open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dress

**Dress** er forskjellige typer klesdrakt som dekker hele kroppen, for eksempel joggedress, treningsdress, parkdress, kjeledress, daffedress og så videre, eller antrekk der buksa og jakka, eller et annet plagg til overkroppen, hører sammen, altså beinklær og overplagg som opprinnelig ble sydd av samme stoff. 

Når ordet brukes alene, tenker man oftest på en type herreantrekk til finere bruk som er vanlig i den vestlige verden. En dress består av en dressjakke og en bukse, som er laget av samme stykke stoff. Man bruker skjorte, vanligvis sammen med slips eller sløyfe, under jakken. Fram til 1960-tallet var vest fast tilbehør – noe som ikke lenger er så vanlig – vesten var da som nå sydd av samme stykke stoff som jakken og buksene. Snitt, farger og tekstiler skifter med klesmoten.

## Herrejakke og -bukse
### Historikk
Dressen stammer fra forskjellige typer klesdrakt som er kjent siden renessansen, hvor menn bar en spesiell jakke. Dressen fikk stort sett den formen den har i dag i løpet av 1800-tallet, men ble ikke dominerende antrekk for menn før i mellomkrigstiden.

### Typer og snitt
En dressjakke har slag av varierende størrelse og vinkel. Ellers kan de variere i utforming: Den har i de fleste tilfeller to sidelommer foran, samt en brystlomme. De kan for eksempel ha en eller flere splitter bak, en eller flere innerlommer, to eller tre knapper og eventuelt et blomsterhull i venstre slag. 


Fil:dress-black.jpg|Svart dress med stripete slips og svake striper i skjorta.
Fil:dress-pinstripe.jpg|Stripete dress med ensfarget slips og skjorte.


### Formell og uformell bruk
Man skiller mellom formelle og uformelle dresser, og dette skillet er det fargen som avgjør. Formelle dresser er mørke, det vil si sorte, mørkblå eller koksgrå, mens lysere dresser brukes i mindre formelle sammenhenger. I tillegg finnes dresser i tykkere stoff, som tweed, med mange forskjellige farger og mønstre.

Dress er noe som man forbinder med en rekke formelle anledninger, som kontorjobber, finere selskaper og møter av forskjellig slag. På mange arbeidsplasser tilsier kleskoden at det er påkrevd å ha på seg dress. Noen menn bruker også dressjakker til mindre formelle anledninger, og da er det for eksempel ikke uvanlig å ha på seg genser under og ikke skjorte.

Ved mange anledninger er mørk dress korrekt også til selskap og så videre, men ved mer formelle anledninger vil innbydelsen spesifisere enten smoking eller kjole og hvitt.

## Dresser for kvinner
En kvinnes jakkebluse er ofte utformet på en måte som ligner en manns dressjakke. 

Hele antrekk med jakke og skjørt i samme stoff for kvinner kalles ofte drakt. De fins også helhetlige buksedresser og dresser for kvinner med jakke og bukser tilpasset kvinnelige former.

## Se også
### Ulike typer dresser
* Mao-dress
* Skeleton suit

### Formelt herreantrekk
* Blazer
* Smoking
* Kjole og hvitt
* Kleskode
* Zoot suits
## Eksterne lenker
*
Ponniekspressen

**Ponniekspressen** (engelsk: *Pony Express*) var den første ekspresspostruten over det nordamerikanske kontinentet, fra Missourielva til Sacramento i California nær stillehavskysten. Posten ble fraktet på hesteryggen over sletter og ørkener og over fjellene i vest. Den reduserte transporttiden mellom atlanterhavskysten og stillehavskysten til ti dager. Den første vellykkede Ponniekspress-transporten startet i Saint Joseph i Missouri til Sacramento i California den 3. april 1860 og var fremme den 13. april.

Som følge av åpningen av den første transkontinentale telegraflinjen i 1861 ble Ponniekspressen overflødig. Den ble nedlagt i november samme år. Ekspressen fikk altså en kort levetid.

## Drift

Ruten gikk fra Saint Joseph ved Missouri til Sacramento, en strekning på 3100&nbsp;km. Om lag hver 15. til 20.&nbsp;km var det en mellomstasjon, hvor det ble skiftet hester, og eventuelt rytter. Arbeidet var  ikke ufarlig. Det ble fortrinnsvis ansatt unge og ugifte menn, ikke eldre enn 18 år gamle, og ikke tyngre enn 60&nbsp;kg. Ofte dreide det seg om foreldreløse. En av de mest kjente var Buffalo Bill.

På grunn av stafettsystemet var brevtransporten meget rask. Hver kurér ble skiftet ut etter maksimalt 300&nbsp;km. Han hadde med seg ca 10&nbsp;kg ilpost. I gjennomsnitt var det rytterveksling etter 80&nbsp;km. For hele strekningen var det vanligvis ca 75 hester og 40 ryttere i tjeneste. Etter ti dager var posten kommet frem til rutens endestasjon.

Ponniekspressen hadde 153 mellomstasjoner, 80 kurerer, 500 hester og 200 hestepassere.

Storparten av rittet gikk gjennom områder som amerikanske urfolk og stammefolk anså som sitt territorium. Stadig vekk måtte ritt avbrytes med pauser på grunn av angrep og fare for angrep fra urfolk. Dessuten ble både ryttere og hester utkjørt av de strabasiøse rittene.

Telegrafen gjorde ekspressen avleggs allerede 22. oktober 1861.

Til tross for sin gode logistikk var ponnyekspressen en økonomisk fiasko. Likevel hadde den et meget godt renommé i befolkningen.

## Strekning
Strekningen fulgte Oregon Trail og California Trail til Fort Bridger i Wyoming og videre Mormon Trail til Salt Lake City i Utah. Herfra fulgte den stort sett Central Nevada Route til Carson City i Nevada, og derfra krysset den fjellkjeden Sierra Nevada og endte opp i Sacramento i California.

Posten kunne også ha San Francisco som bestemmelsessted, og den siste distansen ble da tilbakelagt enten med hest eller med skip. Hvis man regner San Francisco som ekspressens endestasjon er den totale strekningen på hele 3200&nbsp;km.

## Referanser
Norske Samers Riksforbund

**Norske Samers Riksforbund** (fork. **NSR**, *[[nordsamisk språk|nordsamisk:]] Norgga Sámiid Riikasearvi, [[lulesamisk]]: Vuona sámij rijkasiebre, [[sørsamisk]]: Nøørjen Saemiej Rijhkesiebrie*) er den største samiske organisasjonen i Norge. 

NSR driver kultur-, samfunns- og opplysningsarbeid gjennom sine lokallag og sameforeninger, og stiller til valg til Sametinget. Tjuefire sameforeninger i hele landet er tilknyttet NSR.

NSR ble stiftet i 1968 og har bidratt til oppbyggingen og utviklingen av samisk samfunnsliv og kultur fra før Sametinget ble opprettet. NSR har som mål å forene det samiske folket på tvers av forskjellige særinteresser. Derfor er NSR en partipolitisk og religiøst uavhengig organisasjon. 

