open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Knut Dahl

*For zoologen, se [[Knut Dahl (1871–1951)]].

*'Knut Dahl''' (født 16. september 1952 i Oslo) er en norsk sirkusdirektør og etablerer av det norske sirkuset Cirkus Merano. Dahl ble historiens yngste sirkusdirektør, da han 22 år gammel hadde sin premiere i Fredrikstad i april 1975. 

Etter mye kritikk av behandling av sirkusdyr i 2002, gikk Dahl en tøff diskusjonsrunde med Venstre-leder Lars Sponheim. Dahl annonserte denne høsten at han ville trappe ned og ta Merano med seg. Etter massiv publikumsstøtte avsluttet han sesongen med å ønske velkommen tilbake neste år.

## Referanser


## Kilder
* Cirkus Meranos nettsider
* istavern.no om Dahl og 2002-sesongen
Filtkongslys

**Filtkongslys** (*Verbascum thapsus*) er en toårig plante i kongslysslekta i brunrotfamilien (tidligere i den store maskeblomstfamilien) som vanligvis blir fra 30 cm til 150 cm høy.

## Beskrivelse
I løpet av det første året danner planta en stor bladrosett med inntil 40 cm lange blader. Bladene er lyst grønne eller mellomgrønne og dekka med den tette behåringa som har gitt arten dens navn. Det andre året blomstrer planta med normalt en eneste, kraftig  og ugreina blomsterstengel. Ved bakken er bladene liggende eller svakt nedoverbøyde, mens de oppover stengelen blir stadig mer opprette. Bladene går helt opp til blomsterstanden, men her er de små og lite iøynefallende, og går i ett med de karakteristiske vingene langs blomsterstilken. Vingene på store individer kan være over 1 cm brede. 

Blomstringen skjer fra juli til september. Blomstene sitter i en tett klase som er sammensatt av knipper på 2-5 kortstilka blomster. Blomstene har en sterkt gul, samblada krone der kronflikene er skilt langt ned slik at det kan se ut som det er fem frie kronblader. Blomsterkrona er normalt 15-25 mm i diameter. Filtkongslys blomstrer ikke nedenfra og opp i blomsterstanden, slik som revebjelle og geitrams, men mer tilfeldig rundt omkring i blomsterstanden.   

De fem pollenbærere har røde eller rødoransje pollenknapper. Pollenbærerne er av to typer: De tre øvre er rette og hvitehåra med nyreforma pollenknapper. De to nederste støvbærerne er lengre, bøyde, nærmest hårløse og har langstrakte pollenknapper. De to bøyde pollenbærerne kan være ca. 10 mm lange. Arr og griffel er grønt.

## Utbredelse
Filtkongslys vokser på lysåpne steder med noen grad av forstyrrelse, som berg, tørrbakker, veikanter og hogstflater. I Norge er filtkongslys ganske vanlig på Østlandet og i fjord og dalstrøk nord til Snåsa med registrert høyderekord på 960 moh.   

Filtkongslys er en gammel klosterplante og ble mye dyrket som legeplante i middelalderen. Man kjenner til at den ble brukt ved klostre i Danmark på den tiden. Planten har vært brukt som middel mot sykdommer i luftveiene, mot skabb og forskjellige utslett. Blomsterstengelen ble dyppet i tjære og brukt som fakkel. Frøene er giftige og de bør ikke brukes. 

Planten er veldig hardfør og dyrkes fortsatt idag som staselig prydplante i selskap med andre høyreiste to-åringer, som Revebjelle og Dagfiol. Filtkongslys formeres ved frø om høsten og den kan trives i de fleste jordtyper, men den vil helst ha sol. Det er ikke uvanlig å se filtkongslys innplantet i norske hager og hvis blomsten kuttes ned rett etter blomstring kan den bli flerårig.

## Referanser
 



## Eksterne lenker
*
Lucien Rebatet

**Lucien Rebatet** (født 15. november 1903, død 24. august 1972) var en fransk forfatter og journalist. Han ble kjent som en innbitt eksponent for fascisme og antisemittisme.

## Liv og virke
Han begynte sin karriere først som forsikringselger før han i 1929 begynte å skrive om musikk og film, sistnevnte under psevdonymet «François Vinneuil», for avisen av samme navn som den høyreekstreme, integralistiske bevegelsen Action Française. I 1932 ble han bidragsyter for den høyreekstreme avisen *Je suis partout* («Jeg er overalt»). Han skrev for denne fram til den allierte frigjøringen fra det nasjonalsosialistiske Tysklands okkupasjon i 1944. I 1938 ble han informasjonssjef for Action Française og arbeidet da tett på bevegelsen grunnlegger, Charles Maurras.

Lenge før det brøt ut krigshandlinger mellom Frankrike og det nasjonalsosialistiske Tyskland, uttrykte Rebatet sympati for nasjonalsosialismen i sine artikler for *Je suis partout* hvor han anklaget jødene for hisse opp til krig for å velte Adolf Hitlers styre i Tyskland. Under den tyske okkupasjon av Frankrike utga han boken *Les Décombres* i 1942 hvor han ga skylden på det franske nederlaget i 1940 på jødene og hevdet at den eneste vegen videre for Frankrike var å samarbeide fullt ut med Tyskland. Boken ble trykket i 65 000 eksemplarer i løpet av okkupasjonen, og utpekt som *livre de l'année* («Årets bok») av *[[Radio Paris]]*.

Etter frigjøringen ble han dømt til døden for landsforræderi, men dette ble ett år senere omgjort til straffarbeid. Han ble løslatt i 1952. Han trakk seg da tilbake for å skrive. I 1942 hadde han begynt å skrive på sin første roman, *Les Deux étendards*. Det ble utgitt i 1952 av forlaget Gallimard. To år senere, i 1954, utga Gallimard hans andre roman, *Les Epis Mûrs*. Han siste verk var musikkhistorie som hadde begynt å skrive i 1965 og ble utgitt av Laffont i 1969.

Rebatet fortsatte å proklamere sin troskap til fascismen fram til sin død, men hans antisemittisme ble mer neddempet.

## Bibliografi (utvalg)
### Selvbiografi
* 1976: *Les mémoire d'un fasciste*. Paris: Pauvert (2 bind)

### Romaner
* 1942: *Les Décombres*, Paris: Éditions Denoël
* 1951: *Les deux étendards. Roman*, Paris: Gallimard (2 bind)
* 1954: *Les Épis mûrs*, Paris: Gallimard

### Sakprosa
* 1940: *Le bolchévisme contre la civilisation*, Paris.
* 1969: *Une Histoire de la musique*, Paris, Robert Laffont et Raymond Bourgine
* 2009: *Les étrangers en France*, Éditions de La Reconquête, .

## Referanser


## Litteratur
* Belot, Ronbert (1994): *Lucien Rebatet. Un itinéraire fasciste (XXe siècle)*. Édition du Seuil, Paris, ISBN 2-02-012981-7.
* Cone, Michèle C. (1995): «Vampires, viruses, and Lucien Rebatet» i:  Nochlin, Linda (red.): *The jew in the text*. Thames & Hudson, London, ISBN 0-500-01667-4, s. 174–186.
* Ifri, Pascal (2004): *Rebatet*. Puiseaux: Pardès. ISBN 2867143268
Veitistel

**Veitistel** (latin: *Cirsium vulgare*) er en toårig plante i tistelslekten *(Cirsium)* av korgplantefamilien *(Asteraceae)*. Veitistel blir 30–150 cm høy, og blomstrer fra juli til september. Blomstene er sterkt purpurrøde eller klar-lilla. 

