Førerbunkeren

**Førerbunkeren** (tysk *Führerbunker*) var under andre verdenskrig et stort tilfluktsanlegg i tilknytning til Rikskanselliet i Berlin. Den var den siste av Hitlers førerhovedkvarter som var i bruk. Den ble bygget i to faser, i 1936 og 1943, den nedre delen med blant annet Hitlers kvarter, ble bygget spesielt for å beskytte Adolf Hitler og hans nærmeste medarbeidere. Den ble ferdigstilt 23. oktober 1944 og var såvidt ferdig da Hitler med følge flyttet inn 16. januar 1945. Her tilbrakte han sine siste dager og begikk selvmord 30. april 1945.

Kommunikasjonsmessig manglet førerbunkeren alle hjelpemidler og var uegnet som hovedkvarter. I Berlin alene var det en rekke bunkere som ville vært bedre skikket.Bahnsen, Uwe: *Førerbunkeren* (s. 32), Aschehoug, 1976, ISBN 8203084923 Førerbunkeren var dårlig konstruert, trang og i tillegg et mangelfullt utstyrt hastverksarbeid. Bunkerkomplekset ved Zossen sørøst for Berlin,The bunkers of ZossenKommunikasjonsbunkeren ved Zossen «Amt 500», var langt bedre egnet som førerbunker. Det dekket rundt seks km2, og var trolig Europas største og teknisk mest avanserte fjernmeldesentral, tyve meter under jorden og dermed bombesikker. Forestillingen om Hitler som ledet andre verdenskrig fra rikskanselliet i Berlin, har lite med virkeligheten å gjøre. Etter oppstart av felttoget i Russland sommeren 1941 besøkte han sjelden hovedstaden. Først 16. januar 1945 flyttet han tilbake til Berlin. 

## Plassering og bygging
Til tross for at Hitler tilbrakte lite tid i Berlin under andre verdenskrig, ble bunkeren i Rikskanselliets hage anlagt som et midlertidig tilfluktsrom for ham og hans stab ved bombeangrep mot byen. Den allierte bombingen av byen ble opptrappet i 1943, etter en periode med bombing høsten 1940.

Bunkeren var et av flere tilfluktsrom i regjeringskvartalet rundt Wilhelmstrasse, og hadde ikke den størrelse og kapasitet som forventes av et offentlig tilfluktsrom. I ettertid synes anlegget å ha blitt overvurdert.

### Bygging

## Hendelsene i 1945
### Livet i bunkeren
Hitler flyttet fast inn i bunkeren 16. januar 1945, og ble umiddelbart fulgt av sin personlige sekretær og partisekretær i NSDAP, Martin Bormann. Noe senere flyttet også Eva Braun inn, samt Joseph Goebbels med ektefellen Magda og deres seks barn, som ble installert i for-bunkeren.

Også en rekke medisinsk og administrativ støttepersonell ble innlosjert, blant dem Hitlers sekretærer (herunder Traudl Junge), sykepleieren Erna Flegel og sentralbordoperatøren Rochus Misch.

Hitler spaserte ofte i Rikskanselliets hage, for å lufte hunden Blondi eller mate ekornene, fram til dette ble vanskelig i april 1945 på grunn av beskytningen av sovjetisk artilleri.

Den daglige situasjonen i bunkeren var ofte overfylt og trykkende, og utsatt for daglige bombeangrep. Hitler holdt til i den nedre bunkeren hvor det var mer stille, så han lettere kunne sove. Mye av natten gikk  med til møtevirksomhet, ofte helt fram til 05:00 om morgenen.

Den røde armé innledet slaget om Berlin 16. april ved å angripe de tyske stillingene langs elvene Oder og Neisse. 19. april lyktes det de sovjetiske styrkene å slå seg gjennom de tyske linjene, og de tyske styrkene trakk seg tilbake. Den røde armé innledet omringningen av Berlin.

På Hitlers 56-årsdag 20. april, var han på sitt siste besøk i friluft da han delte ut jernkorset til barnesoldater fra Hitlerjugend i Rikskanselliets utbombede hage. Samme ettermiddag kom Berlin for første gang innenfor rekkevidde av sovjetisk artilleri. Om kvelden 21. april nådde sovjetiske stridsvogner utkanten av Berlin.

Det var også her Hitler fikk sitt berømte raserianfall om ettermiddagen 22. april, da han måtte erkjenne at hans plan om å angripe de russiske stillingene nord og sør for byen for å forhindre en sovjetisk knipetangsmanøver rundt byen, ikke ble gjennomført. Felix Steiners styrke skulle rykke inn nord for byen, men hadde blitt stående i sine posisjoner. Steiner hadde informert Gotthard Heinrici om at Hitler ordrer var meningsløse og lot seg ikke gjennomføre på grunn av mannskapsmangel og mangel på offensive våpen. Heinrici informert videre til Hans Krebs. Under Hitlers raseriutbrudd erklærte han at krigen var tapt, at dette var generalenes skyld, og erklærte at han ville bli i Berlin fram til slutten, og så begå selvmord.