NSR har hatt lederskapet i Sametinget siden etableringen i 1989, og har hatt Sametingets presidenter siden etableringen, med unntak av to (Egil Olli, Arbeiderpartiet 2007–2013 og Vibeke Larsen 2016–2017). De har vært Ole Henrik Magga fra Kautokeino (1989&ndash;1997), Sven-Roald Nystø fra Tysfjord (1997&ndash;2005), Aili Keskitalo fra Kautokeino 2005–2007, 2013–2016 og 2017–2021 og Silje Karine Muotka fra 2021.

## Liste over ledere
* Beatrice Fløystad 2022–
* Runar Myrnes Balto 2018–2021
* Beaska Niillas 2014–2018
* Aili Keskitalo 2008–2013
* Silje Karine Muotka 2006–2008
* Aili Keskitalo 2003–2005 
* Klemet Erland Hætta 2001–2003
* Janoš Trosten 1998–2001
* Sven-Roald Nystø 1995–1997
* Nils Thomas Utsi 1991–1995
* Ragnhild Lydia Nystad 1985–1991
* Ole Henrik Magga 1980–1985 
* Odd Ivar Solbakk 1979–1980
* Peder Andersen 1976–1979
* Odd Mathis Hætta 1974–1976
* Regnor Solbakk 1971–1974
* Johan Mathis Klemetsen 1969–1971

## Sametingsrepresentanter

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Liste over norske landslagstrenere i fotball

**Liste over norske landslagstrenere i fotball** inneholder en kronologisk oversikt over landslagstrenere for både Norges herrelandslag i fotball og Norges kvinnelandslag i fotball.

## Herrelandslaget

På grunn av dårlig økonomi hadde man ikke noen fast ansatt landslagstrener før 1953, men man engasjerte trenere til blant annet OL 1912, 1920 og 1952, og også i noen sommersesonger. Fra 1935 til 1953 var fotballforbundets generalsekretær Asbjørn Halvorsen, lagleder for det norske landslaget. Frem til 1970-tallet ble laget tatt ut av *Uttakingskomitéen* (UK). Øivind Johannessen var den første landslagstreneren som selv tok ut laget. Svenskene Axel Ahlqvist og Birger Möller var leid inn som kondisjonstrenere 1916, Möller også i 1920.

*Oppdatert per 16. november 2025*
* **V** = Vunnede kamper 
* **U** = Uavgjorte kamper
* **T** = Tapte kamper

## Kvinnelandslaget
*Oppdatert per 11. oktober 2025*

* **V** = Vunnede kamper
* **U** = Uavgjorte kamper
* **T** = Tapte kamper

## Referanser


## Eksterne lenker
* Fotball.no – A-landslagstrenere menn
* Fotball.no – A-landslagstrenere kvinner
* SNL.no – Landslagstrenere i herrefotball
* RSSSF.no – National team coaches with their record (1953-2025), men
Normedcoy

**Normedcoy** eller **Det norske sanitetskompaniet** som kan settes inn i utenlandsoppdrag for bl.a. Nato eller FN, deltok i UNIFIL fra 26. april 1978 til august 1980 da det overlot oppgaven til svenskenes Swedmedcoy. Major Saad Haddads styrker fyrte i 1980 løs på UNIFIL HQ i Naqoura med ca. 90 granater. I Normedcoy tett ved falt åtte av disse. Forlegninger og bensinlager fikk treff. Det siste eksploderte. 

Normedcoy deltok fra januar til april i 1991 under Gulfkrigen i Saudi-Arabia.

Normedcoy deltok også med det norske feltsykehuset i Tuzla, Bosnia-Hercegovina høsten 1993 og ble trukket tilbake høsten 1998. Det var underlagt SFORs Nato-styrker. Sykehuset var forlagt i en tidligere lastebilstasjon i landlige omgivelser, senere kalt «Blue Factory», noen kilometer utenfor Tuzla sentrum. Sykehuset var et 3. linjes feltsykehus. Allmennlegene drev poliklinikk for FN-personell, sivilt FN-ansatte og i noen grad øvrige sivile. Fordi dette var en logistikkenhet var det ikke kompaniets primære oppgave å betjene sivilbefolkningen i sin alminnelighet. 

## Sjefer for Normedcoy
;Libanon i perioden 1978–1980:
*Oberstløytnant Svein Pedersen (Unifil Normedcoy I) 
*Oberstløytnant Tor Johannesen (død) (Unifil Normedcoy II) 
*Oberstløytnant Atle Steindal (Unifil Normedcoy III) 
*Oberstløytnant Nils Kallar (Unifil Normedcoy IV) 
*Oberstløytnant Kjell Borge (Unifil Normedcoy V) 

;Saudi-Arabia 19. januar–10. april 1991
*Oberstløytnant Sigurd Mygland (Normedcoy/SA)

;Unprofor BHC 1993–1998
*Oberstløytnant Øyvind Myhrvold Normedcoy/BHC I)
*Oberstløytnant Thor A Lysestøen Normedcoy/BHC II)
*Oberstløytnant Sigurd Mygland Normedcoy III)
*Oberstløytnant Ivar Haave Normedcoy IV)
Zacharias Backer

**Zacharias Backer** (1930–2003) var en norsk hæroffiser. 

Som oberstløytnant ble han sjef for Befalsskolen for Infanteriet i Nord-Norge (BSIN) 1975-1979. Senere var han sjef for Norbatts kontingent III (1979) med graden oberst. Backer var også sjef for Den norske FN-styrken i Libanon  (Norcontico) med graden oberst II, og deltok i utallige FN-oppdrag. Han var også deltaker i Koreakrigen.

Zacharias «Zachen» Backer ble i 2002 tildelt Forsvarets medalje for internasjonale operasjoner m/laurbærgren for tjeneste i Tysklandsbrigaden, NORMASH, UNEF, UNMOGIP og UNIFIL.

Han representerte Røde Kors/Røde Halvmåne ved flere anledninger i internasjonale fora/delegasjoner, blant annet som sjefsdelegat i Libanon i 1993. I 1997–1998 ledet han Røde Kors-føderasjonens arbeide i Afghanistan.

Backer var, sammen med oberst Reidar Vangen, en av pionerene og grunnleggerne av fallskjermtjenesten ved daværende Hærens Fallskjermjegerskole HFJS. 

Backer var også grunnlegger av og første formann i fallskjermseksjonen i Norsk Aero Klubb fra desember 1960. Han ble tildelt NAKs sølvmedalje i 1973.

## Referanser
UNEF I

**UNEF I** (**United Nations Emergency Force**) var en fredsbevarende FN-styrke etablert etter Suezkrisen av FNs generalforsamling ved resolusjon 1001 (ES-I) av 7. november 1956. Styrken skulle påse at fiendtlighetene holdt opp og at Frankrike, Storbritannia og Israel trakk seg tilbake fra Egypts territorium. Videre skulle FN-styrken overvåke våpenhvilen og stå som en buffer mellom israelske og egyptiske styrker. Styrken var utstasjonert til 1967.