Veitistel har grågrønn, stikkende og forgreinet stengel, og parstilte, annethver motsatte blader som er flikete med pigger. Stengelen har vingekanter som danner tornemønster, og lange, lyse pigger. Bladene er eggerunde eller lansettformede med dype fliker. Bladene er delvis nedstående og har også gule, spisse torner. 

Begeret (korgen) er ovalt eller klokkeformet, med jevne og regelmessige utstående pigger på hvert korgdekkblad. Korgdekkbladene er grågrønne.  

Blomsterstanden på korgen springer ut med grønngul farge, men blir raskt purpurrød eller lilla. Hvite blomster er svært sjelden. Korgen er 3–5 cm i diameter, men planten har som regel på samme tid korger av ulik modenhetsgrad og størrelse.

## Referanser

## Eksterne lenker
*
Tistel

**Tistler** er en gruppe stive, stikkende urter. Bladene, og ofte også stengelen, har kraftige torner. De unngås derfor av dyr og mennesker og kan danne nesten ugjennomtrengelige bestander, ikke ulikt brennesle.

Tistlene er ikke en naturlig gruppe. De fleste tilhører stammen Cynareae i kurvplantefamilien, men også andre kurvplanter kalles tistel. Strandtistel er et medlem av skjermplantefamilien. De vanlige tistlene i Norge tilhører slektene *[[Vegtistelslekta|Cirsium]]* og *[[Krusetistelslekta|Carduus]]*. De vokser ofte langs vegkanter og på beitemark.

## Ulike tistler
Dette er en oversikt over planter som kalles «tistel» på norsk. Bare et utvalg av *Cirsium*- og *Carduus*-artene i Norge er tatt med; en fullstendig oversikt finnes i artikkelen for hver slekt.
 
* vegtistelslekta (*Cirsium*)
** vegtistel (*Cirsium vulgare*)
** kåltistel (*Cirsium oleraceum*)
** dvergtistel (*Cirsium acaule*)
** hvitbladtistel (*Cirsium heterophyllum*)
** myrtistel (*Cirsium palustre*)
** åkertistel (*Cirsium arvense*)
* krusetistelslekta (*Carduus*)
** krusetistel (*C. crispus* subsp. *multiflorus*)
* stjernetistelslekta (*Carlina*)
** stjernetistel (*Carlina vulgaris*)
** sølvtistel (*Carlina acaulis*)
* kuletistelslekta (*Echinops*)
** kuletistel (*Echinops sphaerocephalus*)
* fjelltistel (*Saussurea alpina*)
* strandtistel (*Eryngium maritimum*)
* jærtistel (*Serratula tinctoria*)
* eseltistel (*Onopordum acanthium*)
* mariatistel (*Silybum marianum*)
* elfenbenstistel (*Ptilostemon afer*)
* safrantistel (*Carthamus tinctorius*)
* gulltistel (*Scolymus hispanicus*)
* syrisk tistel (*Notobasis syriaca*)

## Litteratur
*
Østersjøreddik

**Østersjøreddik**  (latin: *Cakile maritima* ssp *baltica*) er en ettårig plante av strandreddikslekten i korsblomstfamilien *(Brassicaceae)*, som vokser langs kysten og mest i brakkvann. Den er  lang og krypende eller svakt oppreist. Østersjøreddik har forgrenede stilker og lyst blå eller bleklilla blomster. Frøene flyter og spres over havet.

Planten er rikt forgrenet, har svært smale og kjøttfulle blader som nesten ser ut som bladløse grener. Stengelblad har  lange parfliker og er 1–2 ganger parflikete. Bladene har også spredte,  lange småfliker. Fargen på stilk og blader er dypt grønn eller blekgrønn, i tørkeperioder med overgang mot gult.

Blomstene er blekt blå, blekt lilla eller blåhvite. De har fire små kronblad,  lange, med gul blomsterbunn. Blomstene sitter 2–6 stk i en blomsterklase. Blomstringen skjer i juli-september.

Om høsten dannes en  dypgrønn skulpe som er toleddet med et nedre skulpeledd som har to nedad-pekende horn. 

## Underarter
Det finnes i alt fire underarter av strandreddik i vår del av verden, som er svært vanskelige å skjelne fra hverandre visuelt:
* Strandreddik, *Cakile maritima* ssp *maritima)*
* Østersjøreddik, *Cakile maritima* ssp *baltica)* fra Østersjøen til Sør-Norge
* Nordsjøreddik, *Cakile maritima* ssp *integrifolia)* fra Mandal til Fræna
* Ishavsreddik, *Cakile maritima* ssp *islandica)* fra Nord-Trøndelag til Finnmark, Island og Færøyene

Alle underarter og varianter er ettårige og har svært like utseende.

## Utbredelse
I Norden vokser Østersjøreddik langs hele kyststrekningen fra Finskebukta til Østlandet, inklusive hele kysten av Danmark. 

## Eksterne lenker
*
Ishavsreddik

**Ishavsreddik**  (latin: *Cakile maritima* ssp *islandica*) er en sjelden, ettårig plante av strandreddikslekten i korsblomstfamilien *(Brassicaceae)*, som vokser langs kysten i strandsonen på havstrand med sand. Den er 10-55 cm lang og krypende eller svakt oppreist. Ishavsreddik har forgrenede stilker og lyst blå eller bleklilla blomster. Frøene flyter og spres over havet.

Planten er forgrenet, har svært uregelmessige blader, og disse er da brede, spatelformede og dypt parflikete. Bladene er det viktigste kjennetegnet for å skille den fra de andre strandreddikene. 

Langs stilken er det ellers skulpene som er iøynefallende, ikke bladene. Om høsten dannes en 15-20 mm lang, dypgrønn skulpe som er toleddet med et lite, nedre skulpeledd som mangler horn. 

Blomstene er blekt rosa, eller hvit-rosa. De har fire små kronblad,  lange, med gul blomsterbunn. Blomstene sitter 2–6 stk i en blomsterklase. Blomstringen skjer i juli-september.

## Underarter
Det finnes i alt fire underarter av strandreddik i vår del av verden, som er svært vanskelige å skjelne fra hverandre visuelt:
* Strandreddik, *Cakile maritima* ssp *maritima)*
* Østersjøreddik, *Cakile maritima* ssp *baltica)* fra Østersjøen til Sør-Norge
* Nordsjøreddik, *Cakile maritima* ssp *integrifolia)* fra Mandal til Fræna
* Ishavsreddik, *Cakile maritima* ssp *islandica)* fra Nord-Trøndelag til Finnmark, Island og Færøyene

Alle underarter og varianter er ettårige og har svært like utseende.

## Utbredelse
I Norden vokser Ishavsreddik langs de moderat arktiske kystene – i Finnmark, Troms, Nordland, Island og Færøyene.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Blåfjærslekten

se tekst

**Blåfjærslekten** (*Polygala*) er en slekt i blåfjærfamilien i ordenen Fabales. Den omfatter ca. 30 arter. I Norge vokser tre arter av blåfjær.

For en utvidet fylogeni (slektskapsforhold), se Blåfjærfamilien.

