Hundre landssviksaker fra Rinnan til Rød* (2023) går historikeren Torgeir Ekerholt Sæveraas gjennom Rød-saken. Han er kritisk til Sveris påstand om at retten bagatelliserte Røds handlinger, og fremholder at premissene i den frifinnende dommen mot Rød var at han, samtidig med at han jobbet med jødeaksjonen, varslet motstandsbevegelsen om forestående arrestasjoner, og gjorde tillempinger knyttet til etterforskningsarbeidet og ved arrestasjoner. Ifølge Sæveraas gjengivelse av dommen var Røds varsling om aksjonen og hans tillempinger mens den pågikk en del av motstandsarbeidet. Ifølge Sævraas bok var det at Rød arbeidet med jødeaksjonen en forutsetning for at han kunne varsle motstandsbevegelsen om aksjonen, og gjøre tillempinger slik at bistanden ifølge dommerne ikke ble rettsstridig. Sæveraas baserte seg i stor grad på landssvikarkivet.
### Dag Steinfelds bok
Juristen Dag Steinfeld ga i 2025 ut boken *Mannen som gikk fri*. Steinfeld fremholder at dommen frifinnelsen var skandaløs. Han kritiserer etterforskningen og mener at lovanvendelsen var feil. Steinfeld mistet selv flere slektninger under holocaust i Norge. Steinfeld omtaler ikke Rød som antisemitt. I boken fremholder Steinfeld at justisminister Terje Wold meldte gjennom radiosending fra London at norske tjenestemenn måtte tåle et visst samarbeid med okkupasjonsmakte, men "aldri la seg bruke som redskap av de tyske myndigeter" og de som gjorde ville "bli dradd til ansvar" etter krigen 28. juli 1941). Ifølge Steinfeld var ikke Rød dobbelagent for motstandsbevegelsen. Høsten 2025 var Steinfeld i debatt med historiker Øystein Hetland som disputerte med avhandling politiet under krigen. *[[Morgenbladet]]s* anmelder Johanne Elster Hanson mener Steinfelds bok er tendensiøs.

### Gaute Lund Rønnebus bok

I 2025 utga historikeren Gaute Lund Rønnebu boken *Forbrytelse uten straff – Knut Rød og ansvaret for holocaust i Norge*. I boken redegjør han for ulike syn på Rød-saken, og han mener at det er vanskelig å ta et klart standpunkt til den. Morgenbladets anmelder Johanne Elster Hanson mener at Rønnebus bok er balansert og nøktern til forskjell fra Steinfelds bok.  Ifølge Rønnebu sa Rød i midten av oktober 1942, før den første massearrestasjonen av jødiske menn, på telefon at han mistrivdes i jobben i Statspolitiet, men ville bli værende ennå en stund fordi han kanskje kunne gjøre «noen nytte for seg (for jøssinger)» Kilden er en av motstandsbevegelsens egne avlyttingsrapporter, et dokument som ikke ble lagt frem i retten eller i etterforskningen.

## Fremstillinger av Rød på film, litteratur og kunst
Jahn Otto Johansen beskrev i sin historiske roman *Det hendte også her* fra 1984 at aktivitetene til politiet både i Oslo og Norge ellers. Knut Røds aktivitet beskrives tidlig i boken i kapittelet «*Veien til Auschwitz*». Knut Rød er her anonymisert til «politiinspektør R». Jahn Otto Johansen omtaler også motstandsfolks støtte til Knut Rød, både under jødeaksjonene og i rettssakene som fulgte i kjølvannet av krigen.

I filmen *[[Den største forbrytelsen (film)|Den største forbrytelsen]]* fra 2020 var Knut Rød en av hovedpersonene og ble fremstilt av Anders Danielsen Lie.

### Victor Linds skulptur «Monument»
Kunstneren Victor Lind, som hadde jødisk mor og selv unnslapp *holocaust*, har laget en statue av Knut Rød som gjør hitlerhilsen, iført Statspolitiets uniform. (Rød gikk vanligvis med dress i arbeidstiden og sjelden i uniform.) Denne posituren ble brukt på Statspolitiets verveplakater. Skulpturen har Lind kalt *Gjerningsmannen* (engelsk: *The Perpetrator*; tysk: *Der Täter*). Skulpturen ble laget i 2005 og medvirket til at Knut Rød fikk fornyet oppmerksomhet i offentligheten. Skulpturen utløste en god del debatt. Skulpturen har tittelen «Monument» og er av Victor Lind beskrevet som «et antimonument». 

Skulpturen er liten og står på en stor sokkel med sitater fra dommen og av dikteren Paul Celan. Røds familie protesterte da Holocaustsenteret på Bygdøy bestemte seg for å stille ut statuen på sitt område (den ble avduket der 26. oktober 2006). Familien mener statuen gir et sårende og feilaktig bilde av Rød. De legger vekt på at han faktisk ble frikjent i norsk rett, og påpeker at Rød ikke benyttet uniform. De hevdet videre at dersom enkeltpersoner eller -grupper er uenige i frifinnelsesdommen som ble avsagt i retten, bør saken forfølges juridisk og ikke ved en utstilling ved et offentlig finansiert senter. Direktør ved Holocaustsenteret Odd-Bjørn Fure mente at det er problematisk å ta slike hensyn til familien. Lind mener at Rød var en liten, hjerteløs mann. Fure uttalte at frifinnelsen av Rød er utålelig og et sivilisasjonssammenbrudd innenfor rettsstaten.

«Hvis han var en helt, må han få et monument», sa Lind ironisk, og satte Celans dikt «Salme» («Ingenmannsrosen») på sokkelen. Kl 4:30 26. november 1943 stod hundre drosjer parkert nedover Kirkeveien langs Frognerparken, og 532 av de deporterte norske jødene ble hentet av disse drosjene og kjørt ned til «Donau» den natten. 50 år etter at Rød ble frikjent i norsk rett, gjenskapte Victor Lind aksjonen ved å leie 100 oslotaxier til å ta oppstilling langs Kirkeveien. Lind har på sokkelen skrevet at skulpturen blir stående til frifinnelsen av 9. april 1948 er annullert. Lind har ikke lagt skjul på at Rød er å anse som gjerningsmann og ikke som en person i gråsonen som figurene i Primo Levis *I sommersi e i salvati* (De druknede og de reddete, 1986).

I 2012 ble statuen «Monument» stilt ut på Kunstnernes Hus i forbindelse med Victor Linds separatutstilling *Contemporary Memory*.
## Fotnoter


## Referanser