## Operasjonen

Styrken opererte først ved Suezkanalen og på Sinaihalvøya. Britiske og franske styrker trakk seg ut av kanalsonen innen 22. desember 1956. Den israelske tilbaketrekkingen var fullført 8. mars 1957. Deretter var UNEF I utplassert på egyptisk side langs grensen til Israel og på Gazastripen. 

Etter at tilbaketrekkingen fra Sinaihalvøya var fullført, ble UNEF Is virksomhet konsentrert på grensen mellom Egypt og Israel og langs demarkasjonslinjen mellom Gazastripen og Israel. Det var utplassert tett med vaktposter langs demarkasjonslinjen. Videre hadde UNEF I en serie mer spredte poster langs grensen mellom Egypt og Israel, samt andre steder, som i Sharm el-Sheikh.

UNEF Is hovedkvarter lå ved Gaza by på Gazastripen.

I 1967 erklærte Egypts regjering at den ikke lenger godtok FN-soldatenes tilstedeværelse og UNEF I ble trukket ut i mai-juni 1967. FN-soldatene var ennå ikke ute da seksdagerskrigen startet. De ble rammet av krigshandlingene og led tap. 

## Styrke
På det meste, i februar 1957, hadde UNEF I  soldater utplassert. Antallet ble redusert og da styrken ble trukket ut i juni 1967, besto den av  mann.

Ti land bidro med soldater til UNEF I: Brasil, Canada, Colombia, Danmark, Finland, India, Indonesia, Jugoslavia, Norge og Sverige.

## Norsk bidrag
Norge deltok, sammen med Danmark, med mannskaper i DANOR-bataljonen fra november 1956 til juni 1967. I tillegg stilte Norge til disposisjon et sanitetskompani med feltsykehus som den første tiden opererte i telt utenfor Gaza by. Om lag  mann gjorde tjeneste i UNEF I (DANOR I-XXI og NORMEDCOY). Ni nordmenn mistet livet i denne tjenesten.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* First United Nations Emergency Force I, United Nations Peacekeeping
EUs felles utenriks- og sikkerhetspolitikk

**Den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk** (**FUSP**) er ett av Den europeiske unions politikkområrder. Den styres av Unionens høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk (også kalt Høyrepresentanten eller EUs utenriksminister).

## Historie
FUSP ble opprettet i 1993 under Maastricht-traktaten. Den er blitt gradvist styrket av de etterfølgende traktater, særlig Lisboa-traktaten, (avsnitt V i traktaten om Den europeiske union). Inntil 2009 var FUSP en av Den europeiske unions tre søyler, også kalt *pillarstrukturen*. I likhet med Det politi- og strafferettslige samarbeide, omfattet FUSP et mellomstatlig politikkområde som krevde enstemmighet ved politikkutformingen. Den første søyle var De europeiske fellesskap. Det ble opprettet tre EU-byråer innenfor rammene av FUSP: Den europeiske unions institutt for sikkerhetsstudier, Det europeiske satellittsenter og Det europeiske forsvarsbyrå.

## Formål
FUSP  skal søke å bevare freden, styrke den internasjonale sikkerhet og fremme internasjonalt samarbeid, demokrati, rettsstaten og respekt for menneskerettigheter og grunnleggende rettigheter. Lisboa-traktaten innebar at EU ble en juridisk person som kan underskrive internasjonale avtaler. Traktaten medførte opprettelsen av EUs diplomatiske tjeneste, nemlig Den europeiske utenrikstjeneste, under EUs utenriksminister (Unionens høye representant for utenriks- og sikkerhetspolitikk). Utenrikstjenesten bistår Høyrepresentanten i hennes eller hans oppgaver med å styre FUSP, i hennes egenskap som leder av Utenriksrådet, som nestleder av Europakommisjonen og å oppfylle de forpliktelser som påhviler kommisjonen i internasjonale forhold.

## Organer
Det europeiske råd vedtar målsetningene for EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk. Rådet for Den europeiske union avgjør deretter hvilke tiltak og posisjoner som EU skal ta i dette politikkområdet. Rådets beslutninger krever enstemmighet, men det kan også tas beslutninger ved kvalifisert flertall, det vil si 55 % av stemmene fra EU-land, som utgjør minst 65 % av EUs befolkning.

Utenriksrådet, eller EUs utenriks- og sikkerhetspolitiske komité består av ambassadører fra samtlige medlemsstater og opptrer under Høyrepresentantens ansvar. Den overvåker den internasjonale situasjon på de områdene som er dekket av FUSP. Den definerer og følger opp EUs reaksjon på en krise.
## Se også
*Den felles sikkerhets- og forsvarspolitikk
*European Air Transport Command
*NATO
## Referanser


## Litteratur

* Graham Butler "". Oxford: Hart Publishing/Bloomsbury, 2019. .
Den vesteuropeiske union

**Den vesteuropeiske union** (VEU) var en forsvars- og sikkerhets&shy;organisasjon som besto mellom 1954 og 2011. VEU besto av ti europeiske stater som også var medlemmer av både NATO og Den europeiske union (EU). VEU kalles også gjerne Vestunionen.

WEU erstattet i 1954 den tidligere Vestunionen ved at Brusseltraktaten av 1948 da ble endret. Organisasjonen var hovedsakelig uvirksom fram til 1984, da WEU-medlemmene bestemte seg for å reaktivere organisasjonen på grunn av at øvrige EU-medlemmer på det tidspunktet ikke var interessert i å gi EU en sikkerhetspolitisk rolle.

Mellom 1984 og årtusenskiftet ble WEU gitt en rekke sikkerhetspolitiske funksjoner. Disse ble imidlertid snart overført til EU, og i kjølvannet av ikrafttredelsen av Lisboa-traktaten i 2009, som gav også EU en gjensidig forsvarsklausul, ble WEU regnet for overflødig. Organisasjonen ble formelt oppløst i 2011.

## Deltakende stater
Den vesteuropeiske union hadde ti medlemsstater, seks assosierte medlemsstater, fem stater med observatørstatus og syv assosierte partnerstater.

Medlemmene var:

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*  (1990)
*  (1990)
*  (1995)

Assosierte medlemmer var:

* 
* 
* 
*  (1999)
*  (1999)
*  (1999)

Observatører var:

*  
* 
*  (1995)
*  (1995)
*  (1995)

Assosierte partnere var:

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*  (1996)

## Se også
*EUs felles utenriks- og sikkerhetspolitikk

## Referanser


## Eksterne lenker
* Den vesteuropeiske union
Heinrich Grieninger

**Heinrich Grieninger** (fl. 1483-1509) var en bayersk humanist fra München som virket i Nürnberg omkring år 1500.

I 1483 ble Grieninger utsendt av byrådet i München til Italia for å innhente rettsuttalselser fra Universitetene i Padova, Pavia og Bologna i en bestemt sak. Det er uklart hvor lenge han tilbrakte i Italia, men det finnes kilder for at han tilbrakte hele 1488 i Italia. I *Acta granduum,* Universitetet i Padova, er en viss *Henricus Gruinger (Grueningr) de Argentina* nevnt, som var vitne ved juridiske eksamener. I 1495 grunnla Grieninger en «poetskole» i Nürnberg. Byen hadde allerede fire latinskoler; opprettelsen av en dikterskole reflekterer byrådets ønske om en skole bygd på humanistiske prinsipper og ikke underlagt kirkelig tilsyn. Ved siden av poesi, underviste han elevene i grammatikk, dialektikk og retorikk. Skolen ble ofte angrepet av byens religiøse ledere for dens mangel på religiøs undervisning, den ble også ofte kritisert av rektorene ved de fire latinskolene og skolens politiske støtte i byrådet var ikke sterk nok, noe som førte til at skolen måtte nedlegges i 1509.