## Noen utvalgte arter
* Blåfjær *(Polygala vulgaris)* (Norge)
* Toppblåfjær *(Polygala comosa)* (Norden)
* Heiblåfjær *(Polygala serpyllifolia)* (Norge)
* Bitterblåfjær *(Polygala amarella)* (Norge)
* Alpeblåfjær *(Polygala alpestris)* (Alpene)
* Buskblåfjær *(Polygala chamaebuxus)* (Alpene)
* Hvitfjær *(Polygala alba)*
* Kalkblåfjær *(Polygala calcarea)*
* Tortuguero *(Polygala cowellii)*
* Gulfjær *(Polygala lutea)*
* Stor blåfjær *(Polygala major)*
* Sengarot *(Polygala senega)*
* Yuan Zhi *(Polygala tenuifolia)*

## Eksterne lenker
*
Gullregn

**Gullregn** (*Laburnum anagyroides*) er et løvfellende tre eller busk som dyrkes som prydplante og som forviller seg noen steder i Norge. 

Den blir 2–7 m høy. Bladene er trekoblete. Unge skudd, blad, bladstilk og blomsterstilk er hårete. De gule blomstene er samlet i 10–20 cm lange, hengende klaser. Den blomstrer i mai–juni, to–tre uker før slektningen alpegullregn (*Laburnum alpinum*). Belgen har ikke vingekant og inneholder 2–4 svarte frø. Gullregn er svært giftig og i verste fall dødelig.

Gullregn vokser vilt i europeiske fjelltrakter fra Frankrike til Romania. Den har vært mye plantet i hager, men er nå stort sett erstattet av hybridgullregn (*Laburnum*&nbsp;×&nbsp;*watereri*), som nesten ikke produserer frø. Trevirket er hardt og er blitt brukt til intarsia og musikkinstrumenter. Kjerneveden er mørkebrun og yteveden smørgul.

I Norge har gullregn etablert forvillete bestander sør på Østlandet og langs kysten til Hordaland. Mer spredte funn er gjort nordover til Meløy og Bodø i Nordland. Den kan fortrenge andre planter og har rotknoller som fikserer nitrogen, slik at næringsinnholdet i jorda endres. I Fremmedartslista 2018 er gullregn vurdert som *svært høy risiko* på grunn av stort invasjonspotensial og middels økologisk effekt.

## Galleri

20130514Laburnum × watereri4.jpg|Vekstform
Atlas roslin pl Złotokap zwyczajny 1932 7252.jpg|Blad og blomster
Zaadpeulen van goudenregen (Laburnum anagyroides), 31-08-2024. (d.j.b).jpg|Belger med frø
Freshly cross cut Laburnum with heart-wood.jpg|Gullregn med synlig kjerneved fra Engeløya i Norge


## Referanser




## Litteratur
* 
* 
* 
* 
* 

## Eksterne lenker
*
Steinkløverslekten

* hvitsteinkløver
* legesteinkløver
* strandsteinkløver
* *[[Melilotus dentatus]]*
* *[[Melilotus elegans]]*
* *[[Melilotus hirsutus]]*
* *[[Melilotus indicus]]*
* *[[Melilotus infestus]]*
* *[[Melilotus italicus]]*
* *[[Melilotus macrocarpus]]*
* *[[Melilotus polonicus]]*
* *[[Melilotus segetalis]]*
* *[[Melilotus siculus]]*
* *[[Melilotus speciosus]]*
* *[[Melilotus spicatus]]*
* *[[Melilotus suaveolens]]*
* *[[Melilotus sulcatus]]*
* *[[Melilotus tauricus]]*
* *[[Melilotus wolgicus]]*

**Steinkløverslekten** (*Melilotus*) er en planteslekt i erteblomstfamilien. Slekten inneholder omkring 20 arter, og er opprinnelig fra Europa og Asia, men er nå spredt verden rundt.

Tre arter er viktige i landbruket: hvitsteinkløver (*Melilotus alba*), legesteinkløver (*Melilotus officinalis*) og orientsteinkløver (*Melilotus indicus*).

## Utseende og kjennetegn

Artene i steinkløverslekten er ett- eller toårige planter. Artene har stengler, som er snaue og kantete. Bladene er trekoblete med nerver, som rekker til ytterst i bladtennene. Blomster- senere fruktklaser er lange og smale, og de sitter i bladhjørnene. De hvite eller gule blomstene henger ned i klasen. Skolmen (frøkapsel og er så å si det samme som en erterskjerm) inneholder ett til to frø, og de åpner seg ikke ved modning. Artene har ofte en relativt sterk lukt, som kan minne litt om kanel. Dette kommer av stoffet kumarin. En trenger blomster og noen ganger også frukt, for å bestemme artene med sikkerhet.

## Problematikk som fremmede arter

Ingen i steinkløverslekten vokser naturlig i Norge. Legesteinkløver har en moderat evne til å konkurrere ut andre stedegne planter, og den sprer seg mye. Den har derfor fått status SE (svært høy risiko) på «Listen over fremmede arter», som Artsdatabanken har utarbeidet. Mens hvitsteinkløver har spredd seg veldig mye og er funnet nord til det tidligere fylket Troms. Men den ser ikke ut til å ha stabile forekomster på Vestlandet, noe den har mye av på Østlandet. Det virker som om den har nådd sitt spredningspotensiale, og den har utvist moderat evne til å konkurrere ut lokale arter, så den har fått status SE (svært høy risko). I Sørlige deler av landet dominerer denne nå mange veikanter. Og strandsteinkløver har status LO (lav risiko) da den også sprer seg moderat mye og har en lav evne til å konkurrere ut lokale arter. De to førstnevnte artene er derfor høyrisikoarter på Fremmedartslista.

## Referanser





## Eksterne lenker
*
Skogsvinerot

**Skogsvinerot** (*Stachys sylvatica*) er en flerårig plante av svinerotslekten *(Stachys)* i leppeblomstfamilien *(Lamiaceae)*. Den blir 25-100 cm høy, og er opprett med hjerteformede blad og mørke røde blomster.

Stengelen er rett oppreist, og tidvis forgreniet, og med mykt hårete stengel. Bladene er hjerteformede og spisst eggrunde, tannete, og med relativt tydelige nervetråder. 

Skogsvinerot blomstrer i juni-august. Blomstene er mørkerøde, med 12-18 mm lang krone som går over i purpurfarge. Undersiden av kronbladene har hvite tegninger. Planten har en ubehagelig lukt.

## Utbredelse
Planten trives rundt hager, kulturmark, gårder, skogsveier, på hogstfelt, i løvskog og skogsbryn. 

Skogsvinerot vokser i Finland og Sverige opp til midt i Bottenviken, og i Danmark over hele landet. I Norge går planten langs kysten nord til Troms. Den er sparsom i innlandet og fraværende i høyfjellet – i Gol går den opp til 970 moh.
## Eksterne lenker
*
Nicolás Burdisso

**Nicolás Andrés Burdisso** (født 12. april 1981) er en argentinsk tidligere fotballspiller.

## Klubbkarriere
Burdisso begynte å spille profesjonelt i det argentinske laget Boca Juniors i 1999. Med Boca Juniors vant han to argentinske mesterskap, og tre ganger Copa Libertadores (2000, 2001, 2003).