Til tross for alle ordrene som ble utstedt fra Førerbunkeren, hadde de sovjetiske styrkene 25. april befestet seg slik i byen at styrkene under tysk kommando ikke hadde noen muligheter til å forsvare byen, bare forsinke den sovjetiske erobringen.

De siste forsvarerne av førerbunkeren var franske frivillige i Waffen-SS, tilhørende 33. Waffen-grenaderdivisjon av SS «Charlemagne», som ble stående rundt bunkeren fram til tidlig om morgenen 2. mai for å forhindre at de sovjetiske styrkene skulle erobre den 1. mai, Arbeidernes internasjonale kampdag. Da de sovjetiske styrkene kom til bunkeren umiddelbart etter våpenhvilen og den tyske overgivelsen kl 06:00, var mekanikeren og teknikeren Johannes Hentschel fortsatt til stede; han kjørte aggregatet (så sykestuen i Rikskansellibygningen ble forsynt med strøm); sykepleieren Erna Flegel, samt veterinær og hundepasser Fritz Tornow, som skjøt blant andre Blondi, valpene hennes og Eva Brauns to hunder - noe som ifølge Erna Flegel berørte folk dypere enn Eva Brauns selvmord - og Hitlers livlege Werner Haase (1900-50), allerede dødssyk av tuberkulosen som tok livet av ham i sovjetisk fangenskap. Alt militært personale hadde flyktet; sentralbordmannen Rochus Misch var den siste militære som forlot bunkeren. De sovjetiske etterretningsstyrkene som umiddelbart gjennomsøkte bunkeren, fant likene av Goebbelsbarna, og en håndfull tyske offiserer som hadde begått selvmord, blant dem generalene Wilhelm Burgdorf og Hans Krebs.

Sykepleieren Erna Flegel fortalte at den siste dagen sluttet radioene å virke, og umulig å bli klar over situasjonen. Hun ble i lasarettet i rikskanselliets kjeller for å ta seg av de sårede, og de sovjetiske soldatene behandlet henne høflig og tilrådet henne å låse døren sin. Hun mente selv hun var blant de siste som forlot førerbunkeren.

### Til stede i bunkeren

### Viktige besøkende

## Etter krigen
Ruinene av både det gamle og nye Rikskanselliet ble ryddet av de sovjetiske okkupasjonsmyndighetene i årene mellom 1949, bunkeren var hovedsakelig intakt, selv om noen områder ble fylt av vann. I desember 1947 forsøkte de sovjetiske myndighetene å sprenge bunkeren, men bare noen innvendige vegger ble ødelagt.

Området ble liggende i sikkerhetssonen rett bak Berlinmuren på østtysk side og i 1959 begynte de østtyske myndighetene en rekke sprengninger av restene etter Rikskanselliet og også av bunkeren. Nærheten til Berlinmuren gjorde at området ble liggende brakk fram til 1970-årene, da bunkeren ble avfotografert innvendig av Stasi før ytterligere deler av anlegget ble sprengt i forbindelse med oppføringen av dagens bebyggelse.

Fortsatt er deler av anlegget intakt under bakken og forsøkt glemt i etterkrigstiden for å hindre at det skulle bli noe valfartssted for nynazister. Området skulle fremstå mest mulig anonymt og upåfallende. Først i juni 2006, i forbindelse med fotball-VM i Tyskland, satte tyske myndigheter etter årelang debatt opp et skilt på stedet som viser hvor bunkeren lå, og hvordan den så ut.

Anlegget er ikke tilgjengelig for publikum.

Bundesarchiv Bild 183-M1204-319, Berlin, Reichskanzlei, gesprengter Führerbunker.jpg|Ruiner av bunkeren etter bombingen i 1947
Berlin 2011 location of Führerbunker.jpg|*Führerbunker* og en informajonstavle om Gertrud-Kolmar-Straße i april 2007
Site of Fuhrerbunker in 2005.jpg|Området for førerbunkeren fotografert i 2005. Bunkeren lå under dagens parkeringsplass
Place Of the Führerbunker P7120036.JPG|Området fotografert i 2007


## Referanser


## Litteratur
* Pietro Guido *Führerbunker-Discovered its Mysteries* ISEM-Milano, femte utgave 2012, ISBN 88-87077-03-7 
* Antony Beevor, *Berlin: Nederlaget 1945* ISBN 82-04-09992-4
* Joachim C. Fest, *[[Der Untergang]]*, (2002) ISBN 3-8286-0172-3
* James P. O'Donnell, *The Bunker*, ISBN 0-553-13248-2
* Hugh Trevor-Roper: *The Last Days of Hitler*, (norsk tittel: *Hitlers siste dager*), University of Chicago Press, åttende utgave 1987, ISBN 0-226-81224-3 (paperback)

## Eksterne lenker
*