## Referanser
Det europeiske kull- og stålfellesskap

**Det europeiske kull- og stålfellesskap** (EKSF) eller **Kull- og stålunionen,** ble inngått ved en avtale undertegnet i 1951 av Belgia, Vest-Tyskland, Frankrike, Italia, Luxembourg og Nederland, og trådte i kraft i 1952. Unionen som bar trekk av overnasjonalitet, var en forløper til EU. Avtalen sto ved lag i 50 år til 2002.  

## Historie
Den franske utenriksminister Robert Schuman foreslo 9. mai 1950 (senere feiret som Europadagen) en sammenknytning av de franske og tyske tungindustrier, gjennom felles institusjoner. Schuman-planen som var utarbeidet av Jean Monnet, hadde som formål å hindre at det skulle oppstå krig mellom Tyskland (Vest-Tyskland) og Frankrike. Kull og stål var de viktigste innsatsmidler for krigsindustrien.

Frankrike, Vest-Tyskland, de tre Benelux-land og Italia, senere kalt «de indre seks», undertegnet i 1951 Paris-traktaten om Det europeiske kull- og stålfellesskap (EKSF). Fellesskapet skulle ha institusjoner med en viss overnasjonal beslutningsmyndighet. Det dreide seg blant annet om å etablere Den høye myndighet, en forløper til Europakommisjonen. Fellesskapet som også ble kalt Kull- og stålunionen, startet sin virksomhet i 1952.

Nytt ved Schuman-planen var det institusjonelle rammeverket, som hadde klare trekk av overnasjonalitet, og som skulle bli en modell for de senere EF-organene.

Formålet med kull- og stålunionen var også å fjerne handelshindre for denne industrien. Det skulle gjelde felles regler og minstepriser mellom landene. På sikt ønsket man en felles handelspolitikk utad. EKSF-ministrene foreslo i 1953 å skape en «europeisk politisk union».

EKSF dekket området for Ruhrstatuttet, en avtale som ble inngått mellom de vestlige allierte i kraft 22. april 1949. De allierte ønsket å kontrollere den tyske kull og stålindustrien i Ruhrområdet. Tyskland sluttet seg til Ruhrstatuttet ved Petersbergavtalen, inngått i november 1949.

EKSF-traktaten ble avsluttet 23. juli 2002. EKSFs virkeområde ble da overført til en del av De europeiske fellesskap: ett av *fellesskapene* som samlet utgjorde den første av 3 av EUs søyler.

## Illustrasjoner
### Historisk utvikling

### Galleri

Flag of the European Coal and Steel Community 12 Star Version.png|Det europeiske kull- og stålfellesskaps flagg fra 1986 til 2002
EGKS.png|De land som grunnla EKSF


## Referanser

## Eksterne lenker
*
Det europeiske atomenergifellesskap

**Det europeiske atomenergifellesskap** (**EURATOM**) er ett av de tre fellesskapene som inngikk i De europeiske fellesskap (EF), EUs første søyle. Euratom-traktaten ble undertegnet 25. mars 1957, som en av de to Roma-traktatene  

Det opprinnelige formål med Euratom var å samordne fremstilling og utnyttelse av fredelig atomkraft, å skape et felles marked (som ennå ikke er fullført) og å etablere kontroll av kjerneindustrien (tilgangen til teknologi og brennstoff og teknisk sikkerhet).

For den felles forskning stilte EU for perioden 2019–2020 til rådighet ca. 770,2 millioner euro. Hovedpunkter i forskningen har vært fusjonsforskning, kjernespaltning og strålevern. Et eksempel på den felles kjerneenergiforskningen er ITER, et energiprosjekt for bygging av en tokamakreaktor til forskningsbruk. I dette prosjektet deltar også blant andre USA, Kina og en rekke utviklingsland.

Det er etablert to byråer i EU for å koordinere forskning på atomenergi og sikre at tilgangen av atomenergi er sikker og at den er tilstrekkelig.  Euratom Supply Agency (ESA) og Fusion for Energy (F4E). Disse samarbeider med andre byråer som Det europeiske instituttet for innovasjon og teknologi (EIT) og EUs energibyrå (ACER). Innenfor EU-området finnes det fremdeles 130 operative atomreaktorer fordelt på 14 medlemsland.


ITER site 2018 aerial view (41809720041).jpg|Det tekniske anlegget til ITER i Caradache Frankrike.
ITER Exhibit (01810402) (12219071813) (cropped).jpg|Modell av tokamakreaktoren ITER.


## Referanser


## Eksterne lenker
*
Det europeiske fellesskap (EU)

**Det europeiske fellesskap** ble opprettet ved Maastricht-traktaten i 1993, som en etterfølger til Det europeiske ''økonomiske'' fellesskap (EEC/Fellesmarkedet). Det var en fortsettelse av ett av de tre fellesskapene som i EF hadde inngått i ''De'' europeiske fellesskap (EF).   

Det europeiske fellesskap var den ene av de tre søyler som det nye EU bygget på. I denne søylen ble det fellesskapelige samarbeidet utvidet i tre retninger:

* For det første ble det gitt nye målsettinger. Disse ble endret fra kun å dreie seg om økonomiske mål, til også å gjelder miljøet og en bærekraftig utvikling. Videre ble høy sysselsetting, høyning av livskvaliteten, økonomisk og sosial utjevning og solidaritet mellom landene nye mål for fellesskapet.

* For det andre ble det fellesskapelige (EØF-regulerte) samarbeidet utvidet til nye eller utvidede samarbeidsområder som utdanningsprogrammer, forbrukervern, og utviklingssamarbeid.

* For det tredje ble det en utvidet adgang for Rådet til å treffe flertallsbeslutninger, og Europaparlamentet fikk en styrket stilling.