I 2004 gikk han til Internazionale for 3,5 millioner euro, og signerte en fireårskontrakt. 31. august 2006 forlenget han kontrakten til 2009. Med Inter vant han Coppa Italia i 2006 og Serie A i 2006&ndash;07. I 2009/2010-sesongen var han på utlån til AS Roma.

## Landslagskarriere
Burdisso var med på å vinne VM for U20-lag i 2001. 

15. mai 2006 ble han tatt ut i troppen til VM 2006 av trener José Pekerman. Han spilte alle tre gruppekampene. Han spilte også for Argentina i Copa América 2007.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Vignett (typografi)

**Vignett** (fra fransk, *liten vinranke*) er et lite bilde eller et typografisk element som utsmykker bøkers tittelside, kapittelslutt o.l. En vignett kan også referere til presentasjonsplakaten på film eller i tv-program.

## Se også
*Ornament
*Kalligrafi
*Typografi
Milan Channel

**Milan Channel** er en abonnement-basert kanal, dedikert til den italienske fotballklubben AC Milan. Kanalen tilbyr Milan-fans eksklusive intervjuer med trenere og spillere, kamper, repriser fra Serie A, Coppa Italia, Champions League og fotballnyheter.

## Eksterne lenker
* 
* Milan Channel på youtube
Liu Qi (politiker)

**Liu Qi**  (kinesisk: 刘淇, pinyin: *Liú Qí*, født i november 1942 i Wujin i Jiangsu i Kina) er leder det kinesiske kommunistpartis avdeling i den kinesiske hovedstaden Beijing. Hans tittel er komitésekretær for kommunistpartiet i byen. Han er også medlem av Politbyrået for sentralkomiteen for det kinesiske kommunistparti. Han betraktes som medlem av «Shanghaiklikken».

Han ble utdannet ved den metallurgiske avdeling ved Beijings institutt for jern- og stål-ingeniører. Han var borgermester av Beijing fra 1999 til 2003. Hans etterfølger ble Meng Xuenong, som i sin tur ble erstattet av Wang Qishan etter utbruddet av SARS-epidemien.

Liu Qu var også leder for komiteen som forberedte Beijing søknad om de olympiske leker i 2008, og ledet deretter organisasjonskomiteen for forberedelsene av lekene.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Mutianyu

**Mutianyu** (kinesisk: 慕田峪, pinyin: *Mùtiányù*) er en sektor av Den kinesiske mur i nærheten av den kinesiske hovedstad. Den befinner seg i fylket Huairou ca. 70 km nordøst for Beijing. Mutianyu-sektoren av muren er knyttet til Juyongguanpasset i vest og Gubeikou-porten i øst. Den er en av de best bevarte sektorer av den store kinesiske mur. 

Dette stykket av muren ble først anlagt på midten av 500-tallet under Det nordlige Qi, Mutianyu-sektoren er dermed eldre enn sektoren ved Badaling, som ligger nærmere Beijing og er et mye mer besøkt utfluktsmål for tusister.  Under Ming-dynastiet fikk dette avsnittet så en ny og kraftigere mur, med den gamle muren som fundament, under tilsyn av general Xu Da. I 1404 anla man et passeringspunkt i et pass mer. I 1569 ble muren igjen omgygd og styrket, og det er den som nå står. Selv om man også har restaurert muren her, er dette det avsnittet hvor den gamle Ming-muren er best bevart. 

Muren er for det meste av granitt, og er 7-8 meter høy og er 4-5 meter bred på toppen. 

Sammenlignet med andre sektorer av muren, har Mutanyu-stykket en rekke unike særtrekk. Vakttårnene er plassert særlig tett. På edt strekk på 2.250 meter er det 22 vakttårn. Både indre og ytre parapet har skyteskår, slik at man lett kan avfyre skudd mot angripere også fra sør. Dette er et meget sjeldent syn ellers langs muren. Mutanyupasset bevoktes av tre vakttårn; et stort i midten og to mindre på hver sin side. Anleggsmåten og forbindelsen mellom de tre tårnene er særlig spesielle for muren her.  

Denne delen av muren er omgitt av skoger; over 90 prosent av området langs muren er skogkledt.

Sektoren er åpen for besøkende, lettest adkomst opp og ned er ved en taubane. Man kan dessuten komme seg ned med vogner som går på spor i fjellsiden eller benytte en av trappene opp til muren.   

Landsbyen Mutianyu under muren er blitt utropt av myndighetene til en modellandsby, på grunn av sitt glasshåndverk og turismen. 
Fil:Kina 147.jpg
Fil:Kina 158.jpg
Fil:Kina 162.jpg
Fil:Great Wall at Mutianyu.jpg
Fil:Great wall of china-mutianyu 1.jpg


## Eksterne lenker
* Mutianyu Great Wall fotogalleri
*
Blåfjær

**Blåfjær** (latin:*Polygala vulgaris*) er en vakker flerårig plante i blåfjærslekten, som inngår i Blåfjærfamilien *(Polygalaceae)*. Den blir 10-25 cm høy og er oppreist med dypt blå blomster som har gulhvite fargekombinasjoner. Blomsten har smale, lansettfargede blader.

Planten blomstrer i juni-september, og har maurspredning av frøene.

## Beskrivelse
Blåfjær har en tynn, opprett stengel som er ugreinet, og som nederst er rødbrun og ofte forvedet. Planten kan klatre langs rette berg, men er overveiende oppreist.

Bladene er mørkt grønne, skruestilte og slanke, og jevnt fordelte oppover stilken. Bladformen er lang og smal med 1-2 cm lange lansettformede blad, hvor nervetrådene har nettstruktur.

Blomsterstanden er en vertikal klase ("aks") med 5-30 blomster, og støttebladene er kortere enn de grønngule knoppene. De 5 begerbladene er smale og grønne eller grønngule, og de to øverste likner korte kronblad. De 3 kronbladene er 5-8 mm lange, og har dypt blå eller blålilla farge, ytterst sjelden blå-hvit (ssp *oxyptera*). Klart blå blomster er derimot overveiende dominerende og definerer varianten ssp *vulgaris*. De 8 støvbærerne sitter i to grupper.

Om høsten framtrer frøkapselen med tydelig arr, og frøene er hårete med hvite vedheng. Stengelen minner om høsten om et lite kornaks, fordi de gjenværende frøbærerne da ser ut som gulhvite eller gulbrune korn.

## Utbredelse
Blåfjær trives på tørr eller delvis fuktig mark, i enger og kulturbeite, nær gressplener, skråninger, slåttemark, kysthei, dyner, og langs vei og sti. 

I Norden er planten vanlig på sørvestspissen av det sørligste Finland, i Sverige opp til Gävle og Karlstad, og i hele Danmark.

I Norge vokser blåfjær i innlandet langs elvedaler og kysten fra svenskegrensa og opp til Bodø, samt i ytre Lofoten.