## Se også
* Den europeiske union (EU)

## Referanser
Sergio Leone

**Sergio Leone** (1929–1989) var en italiensk filmregissør og manusforfatter som er kjent for sine filmer innen «spaghetti-western»-sjangeren. Han regisserte «Dollar»-trilogien med Clint Eastwood i hovedrollen. Filmene i Dollar-trilogien:
* *[[For en neve dollars]]* (1964)
* *[[For en neve dollar mer]]* (1965)
* *[[Den gode, den onde og den grusomme]]* (1966)

Leone regisserte også andre westernfilmer, slik som *[[Ondt blod i Vesten]]*, samt *Mitt navn er Nobody*  og andre komedier med duoen Terence Hill og Bud Spencer. Filmen *A Fistful of Dynamite* handlet om den meksikanske revolusjon. Om man ser bort fra western-filmene, er hans historiske gangsterdrama *[[Ondt blod i Amerika]]* regnet blant hans største verk. Filmen med Robert De Niro, James Woods og andre er basert på boka *The Hood.*

Hans seriøse filmer er preget av lange, uklipte scener og nære kamerautsnitt, som siden er blitt adoptert av blant andre regissørene Brian De Palma og Oliver Stone.

Sergio Leone ble født i Italia, men de fleste western-filmene, selv om de ble hetende «spaghetti-western», ble innspilt i Spania og Portugal.

## Filmografi
* *[[Kolossen på Rhodos (film)|Kolossen på Rhodos]]* 1961
* *[[For en neve dollars]]* (*Per un pugno di dollari*) 1964
* *[[For en neve dollar mer]] (For a Few Dollars More)* (*Per qualche dollaro in piu*) 1965
* *[[Den gode, den onde og den grusomme]]* (*Il buono, il brutto, il cattivo*) 1966
* *[[Ondt blod i Vesten]] (Once Upon a Time in the West)* (*C'era una volta il West*) 1968
* *[[Dukk, din tosk]]* (*Giù la testa*) 1971
* *[[Ondt blod i Amerika]] (Once Upon a Time in America)* (*C'era una volta in America*) 1984

;Ukreditert
* *[[Pompeiis siste dager]] (The Last Days of Pompeii)* (*Gli ultimi giorni di Pompei*) 1959
* *[[Mitt navn er Nobody]]* (*Il mio nome è Nessuno*) 1973

## Referanser


## Eksterne lenker
* Fistful-of-Leone.com
* 
* Senses of Cinema: Great Directors Critical Database
* fistfulofwesterns.com En håndfull westernfilmer
* Spaghetti-western.net Spaghettiwestern-database
* Biografisk artikkel hos *Ondt blod i Amerika*-fanside
* Bilder hos findagrave.com
ONUC

**Opération des Nations Unies au Congo**, **ONUC**, var en fredsbevarende FN-styrke som ble iverksatt på grunnlag av FNs sikkerhetsråds resolusjon 143 av 14. juli 1960. 

## Bakgrunn
Opprinnelig var hensikten å sikre tilbaketrekningen av de belgiske styrkene, å hjelpe myndighetene med å opprettholde alminnelig ro og orden samt å gi teknisk bistand. Etter hvert ble mandatet utvidet til også å sikre Kongo territorial integritet og politisk uavhengighet og forhindre borgerkrig.  

## FN-styrken

Norske enheter deltok i blant annet en luftvernbataljon (LVBN). De norske styrkene tjenestegjorde blant annet i Katanga-provinsen i daværende Kongo, med helikoptre, medisinsk enhet og militærpoliti stasjonert på den tidligere belgiske basen i Kamina.

Hovedkvarteret lå i Léopoldville. Alt i alt deltok mer enn  militære og sivile, tekniske eksperter fra et tredvetalls land i operasjonen fra 1960 til 1964. Av disse var  nordmenn. Ett norsk liv gikk tapt under operasjonene fra 1960 til 1964

FNs daværende generalsekretær, Dag Hammarskjöld, omkom i en flyulykke ved Ndola i Zambia, under en inspeksjonsreise i Kongo i dagene etter 17. september 1961.

## Påstander om krigsforbrytelser

I Dagsrevyen den 18. februar 2007 ble det hevdet at norske soldater begikk krigsforbrytelser i løpet av tjenestetiden i Kongo. Flere veteraner uttalte at de hadde hørt om kritikkverdige forhold. De opplyste at de ikke hadde fått noen form for oppfølging fra Forsvaret etter endt tjeneste.

## Følgende var ledere for de militære operasjonene

*General von Horn, Sverige, juli 1960 – desember 1960 
*General MacEoin, Irland, januar 1961 – mars 1962
*General Guebre, Etiopia, april 1962 – juli 1963 
*General Kaldager, Norge, august 1963 – desember 1963
*General Ironsi, Nigeria, januar 1964 – juni 1964
Richard von Greiffenklau

**Richard von Greiffenklau zu Vollrads** (født 1467 på Burg Vollrads ved Winkel (Rheingau) i Tyskland, død 3. mars 1531 på Schloß Ottenstein i Wittlich) var erkebiskop av Trier fra 1511.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Richard stammet fra den rheingauiske adelsslekt Greiffenklau og var fjerde sønn av *vizedom* av Rheingau Johann von Greiffenklau zu Vollrads og hans hustru Klara von Ratsamhausen. Bestefaren Friedrich von Greiffenclau zu Vollrads (1401–1462) ble i 1456, etter en pilegrimsferd til Det Hellige Land, fransiskaner. Dennes søster Isengart von Greiffenclau zu Vollrads var nonne i klosteret Marienberg i Boppard, ble regnet som reformator der og døde der i 1469, i hellighets ry. Richard nevøer ved den berømte biskop av Worms og kurpfalziske kansler Johann von Dalberg, og hans brødre Friedrich von Dalberg, borgermester, og Wolfgang von Dalberg (1473–1522), kurpfalzisk amtmann i Oppenheim.

Richard von Greiffenklau ble kannik i domkirken i Trier i 1487, og studerte i mange år i Paris. Senest 1503 ble han domkantor i Trier. Dessuten innehadde han også et kanonikat ved domkirken i Mainz.

### Erkebiskop
Den 15. mai 1511 ble han valgt til erkebiskop av Trier, og etter at pave Julius IIs stadfestelsesbulle og palliet var bragt fra Roma, ble han konsekrert den 30. mai 1512. 

Erkebiskop Richard var særdeles aktiv i det tysk-romerske keiserdømmets affærer, og deltok personlig og regelmessig på riksdagene. Ved keiservalget i Frankfurt i 1519 arbeidet han forgjeves for at Frans I skulle bli den nye keiser, men da flertallet i stedet valgte Karl V, klarte han å etablere et brukbart forhold til ham. 

I 1512 lot han de jødene som tidligere var blitt fordrevet fra erkestiftet vende tilbake. I 1515 reformerte han erkestiftets rettsvesen og gav nye lover. Han engasjerte seg også i reformen av benediktinernes klostre. 

Under Riksdagen i Worms gjorde erkebiskop Richard gjentatte forsøk på å få Martin Luther til å underkaste seg og være villig til et kompromiss. Ifølge en rapport fra den pavelige nuntius Aleander tilbød han Luther at "dersom det var slik at han fryktet for drapstrusler fra sine tilhengere dersom han tilbakekalte (sine standpunkter), skulle han få et behagelig priorat ved en av hans borger og deretter en plass ved hans bord og i hans råd, og således nyte godt også av keiserens beskyttelse og pavens gunst". Men Luther avviste tilbudet. 