## Eksterne lenker
*
Vardeveien

**Vardeveien** finnes flere steder:

* Vardeveien (Oslo)
* Vardeveien (Bergen) – Fyllingsdalen
* Vardeveien (Trondheim) –  Heimdal
* Vardeveien (Stavanger) 
* Vardeveien (Bærum) – Høvik 
* Vardeveien (Fredrikstad) – Sellebakk 
* Vardeveien (Sandnes) 
* Vardeveien (Sarpsborg) 
* Vardeveien (Sandefjord) 
* Vardeveien (Skedsmo) – Skedsmokorset 
* Vardeveien (Larvik) – Stavern 
* Vardeveien (Vestvågøy) – Leknes 
* Vardeveien (Tønsberg)
* Vardeveien (Farsund) – Vanse 
* Vardeveien (Ås) 
* Vardeveien (Eidsberg) – Mysen 
* Vardeveien (Vestby) – Son 
* Vardeveien (Oppegård) – Tårnåsen 
* Vardeveien (Marker) – Ørje 
* Vardeveien (Vågan) – Skrova 
* Vardeveien (Røyken) – Slemmestad 
* Vardeveien (Fet) – Fetsund 
* Vardeveien (Frogn) – Drøbak 
* Vardeveien (Nesodden) – Nesoddtangen 
* Vardeveien (Ørland) – Opphaug 
* Vardeveien (Rygge) – Larkollen 
* Vardeveien (Risør) 
* Vardevegen (Tromsø) 
* Vardevegen (Ullensaker) – Dal 
* Vardevegen (Moss) 
* Vardevegen (Sola) 
* Vardevegen (Averøy) 
* Vardevegen (Sund) – Glesvær 
* Vardevegen (Årdal) – Årdalstangen
* Vardevegen (Karmøy) – Håvik 
* Vardevegen (Fjell) – Straume 
* Vardevegen (Kongsvinger) – Brandval
Yonglingmausoleet

:*Det er også et annet [[Yonglingmausoleet i Sichuan|Yongling-mausoleum]] i provinsen [[Sichuan]].*
**Yongling-mausoleet** er et keiserlig mausoleum fra det kinesiske Qing-dynastiets tid (1644–1911). Det ligger ved foten av Qiyuan-fjellet, nordvest for byen Yongling i det autonome mandsjufylket Xinbin i provinsen Liaoning.

Begravd i dette mausoleet er Nurhacis, det vil si Taizu-keiserens, fjerne forfader, oldefar, bestefar, far, onkler og koner. 

Opprinnelig var mausoleet kalt **Xingjingling**. Det ble bygd i 1598, det vil si i den senere del av Ming-dynastiets tid. Det ble ombygd en rekke ganger i Qing-tidens Kangxi- og Qianlong-keisere. 

Mausoleet er omgitt av murer og består av forhall og det som kalles kvadratbyen (*Fangcheng*) og skattkammerbyen (*Baocheng*). Foran forhallen står det en rød seremoniell port som vender mot fire paviljonger som står på rekke. I disse paviljongene er det minnesteler som forteller om de fire nevnte forfedres levnet. 

Nord for paviljongene er kvadratbyen med hovedhallen, Qiyun-palasset. Dette er den mest forseggjorte delen av hele anlegget. Bak palasset ligger skattkammerbyen med mausoleer mot øst og mot vest.  

Yongling-mausoleet har ingen underjordisk hall.
Christine Istad

**Christine Istad** (født 8. april 1963 i Sverige) er en norsk billedkunstner, kjent for sine multimediale verk der fotografi og video vises samtidig. Hun er datter av grafiker Lars Christian Istad og søster til skulptør Peder Istad, oppvokst i Molde og bosatt i Haslum. Hun studerte ved Manger Folkehøgskule (1981–82), Strykejernet kunstskole i Oslo (1982–83), Parsons School of Design i New York City (1983–84) og Westerdals School of Communication reklameskole i Oslo (1985–87), og har hatt nasjonale og internasjonale utstillinger siden 1999. Utover flermedial kunst kombinerer hun også med musikk, blant annet Arve Henriksens trompet og stemme.

Etter flere studiereiser til Japan ble hun festivalkunstner ved Moldejazz 2008. Hun har hatt seks utstillingsprosjekter på Henie Onstad Kunstsenter, blant annet Elevator 2005, 505050 outdoor project 2008, Frozen Landscape 2008, Lost Garden 2012, Traveling SUN 2014-2015. Kunstmuseet Kube i Ålesund 2009. Innkjøpt av blant annet St. Olavs Hospital, Statsministerens Kontor, Norges Bank, Universitetet i Oslo, Utdanningsdepartementet, Gjensidige Forsikring, Bærum Kommune etc.

## Utgivelser
* *Brødmat* (Messel Forlag, 2002), med Tom Victor Gausdal og Synøve Dreyer
* *Min reise til Hellas* (Damm, 2004), med Kari Gjæver Pedersen og Gry Moursund
* *Vikingkonger* (Gyldendal, 2006), med Kari Gjæver Pedersen og Anne Britt Meese
* *Hvordan komme til Nirvana uten å dø først*
(Arneberg Forlag/Cappelen Damm, 2018) med Kari Gjæver Pedersen

## Referanser

## Eksterne lenker
*
Foreningen for norske IP-rådgivere

**Foreningen for norske IP-rådgivere**, tidligere **Norske Patentingeniørers Forening**, er en interesseorganisasjon for norske patent- og varemerkefullmektiger. Foreningen ble stiftet i 1936, og skiftet i 2018 navn til Foreningen for norske IP-rådgivere (FONIP).

Siden det etter loven ikke stilles andre krav til en norsk patentfullmektig enn at man har bosted i Norge, så hadde NPF satt sine egne kriterier for medlemskap. Det krevdes således utdannelse på sivilingeniørnivå eller juridisk embetseksamen. Dessuten krevdes det at man har hatt utdannelsesrelevant praksis i minst 7 år, derav minst 5 års praksis i et patentkontor. I 2018 ble kravene til medlemskap endret.

NPF er kollektivt medlem av Fédération Internationale des Conseils en Propriété Industrielle (FICPI), som er en verdensomspennende interesseorganisasjon for patentfullmektiger med medlemmer i over 80 land.

## Se også
*Patent
*patentfullmektig
## Eksterne lenker
* Fédération Internationale des Conseils en Propriété Industrielle (FICPI)
Norwegian Grand Prix

**Norwegian Grand Prix** (**NGP**) er navnet på de norske løpene i verdensmesterskapet i Class 1 offshore.

## Båtene

Class 1 er den største klassen innen offshore båtrace. Båtene er alle katamaraner med lengde mellom 42 og 46 fot. Minimum vekt skal være 4&nbsp;800 kg, og bredden er ca. 3,5 meter. De har alle 2 motorer som hver utvikler maks 930 hk. Båtene har en toppfart på ca. 250 km/t.

## Arrangørbyer
NGP har vært arrangert i Arendal (siste gang 2011), Trondheim (2005) og Oslo. Larvik var planlagt som  arrangørby i 2012 under navnet Scandinavian Grand Prix, men ble avlyst grunnet manglende finansiering.

## Norwegian Grand Prix - Arendal

Første gang det ble avholdt Norwegian Grand Prix i Arendal var i 1994. Det ble holdt NGP i byen hvert år frem til 2001. Løypa gikk i disse årene rundt øya Tromøy. Løypa var meget utfordrende med åpent farvann på utsiden og rolig farvann på innsiden. Dette gjorde at en oppnådde høy fart på innsiden og dramatikk på utsiden. I 1998 sank en båt mens en annen tok fyr og brant opp. Løypa ble kjørt 7 runder.