Hans eget erkestift var stort sett uberørt av Luthers bevegelse, men etter hjemkomsten fra Worms kom han under angrep fra Franz von Sickingen, en av områdets "røverriddere", som misbilliget Richards holdning under keiservalget, og hans opposisjon mot Luther under riksdagen. Franz von Sickingen brente ned en rekke borger og landsbyer, og beleiret Trier uten å lykkes i å innta byen (1522). Etter feilslaget måtte han flykte, og døde året etter.

I 1527 ble Richard medlem av keiserens råd. Han deltok på Riksdagen i Speyer i 1529, og lot seg representere ved sin domprost og senere etterfølger Johann von Metzenhausen ved Riksdagen i Augsburg i 1530.

## Litteratur
*
* 
*

## Referanser
Alkalimetall

**Alkalimetallene** er grunnstoffene som ligger i gruppe 1 i periodesystemet. De består av litium (Li), natrium (Na), kalium (K), rubidium (Rb), cesium (Cs) og francium (Fr). Sammen med hydrogen utgjør de gruppe 1, som ligger i s-blokken i det periodiske system. Alle alkalimetaller har sitt ytterste elektron i en s-orbital: denne delte elektronkonfigurasjonen resulterer i at de har svært like karakteristiske egenskaper. Faktisk gir alkalimetallene det beste eksemplet på gruppetrender i egenskaper i det periodiske systemet, med elementer som viser godt karakterisert homolog oppførsel. Denne familien av elementer er også kjent som **litiumfamilien** etter dets ledende element.

Alkalimetallene er alle skinnende, myke, svært reaktive metaller ved standard temperatur og trykk og mister lett sitt ytterste elektron for å danne kationer med ladning +1. De kan alle enkelt skjæres med en kniv på grunn av deres mykhet, og eksponerer en skinnende overflate som raskt forvitrer i luft på grunn av oksidasjon av atmosfærisk fuktighet og oksygen (og når det gjelder litium, nitrogen). På grunn av deres høye reaktivitet, må de lagres under olje for å forhindre reaksjon med luft, og finnes naturlig bare i salter og aldri som de frie elementene. Cesium, det femte alkalimetallet, er det mest reaktive av alle metallene. Alle alkalimetallene reagerer med vann, og de tyngre alkalimetallene reagerer kraftigere enn de lettere.

Alkalimetallene er sterke Lewis-baser som lett avgir elektroner.
Alkalimetallene reagerer svært lett med andre stoffer. Derfor finnes de ikke i ren form i naturen, men bare i kjemiske forbindelser. Også hydrogenatomet har ett ytterelektron, men hydrogen skiller seg så mye fra alkalimetallene at det er vanlig å sette hydrogen for seg selv helt øverst. 

## Referanser


## Litteratur

* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
Spyttkjertel

**Spyttkjertlene** er mange små kjertler i munnhulen som produserer spytt. Det er imidlertid i de tre store parene med spyttkjertler som produserer mest sekret, normalt ca. 1-2 liter i døgnet hos mennesker.

Spytt inneholder slimliknende stoff, mucin, et såkalt glukoprotein som virker smørende, samt det basiske enzymet amylase, som spalter stivelse (et polysakkarid) til disakkarider. Spyttet hjelper også til med oppdelingen av mat i munnhulen, gjennom å bløte den opp.

* **Undertungespyttkjertelen** (*glandula sublingualis*) finner vi i *sulcus sublingualis* (de to skrå forhøyningene under tungen). Kjertelen tømmer sitt sekret i flere små og en stor utførselsgang like foran tungebåndet og bak fortennene i underkjeven. Innerverses av hjernenerven nervus Facialis

* **Ørespyttkjertelen** (*glandula parotis*) finner vi foran øret på den bakerste delen av underkjevens sidegren. Utførselsgangen løper fremover på utsiden av den store tyggemuskelen og kjertelen tømmer seg på innsiden av kinnet i høyde med 12-års jekselen i overkjeven.  Innerverses av hjernenerven nervus Vagus

* **Underkjevespyttkjertelen** (*glandula submandibularis*) finner vi bak musklene i munngulvet og ned under underkjevenbeinet. Utførselsgangen går fremover under tungen i *sulcus sublingualis* (de to skrå forhøyningene under tungen) og ender opp bak fortennene i underkjeven. Innerverses av hjernenerven nervus Facialis.
Tor-Arne Hetland

**Tor-Arne Hetland** (født 1974) er en norsk langrennstrener og tidligere langrennsløper som fra 2016 til april 2018 var landslagstrener for skilandslagets herrelag. Fra august 2018 til april 2020 var han sportssjef for prosjektet Team China Meråker, og har siden mai samme år vært idrettssjef for Studentsamskipnaden i Gjøvik, Ålesund og Trondheim.

Som aktiv skiløper representerte han Byåsen Idrettslag. Han vant NRKs *[[Mesternes Mester|Mesternes Mester]]* i 2012.

Han vokste opp på Helleland, et mindre sted nord i Eigersund kommune.

## Karriere

### Aktiv skiløper
Hetland tilhørte i flere år den absolutte verdenstoppen i langrennsprint. Han ble tidenes første verdensmester i langrennsprint (1,5&nbsp;km) i Lahtis i Ski-VM 2001, og var med på laget som vant 4 x 10&nbsp;km stafett. Sprintøvelsen kom også med på det olympiske programmet i OL i Salt Lake City 2002, og igjen gikk Hetland til topps. I VM 2003 i Val di Fiemme ble det bronsemedalje. I VM i 2005 i Oberstdorf ble det sølv. I sesongen 2004/2005 vant han verdenscupen i sprint, og kom på tredjeplass i verdenscupen sammenlagt. I desember 2005 ledet han verdenscupen 2005/2006 foran tyskeren Tobias Angerer, men endte til slutt på 3.-plass. I OL i Torino 2006 tok han sølv i sprintstafetten sammen med Jens Arne Svartedal. 

5. januar 2007 ble han den første vinneren av sprinttrøya i Tour de Ski. Han vant en sprintetappe i Asiago 5. januar 2007, og ble nummer 5 i touren sammenlagt.

15. desember 2007, i starten på en ny sesong tok han en ny verdenscupseier, denne gang på 30&nbsp;km friteknikk fellesstart i russiske Rybinsk. 
I Tour de Ski 2007/08 vant han sprinttrøya sammen med Petter Northug. Også denne gangen ble han nummer 5 sammenlagt. Han kom på sjetteplass i verdenscupen denne sesongen.

Hetland vant sprinten i Praha i Tour de Ski 2008/09, og etter andreplassen i Nové Město tok han en solid ledelse i sprintkonkurransen. Han avgjorde kampen ved å vinne den første poengspurten på 20&nbsp;km fellesstart, men han fikk ikke noen god sammenlagtplassering totalt. Hetland la opp som aktiv langrennsløper i 2009.

### Trener
I sesongen 2009/10 var han trener for Tysklands landslag i sprintlangrenn. Før sesongen 2010/11 ble det inngått et samarbeid mellom de sveitsiske og tyske skiforbundene om en felles sprintgruppe med Hetland som trener. Han var trener for det sveitsiske sprintlandslaget til 2014.