Det var opphold i Arendal fra 2001 til 2006 da NGP kom tilbake. Det ble da lagt opp ny løype, etter krav fra rettighetshaverne (IOTA). Det var ønskelig med en mere publikumsvennlig løype. Den nye løypa gikk fra Tromøysund ut Galtesund hvor båtene vendte og kjøre inn igjen. Løypa ble kjørt 13 ganger, noe som gjorde at publikum i Arendal sentrum fikk se båtene passere 25 ganger.

Det var fare for at 2009 ble siste gang NGP ble holdt i Arendal, da planleggingen av en kunnskapshavn i havnområdet hvor offshorebåtene og VIP-telt med mere er, kunne føre til at det ikke blir nok plass til NGP. Stavanger er allerede nevnt som en erstatning. Ordfører Torill Rolstad Larsen i Arendal mente at det allikevel skal være mulig å avholde fremtidige race i Arendal, på tross av utbygging av kunnskapshavnen. Tirsdag 9. september 2008 ble det kjent at NGP har skrevet en avtale med arrangørene av Offshore-VM for 5 år videre med race i Arendal, med opsjon på ytterlige 5 år.

Racet i 2009 ble holdt fra 17.- til 19. juli. Ordføreren lovet å hjelpe NGP så godt hun kan fremover. Nytt fra 2009 er at alle båtene har eksosen ned i vannet, slik at støyen reduseres fra 120 til 100 desibel.

I 2011 ble det klart at dette var siste året for Norwegian Grand Prix i Arendal, etter totalt 14 race. I januar 2012 ble det kjent at NGP var blitt begjært konkurs av Skatt Sør. Underskuddet var på over en million NOK.

## Nye arrangørbyer
Larvik var planlagt som ny arrangørby fra 2012, og racet skulle skifte navn til «Scandinavian Grand Prix».  1. mars 2012 ble det kjent at Larvik ikke kunne overta racet grunnet manglende finansiering. Grimstad Powerboat Show  i Grimstad ble også spurt om å ta over racet i 2012, men takket nei på grunn av at de syntes deres eget show er stort nok.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Norwegian Grand Prix hjemmeside
* Class 1 hjemmeside
* Norwegian Grand Prix Powerboat Championship 2007 YouTube (video)
Skarragruvene

**Skarragruvene** er et gruvefelt i Øvre Eiker.

## Historie
Gruvene var i drift under Kongsberg Sølvverk i årene 1769–1798 og ble drevet på sølv og til dels gull. I perioder var det opptil 100 som arbeidet her, og flere av dem har antagelig bodd i selve gruveområdet. Gruvene ble nedlagt på grunn av store underskudd. I løpet av 1800-tallet ble det gjort flere kortvarige forsøk på å gjenoppta driften.

## Beskrivelse

Gruveområdet består av rundt 20 skjerp (dybde fra 2 til 116 meter) og to stoller (lengde 570 og 145 meter). Tuftene etter pukkverket er godt synlige, og den 100 meter lange vannrenna av stein er restaurert. Dessuten finnes tufter etter fem hestegjøpeler og fem sakkerhus (oppholdsrom for arbeiderne, kontor for stigeren/gruvesjefen og materiallager), samt smie, kullhus, sjeidehus(utskilling av malm) og krutthus. Et solur er hogd inn i fjellet sammen med to inskripsjoner, det finnes også inskripsjoner i vannkanten ved Dørsjø. Området skjøttes av Sølvverkets Venner/Skarragruvenes Venner, i samarbeid med Ormåsen skole. Kulturminneskilt ble satt opp høsten 2007. 

## Kilder
*Lokalhistoriewiki
*Eiker kommunes hjemmesider
*Hefte fra Norsk Bergverksmuseum
Guo Jinlong

** Guo Jinlong** (kinesisk: 郭金龙; pinyin: *Guō Jīnlóng*; født i juli 1947 i Nanjing i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk politiker. Han var borgermester i Beijing frem til 25. juli 2012.

Han har sin høyere utdannelse fra fysikkfaktultetet ved Nanjinguniversitetet, med slutteksamen i 1969. Han ble medlem av det kinesiske kommunistparti i 1979, og ble sendt til provinsen Sichuan. 

I 1993 ble han sendt til Lhasa der han ble visesekretær for kommunistpartiets avdeling i Tibet, og endte opp som sekretær (partisjef) fra 2000 til 2004. Han spilte en sentral rolle i arbeidet for å få bygget Qingzang-jernbanen.  

Han dro fra Tibet for å bli sekretær for kommunistpartiet i provinsen 2004, og ble formann for den stående komité for Anhuis folkekongress i 2005. 

Etter at Wang Qishan gikk av som borgermester for Beijing, overtok Guo som fungerende borgermester den 30. november 2007, og rykket opp som borgermester i 2008. Den 25. juli 2012 fratrådte han etter kritikk om at ben edre håndtering av storflommen i juli kunne ha reddet menneskeliv.

## Eksterne lenker
*  
* Biografi, (Xinhua)
Ulltoppklokke

**Ulltoppklokke** (*Campanula glomerata* ssp *farinosa*) er en flerårig urt i klokkefamilien. Dette er en underart av toppklokke. Planten blir 20–100&nbsp;cm høy, og har en blå klase av oppstående klokkeforma blomster. Ulltoppklokken blomstrer fra juli til august.

Stengelbladene er bredt lansettformede og relativt lange, bredest nær bladstilken. Bladene er svakt rundtannet. Den likner hovedformen av arten, men forskjellen er at ulltoppklokke har atskillig tettere bladverk, er mer kompakt, og har bare en klase av blomster øverst i stilken. Toppklokke har ofte enkelte klokkeblomster nedover stilken i bladhjørnene.

Ulltoppklokke klarer seg på næringsfattig og ler kalkholdiggrunn, ved kysten, i gressbakker, i heier og ellers på skrinn jord. Den vokser ikke i Norge, men bare i Danmark i Nordjylland blant de nordiske landene. Den er derimot dyrket i Norge og spres moderat ved hagehold på Østlandet og Sørlandet.

## Eksterne lenker
*
Kemal Malovčić

**Kemal Malovčić** (født 6. mai 1946 i Sanski Most, Bosnia og Hercegovina, Jugoslavia) er en populær bosnisk folkesanger.

Malovčićs karriere begynte i 1968. Da produserte han sin første singel Oko Sane (på Sana), hvor han synger om at han er på Sana (elven), som befinner seg i hans hjemby Sanski Most.

I begynnelsen av sin karriere fikk han mye hjelp av sin eldre bror Džemal Malovčić, som skrev musikken og tekstene for ham. Men det som virkelig startet hans karriere var da han ble med i det jugoslaviske bandet Južni Vetar. Bandet eksisterte i seks år (1985–1991). I 1985 produserte han sitt bestselgende album Okreće se kolo sreće, med over 600&nbsp;000 solgte eksemplarer.

Under den bosniske krigen vendte Malovčić Južni Vetar ryggen, Han ville ikke lenger tilhøre bandet, fordi det meste spilte serbisk folkemusikk. Mens krigen i hans hjemland Bosnia varte, fortsatte Malovčić sin humanitære innsats for sitt hjemland og ga mange konserter.

## Diskografi
* Oko sane (1968) 
* Uno lijepa rijeko (1970) 
* Sad kod mene tuga srcem vlada (1972) 
* Senada, Senada (1973) 
* Stiglo pismo od rođenog brata (1974) 
* Ajka Banjalučanka (1975) 
* Što nam svadbu odgodi (1976) 
* Suzana ljubavi (1977) 
* Hiljadu poljubaca šaljem ti draga (1978) 
* Čuvaj draga našu kćerku (1979) 
* Gdje si sada Leptirice moja (1982) 
* Doviđenja ja nemam strpljenja (1983) 
* Škorpijon sam ja (1984) 
* Okreće se kolo sreće (1985) – Južni Vetar 
* Ko gubi (1986) – Južni Vetar 
* Oženi me Babo moj (1987) – Južni Vetar 
* Zajedno u život novi (1988) – Južni Vetar 
* Prosjak ljubavi (1989) – Južni Vetar 
* Caru ide carevo (1990) – Južni Vetar 
* Ti si moj 13 broj (1991) – Južni Vetar 
* Bujrum (1993) 
* Neka paša, neka aga (1994) 
* Trn u oku (1995) 
* Eh da sam (1997) 
* Od toga dana (1998) 
* Dlan (1999) 
* Kolo sreće se okreće (2000) 
* Ranjeno je srce moje (2001) 
* Car ljubavi (2002) 
* Carinik (2004) 
* Sretan put (2006) 
* Sikter (2007)
* Deveram (2009)

## Referanser
Klokkeslekten

se teksten

**Klokkeslekten** (*Campanula*) er en slekt i klokkefamilien i ordenen Asterales. Blomstene er samkrona med fem kronfliker og fem begerfliker. De fem pollenbærerne danner et rør (ikke vokst sammen som hos den beslekta korgplantefamilien) som griffelen vokser gjennom. De fem pollenknappene åpner seg i knopp og pollenet fanges opp av hårene som sitter på griffelen, et stykke under arrene. I en åpen blomst ser man derfor bare de visna restene av pollenknappene nederst i blomsten. Det er alltid tre arrfliker, men variasjonen i lengde og endring under blomstring er stor. Hos noen arter er arrflikene lange (1/3 av griffelens lengde) og spriker kraftig fra hverandre. Hos andre arter er arrflikene kortere og ruller seg baklengs opp i spiraler mot slutten av blomstens åpning. Den siste typen finnes ofte hos ett- og toårige arter og kan gjøre dem i stand til å sjølpollinere.

Artene som finnes naturlig i Norge er enten to- eller flerårige urter, men ettårige arter finnes også i slekta. Frøene sitter i en kapsel med tre rom. Frøene ristes ut gjennom tre små hull øverst i kapselen (sett i forhold til bakken). Disse hullene kan enten sitte ved basis i kapselen og i så tilfelle henger kapselen nedover i moden tilstand (eks: blåklokke) eller hullene kan sitte nær toppen av kapselen (sett fra blomsterstilken) og i så fall står kapselen opprett ved modning (eks: fagerklokke). Uansett morfologisk plassering, sitter altså hullene i kapselen mot toppen av kapselen i forhold til bakken hos en moden kapsel. Slik vil kapselen holde frøene tilbake til stengelen blir utsatt for en relativt stor ytre påvirkning (vind, passerende dyr) og dermed spres frøene lenger. 

Vanlige norske arter i klokkeslekta er 
* Blåklokke, *(Campanula rotundifolia)*
* Engklokke, *Campanula patula*
* Fagerklokke, *(Campanula persicifolia)*
* Høyfjellsklokke, *(Campanula uniflora)*
* Nesleklokke, *(Campanula trachelium)*
* Rapunkelklokke, (Campanula rapunculus) (Ganske sjelden. Bestanden er i tilbakegang.)
* Skjeggklokke *(Campanula barbata)* (Meget sjelden. Finnes nesten bare i kommunene Etnedal, Gausdal og Nordre Land i Oppland fylke.)
* Stavklokke, *(Campanula cervicaria)* (Ganske sjelden. Bestanden har de siste årene gått tilbake. Stavklokke er nå listet som nær truet på Rødlista.)
* Storklokke, *(Campanula latifolia)*
* Toppklokke, *(Campanula glomerata)*
* Ugrasklokke, *(Campanula rapunculoides)*
* Ulltoppklokke, *(Campanula glomerata* ssp *farinosa)* (dyrket)

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Vårveien

**Vårveien** finnes flere steder:

* Vårveien (Oslo)
* Vårveien (Drammen)
* Vårveien (Sandnes)
* Vårveien (Modum) – Vikersund 
* Vårveien (Nesodden) – Fagerstrand 
* Vårveien (Ås) – Vinterbro 
* Vårveien (Kongsberg) – Skollenborg 
* Vårveien (Askim)
* Vårveien (Svelvik)
* Vårveien (Øvre Eiker) – Vestfossen 
* Vårveien (Lyngdal)
* Vårveien (Tønsberg) – Tolvsrød 
* Vårveien (Frogn) – Drøbak 
* Vårveien (Ringerike) – Hønefoss 
* Vårvegen (Tromsø) – Krokelvdalen 
* Vårvegen (Ullensaker) – Jessheim 
* Vårvegen (Stange) – Ottestad 
* Vårvegen (Moss)
* Vårvegen (Nes) – Årnes 
* Vårvegen (Karmøy) – Avaldsnes
Viktor Hartmann

**Viktor Aleksandrovitsj  Hartmann** Russisk: Виктор Александрович Гартман; (født  i St. Petersburg, død 4. august 1873 i Kirejevo ved Moskva) var en russisk arkitekt og maler. Han var tilknyttet den såkalte *Abramtsevokolonien* som på 1870- og 1880-tallet hadde en nasjonalistisk orientering og  var influert av russisk folklore og den bysantinske tradisjonen i Russland.

## Biografi

Hartmann ble foreldreløs i ung alder og vokste opp i St. Petersburg hos sin onkel, som var en anerkjent arkitekt. Han studerte ved Repina, det keiserlige kunstakademiet i St. Petersburg, og startet karrieren illustratør.

Han arbeidet også som arkitekt, og laget skisser til blant annet Russlands 1000-års monument i Novgorod som ble avduket i 1862. Han arbeidet mest med akvareller og blyanttegninger da han var på utenlandsreise i årene 1864 til 1868. Sammen med Ivan Ropet var Hartmann blant de første kunstnerne som brukte tradisjonelle russiske motiver i sitt arbeid.

Etter at Vladimir Stasov hadde introdusert ham til kretsen rundt Milij Balakirev i 1870, ble han en nær venn av komponisten Modest Musorgskij. Etter Hartmanns tidlige død av aneurisme i en alder av bare 39 år, ble det holdt en utstilling av mer enn 400 av hans bilder i kunstakademiet i St. Petersburg i februar og mars 1874. Denne utstillingen inspirerte Musorgskij til å komponere pianosuiten *[[Bilder fra en utstilling]]*.

## Galleri


Fil:Hartmann -- Plan for a City Gate.jpg|Plan for byporten i Kiev
Fil:The Rich Jew.jpg|Den rike jøden
Fil:The Poor Jew.jpg|Den fattige jøden
Fil:Hartmann_Paris_Catacombs.jpg|Katakombene i Paris
Fil:Hartmann_Naval_Pavilion.jpg|Skisse til Det russiske marinedepartementets paviljong på verdens- utstillingen i Wien i 1873
Fil:Hartmann_Chicks_sketch_for_Trilby_ballet.jpg|Skisse til kostymer for balletten *Trilby* av Juli Gerber


## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Galleri med Hartmanns bilder
* Reproduksjoner av Hartmanns bilder
InorAdopt

**InorAdopt** er en norsk ideell organisasjon for utenlandsadopsjon. Foreningen ble stiftet i 1981, og startet med utenlandsadopsjon fra 1989.  