I mars 2016 tok han over som langrennstrener for det norske herrelandslaget. I forbindelse med dette har han på slutten av sesongen 2016/17 og starten av 2017/18 måtte tåle en god del kritikk i media for å ha utelatt Petter Northug fra skitroppen. Noen har gått så langt som å hevde at det går politikk i uttakene og at Hetland og landslagssjef Vidar Løfshus ikke klarer å opptre profesjonelt.

Hetland sluttet i Norges Skiforbund i juni 2018.

### Verdenscupseire

### Sammenlagtplasseringer i verdenscupen


 distansecupen var delt mellom langdistanse og mellomdistanse


## Referanser


## Eksterne lenker
*
Schindler

**Schindler** kan referere til

* Schindler, et heis- og rulletrappfirma
* Oskar Schindler, tysk forretningsmann kjent for sin innsats for å redde sine jødiske arbeidere fra holocaust
**Schindlers Ark, bok av Thomas Keneally basert på Oskar Schindlers handlinger
** Schindlers Liste, film regissert av Steven Spielberg, også basert på Oskar Schindlers handlinger
**Christopher Schindler, fotballspiller for Huddersfield Town
Vinter-OL 1976

**Vinter-OL 1976** var de 12. olympiske vinterleker og ble arrangert fra  4. til 15. februar 1976 i Innsbruck i Østerrike. Opprinnelig var lekene blitt tildelt Denver i Colorado, USA, men bekymringer omkring kostnadsøkninger og miljøproblemer fikk innbyggerne til å stemme mot OL-planene. Dermed bad Den internasjonale olympiske komité vertsbyen for Vinter-OL 1964 om å ta over lekene.

Sovjetunionen ble beste nasjon med hele tretten gullmedaljer. Norge tok tre gullmedaljer. Sten Stensen og Jan Egil Storholt vant henholdsvis 5000 og 1500 meter på skøytebanen, og Ivar Formo vant femmila i langrenn.

## Valg av vertsby
Denver ble valgt ved avstemning under den internasjonale olympiske komités 70. sesjon i Amsterdam i Nederland 13. mai 1970.

I november 1972 ble det avholdt en folkeavstemning i Denver, der flertallet stemte mot å arrangere vinterlekene i byen. 12. november 1972 valgte Denver å trekke seg som arrangør. Innsbruck i Østerrike, Tammerfors i Finland, Lake Placid i USA og Mont Blanc i Frankrike meldte alle straks sin interesse for å ta over arrangementet. Etter et møte i IOKs Executive Board i Lausanne i Sveits 4. februar 1973, ble Innsbruck valgt som ny vertsby.

## Arenaer

## Idretter
Det ble arrangert 37 øvelser i 6 idretter.

## Deltakelse
### Deltakerland
37 nasjonale olympiske komiteer deltok i lekene. (Antall deltakere per nasjon i parentes)

## Program

## Medaljefordeling

 Vertsnasjon ()

## Se også
* Liste over mestvinnende vinterolympiere
* Liste over norske mestvinnende vinterolympiere
* Liste over personer som har tent den olympiske ild

## Referanser


## Litteratur
* Jorsett, Per: *100 år med olympiske leker*, 1996, ISBN 82-590-1681-8 (norsk flaggbærer)
* 

## Eksterne lenker
* 
*  Official Report 1976 hos la84.org
*  1976 Winter Olympics hos olympedia.com
Justus Jonas

**Justus Jonas** (født 5. juni 1493 i Nordhausen, død 9. oktober 1555 i Eisfeld; egentlig *Jodocus Koch*) var en tysk reformator og teolog, nær medarbeider til Martin Luther. Han var Luthers følgesvenn i Worms og den som holdt liktalen over ham. Overfor Philipp Melanchthon var Justus Jonas en forkjemper av en strikt «lutherdom».

## Liv og virke
### Bakgrunn
Justus Jonas vlew født i Nordhausen og var sønn av borgermesteren der. Han het opprinnelig **Jodokus (Jobst) Koch**, noe han endret i pakt med den utbredte prakasis blant tyske lærde på 1500-tallet i forbindelse med sin universitetsimmatrikulering.

Justus Jonas studerte fra 1506 jus og teologi ved universitetet i Erfurt, studerte jus og humaniora, og ble magister artium derfra i 1510. I 1511 fortsatte han ved Universitetet i Wittenberg, der hsn yok bakkalaureat i rettslære. 

### Prest, reformator
Han vendte tilbake til Erfurt, og der ble han presteviet enten i 1514 eller i 1515.

I 1518 ble han utnevnt til kannik i *Severikirche* i Erfurt, en kollegiatskirke. I 1519 ble han rektor for Universitetet i Erfurt. I 1521 ble han utnevnt til prost av Aallehelgenskirken (*Schlosskirche*) i Wittenberg og professor i kirkerett ved universitetet i Wittenberg. Fra 1541 til 1546 var han superintendent og hovedpastor i Halle. Han fulgte Luther til Worms i 1521 og på visitasjonene i Sachsen i 1529. Han var også med på religionssamtalene i Marburg og ved riksdagen i Augsburg. 

Han bidro vesentlig til den kirkenpolitiske reformering av Leipzig, Halle, Naumburg og Zerbst med Anhalt. Han ledsaget Luther ved hans siste reise til Eisleben. Jonas var for tiden predikant i Coburg. Etter Luthers død forfulgte han konsekvent konfesjonaliseringen og hjalp til med denne i Hildesheim, Coburg, Regensburg og som superintendent i Eisfeld.

### Verker
Justus Jonas assisterte Martin Luther da han oversatte Bibelen fra gresk til tysk. Han oversatte flere skrifter av Luther og Philipp Melanchthon, og skrev dessuten kommentarer til apostelhistorien. Blant hans øvrige verker er *Discussio pro conjugio sacerdotali* ("argumenter for presteekteskap", 1523). Han oversatte også apologien til Confessio Augustana, som ble en del av konkordieboken i 1580.

## Referanser


## Litteratur
**Briefwechsel des Justus Jonas*, gesammelt und bearbeitet von G. Kawerau (2 vols., Halle, 1884–1885).
* Retrieved on January 13, 2007.
*G. Kaweraus artikkel i  *Herzog-Hauck, Realencyklopadie*, ed. 3, med bibliografi.

## Eksterne lenker
* Biographisch-Bibliographischen Kirchenlexikon
Mosel

:*Se også [[Moselle (departement)]].*

**Mosel** (tysk) eller **Moselle** (fransk), er en elv i Vest-Europa, som flyter gjennom Frankrike, storhertugdømmet Luxembourg og Tyskland (delstatene Saarland og Rheinland-Pfalz). Den springer ut ved Col de Bussang ovenfor Rupt-sur-Moselle 735 moh. og munner ut i Rhinen etter 544 km ved Deutsches Eck i Koblenz. 

Mosel har fått navn etter det keltiske ordet for «myr». På dansk heter «myr» *mose*.