InorAdopts er landsdekkende og administrasjonen ligger i Kristiansand.  

## Adopsjonsland
InorAdopt formidler per 2017 adopsjon fra Kina, Bulgaria, Ungarn, Taiwan og Burkina Faso.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Vidjeveien

**Vidjeveien** finnes flere steder:

* Vidjeveien (Oslo)
* Vidjeveien (Sandnes) – Hommersåk
* Vidjeveien (Vadsø) 
* Vidjeveien (Tønsberg) – Tolvsrød
* Vidjeveien (Nesseby) – Varangerbotn 
* Vidjeveien (Lødingen)
* Vidjeveien (Hammerfest) 
* Vidjeveien (Stjørdal)
* Vidjevegen (Sola) – Tananger
* Vidjevegen (Volda)
Vogts gate

**Vogts gate** finnes flere steder:

* Vogts gate (Oslo), gate på Torshov i Oslo, strøkets hovedgate.
* Vogts gate (Moss)
Kølabonner i Bærum

**Kølabonner i Bærum** er en oversikt over kølabonner i Bærum. Stedene er fredet.

Milebrenningen foregikk i forbindelse med jernverksdriften i Bærum. Spesielt var denne aktiviteten stor fra midten av 1600-tallet til midten av 1800-tallet.

Kølabonnene har gjerne navn etter milebrenneren, gårdsnavnet eller lokaliteten:
Persbonn, Ståvibonn og Grønnebonn, Mikkelsbonn.

## Se også
*Bærums Verk (bedrift)

## Litteratur
*Jacobsen, Harald og Jørn-R. Follum, Kulturminner og skogbruk, Skogbrukets kursinstitutt 1997.
*Larsen, Jan Martin, Jon Stenseng og Kjell H. Kittelsen:  Vestmarka – Seterliv og kølabrenning, Asker og Bærum Historielag 2001
*Moland, Tallak: Historien om Nordmarka – gjennom de siste 200 år, Christiania forlag 2005

## Eksterne lenker
* Bærum kommunes nettsider
Lars Christian Istad

**Lars Christian Istad** (født 21. juli 1934 i Ålesund)  er en norsk billedkunstner, kjent for sine kystmotiv (maleri, akvareller, tresnitt), 
tydelige koloritt og en lang
rekke (over femti) utstillinger.  
Han er oppvokst i Trondheim og bosatt i Molde (1963–) der han har
vært lærer innen konfeksjonsteknologi ved Romsdal videregående skole, før han gikk over til heltids arbeid som kunstner (1985).  Istad er selvlært innen kunsten og fikk sin 
første separatutstilling i Grimstad kunstforening (1980), og han har
hatt innpass på en rekke kollektive fremvisninger som eksempelvis Høstutstillingen.
Hans verker finnes blant annet i
flere av Møre og Romsdal fylkes bygg,
Fjord1s ferger, flere internasjonale skipsbygg,
samt Norges Banks filialer.  Istad har sittet i de fleste regionale
kunstnerråd og -komiteer.
Istad er far til billedkunstner Christine Istad og skulptør Peder Istad.
## Utgivelser
* *Mitt landskap* (1996).  Egne tresnitt, tekster og dikt.
## Utmerkelser
* Statens garantiinntekt for kunstnere (1987)
* Balejazz festivalkunstner (1990)
## Referanser
Geologisk tidsskala

**Geologisk tidsskala** er en sammenstilling av den tiden som har gått siden Jorden skaptes og frem til i dag. Jordas tidsskala uttrykkes i millioner år før nåtiden (engelsk: *million years before present*, eller *mya*). For forståelsens skyld hender det at man i framstillinger representerer hele jordhistorien som ett døgn, og hvor mennesker bare har eksistert i «25 sekunder» (25/86400 av jordhistorien tilsvarer 1,3 millioner år). 

Tiden er inndelt i navngivne perioder som er definerte av arbeidsgrupper innenfor International Commission on Stratigraphy. 
En internasjonal kommisjon ved navn International Union of Geological Sciences (IUGS) er en del av UNESCO og arbeider med geologiske spørsmål. Definisjonen av jordas tidsenheter gjøres ved hjelp av metoder som biostratigrafi og radiometrisk dateringsmetoder innen geokronologi, der man kan få fram absolutte aldre på ulike bergarter.

Tiden før kambrium kalles generelt for prekambrium, men den korrekte inndelningen er arkeikum og proterozoikum. Opprinnelig ble termen benyttet for all tid før det fantes kjent liv, dvs før kambrium.
Vend er et eldre navn på den yngste delen av proterozoikum. Idag kalles den delen av jordens historia for ediacara. Tiden fra og med kambrium kalles fanerozoikum. De tre eonene arkeikum, proterozoikum og fanerozoikum er delt inn i æreaer, som igjen er delt inn i epoker.

## Tidsskala

Tidsskalaen til høyre viser en navngitt inndeling av Jordens historie de siste 542 millioner årene, med angivelse av hvilke hovedavsetninger (bergarter) som dominerer fra hver enkelt periode.

## Se også
* Jordens tidsaldre

## Kilder
* *Gradstein et al. 2004. The geological Time scale 2004*

## Eksterne lenker
* International Commission on Stratigraphy
Peder Istad

**Peder Istad** (født 3. mars 1968 i Molde) er en norsk skulptør, mest kjent for sine installasjoner i is. Han er sønn av billedkunstner Lars Christian Istad og bror til billedkunstner Christine Istad.

Han er utdannet ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole (1991–95) samt ved Kynstakademiet på Island (1995–96). Istad debuterte ved Høstutstillingen (1994) og har hatt større installasjons-oppdrag fra Snøhetta (arkitektfirma), Kystverket, Rikskonsertene, Moldejazz. I firmaet Minus A/S arbeider han sammen med Espen Voll i materialet is som blant annet har prydet Slottsplassen.

Istad utformet også suiten ved hotellet i Jukkasjärvi, isskulpturene til åpningen av Svalbard globale frøhvelv (2008). Bjorli Snøhotell på Bjorli, et hotell bygd i snø og is. Han hadde mellom 5 og 13 medhjelpere på de 4 hotell prosjektene. Kunstprosjektet Still life som ble fullfinansiert av KORO.

## Utmerkelser
* Bjørnsonfestivalen festivalkunstner (1998)
* 1. pris med Snøhetta (arkitektfirma) i konkurransen om Operahuset (2000)
* Design og bygging av *Isrosa*, folkegaven til Kong Harald Vs bursdag (2007)

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Wang Jian

**Wang Jian** er navnet til flere personer:

* Wang Jian (general) (王翦, 200-tallet f.Kr.) fra Qin-dynastiets tid
* Wang Jian (dikter) (王建, 767&ndash;830), fra Tang-dynastiets tid
* Wang Jian (keiser) (王建, 847&ndash;918) fra Det tidlige Shu-rikets tid
* Taejo av Goryeo (王建, 877&ndash;943)
* Wang Jian (maler) (王鑒, 1598–1677) fra Qing-dynastiets tid