Spesielt den tyske del av elven, fra Trier til Koblenz, er særpreget. Her har elven, med en rekke svinger og sløyfer, gravd seg ned i slettelandet og formet et karakteristisk dalføre, Moseldalen. Dalsidene er bratte, og her blir temperaturen høy. Vindruer er det viktigste jordbruksproduktet, og Moseldistriktet er et viktig hvitvinsområde. Vinen produseres dels av vinbøndene, men også i stadig økende grad av større produsenter. 

Elven Mosel er en viktig vannvei for godstransport med lektere. Det er derfor bygd en rekke sluser i elven. Tidligere var denne trafikken enda viktigere. 

## Skipssluser
* Koenigsmacker
* Apach
* Palzem
* Grevenmacher
* Trier
* Detzem
* Wintrich
* Zeltingen
* Enkirch
* St. Aldegund
* Fankel
* Müden (Mosel)
* Lehmen
* Koblenz

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* http://www.mosellandtouristik.de
* http://www.radwanderland.de/
Moselle

**Moselle** kan vise til:

* Mosel (fransk Moselle), elv i Frankrike, Luxembourg og Tyskland
* Moselle (departement), undernasjonalt område i Frankrike
Metulla

**Metula** eller **Metulla**  (hebraisk: מְטֻלָּה) er en nordisraelsk grenselandsby på grensen mot Libanon med 1600 innbyggere. Mellom Metullah og Kfar Kila på libanesisk side lå den israelske grensestasjonen Fatimah, og grenseområdet med kallenavnet på israelsk side «Det gode gjerdet» *(The Good Fence)*.

Byen ligger knapt ti kilometer nord for Kiryat Shemona. Øst for elven flyter Iyyon, en bielv til  Hasbani; ikke så langt bortet er fjellet Hermon.

Byen ble grunnlagt i 1896 av baron Edmond de Rothschild, som hadde kjhøpt grunnen fra den libanesiske kristne Jabur Bek Junbalat. Målet med bosettingen var å gi et nytt hjem til jøder som var blitt fordrevet fra Østeuropa. Det økononiske grunnlaget for småbyen er frukt, vin, korn og kvegdrift, og likeså er turismen viktig.

Metulla er kjent for sitt *Canada Center* for issport. 
Metulla mange fremmedarbeidere fra Thailand, selv om stedet tradisjonelt har hatt mange ansatte fra libanesisk side av grensen. 

## Eksterne lenker
* Radio Norge: Blue Beret nr 2 (januar), 1986
Marburger Schloss

**Marburger Schloss** er et slott i Marburg i Hessen. Det ble anlagt som en borg i det 11. århundre og er ved siden av sin historiske betydning som den første residensen for landgrevene av Hessen av stor kunst- og arkitekturhistorisk interesse.

Marburger Religionsgespräche mellom Luther og Zwingli fant sted her i 1529.

## Referanser
Otto Wilhelm Hermann von Abich

**Otto Wilhelm Hermann von Abich** (født 11. desember 1806 i Berlin, død 1. juli 1886 i Wien) var en tysk geolog. Han var professor ved Dorpats universitet 1842 og medlem av det russiske vitenskapsakademi 1853. Abich foretok særlig undersøkelser av de italienske vulkaner, og tilbrakte ellers mye tid i Kaukasus, hvor han grunnla den kaukasiske geologi.

## Bibliografi
* *Vues illustratives de quelques phénomènes géologiques, prises sur le Vésuve et l'Etna, pendant les années [[1833]] et [[1834]]* (Berlin, 1836); 
* *Über die Natur und den Zusammenhang der vulcanischen Bildungen* (Braunschweig, 1841); 
* *Geologische Forschungen in den Kaukasischen Ländern* (3 vol., Wien, 1878, 1882 og 1887).

## Referanser
Emil du Bois-Reymond

**Emil Heinrich du Bois-Reymond** (født 7. november 1818 i Berlin, død 26. desember 1896 samme sted) var en tysk fysiolog. Han forsket på elektriske fenomener i dyrevev og betraktes som elektrofysiologiens opphavsmann.

## Liv og virke
### Familiebakgrunn og utdanning
du Bois-Reymond var sønn av en klokkemaker fra Neuchâtel i Sveits, som takket være begavelse og hardt, målrettet arbeid ble statstjenestemann i Berlin. Moren, Minette Henry, var datter av en predikant i Berlins franske diaspora. Både moren og faren kom fra velansette hugenottslekter. 

du Bois-Reymond studerte teologi, filosofi og psykologi ved Universitetet i Berlin fra 1837, og mellom 1838 til 1839 logikk, metafysikk, antropologi, botanikk, geologi, geografi og meteorologi ved Universitetet i Bonn. Deretter vendte han tilbake til Berlin for å studere medisin.

### Vitenskapelig virke

Fra 1841 arbeidet du Bois-Reymond under Johannes Müller. I 1843 avla han doktorgrad i fysiologi ved Universitetet i Berlin. Sammen med Ernst Wilhelm von Brücke og Alfred Wilhelm Dove etablerte han i 1845 Physikalische Gesellschaft. Da Müller døde i 1858, etterfulgte du Bois-Reymond ham i lærestolen for fysiologi.

du Bois-Reymond er kjent for sin forskning på elektrisk aktivitet i nervesystemet og i muskelfibrene. Han oppfant instrumenter til bruk i denne forskningen, blant annet et nervegalvanometer. Sammen med Carlo Matteucci regnes han som grunnlegger av elektrofysiologi, studiet av den elektriske aktiviteten i organismen. Fra 1877 ledet han et nyopprettede fysiologisk institutt i Berlin.

Videre ble du Bois-Reymond kjent for sitt syn på migrene. Han brukte sin egen erfaring som utgangspunkt for en forklaring som i dag ikke regnes som helt korrekt, selv om årsakene til lidelsen fremdeles ikke er fullstendig forstått.

du Bois-Reymond var forkjemper for observasjon og eksperimentering, og å bygge opp kunnskap om naturfenomener trinn for trinn. Han kjempet rasende mot metafysikere og naturfilosofer, *«denne kollegaen som startet med metaller og som endte med [[nattverden]]»* dvs skrivebordstenkere som konstruerte sin forståelse av naturen ut fra *[[A priori og a posteriori|a priori]]* forutsetninger, og som ikke så det som nødvendig å gå ut for å studere naturfenomenene. Særlig lot han vitalister og neovitalister få gjennomgå.

Fra 1876 var han Det prøyssiske vitenskapsakademis faste sekretær.

## Utmerkelser
I 1877 ble du Bois-Reymond ble innvalgt i ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.

## Referanser


## Litteratur
* 
* 

## Eksterne lenker
* 

* 
* 
* Kortbiografi, Max-Planck-Institut für Wissenschaftsgeschichte (Virtual Laboratory)
* Tekster, Max-Planck-Institut für Wissenschaftsgeschichte (Virtual Laboratory)
* ''Über die Grenzen des Naturerkennens''
* ''Die sieben Welträtsel''
* Forfatterprofil, zbmath.org