Coenwulf av Mercia

**Coenwulf** (også stavet **Cenwulf**, **Kenulf** og **Kenwulph**, latin: Coenulfus; født ukjent, død 821), var konge over Mercia fra desember 796 til sin død i 821. Coenwulf nedstammet fra en bror til kong Pybba av Mercia, som hadde regjert Mercia tidlig på 700-tallet. Han ble konge etter Ecgfrith av Mercia, sønn av Offa av Mercia. Ecgfrith hadde regjert i bare 141 dager, da Coenwulf overtok tronen, og Coenwulf besteg tronen samme år som Offa døde. I de første årene av Coenwulfs regjeringstid måtte han hanskes med et opprør i Kent, som hadde vært under Offas kontroll. Eadberht Præn kom tilbake fra eksil i Frankerriket for å gjøre krav på tronen i Kent, og Coenwulf ble tvunget til å vente på pavelig støtte før han kunne gripe inn.

Da pave Leo III gikk med på å bannlyse Eadberht Præn, invaderte Coenwulf og gjenerobret kongeriket. Eadberht ble tatt til fange, blindet og fikk hendene hugget av. Coenwulf ser også ut til å ha mistet kontrollen over kongeriket East Anglia i den tidlige delen av sin regjeringstid, ettersom et uavhengig myntsystem dukker opp under kong Eadwald av East Anglia. Coenwulfs myntsystem dukker opp igjen i 805, noe som indikerer at kongeriket igjen var under kontroll av Mercia. Det er registrert flere felttog fra Coenwulf mot waliserne, men bare én konflikt med Northumbria, i 801, selv om det er sannsynlig at Coenwulf fortsatte å støtte motstanderne til den northumbrianske kongen Eardwulf.

Coenwulf kom i konflikt med Wulfred, erkebiskop av Canterbury, om spørsmålet om hvorvidt lekfolk kunne kontrollere religiøse hus som klostre. Sammenbruddet i forholdet mellom de to nådde til slutt et punkt hvor erkebiskopen ikke kunne utføre sine plikter på minst fire år. En delvis løsning ble nådd i 822 med Coenwulfs etterfølger, kong Ceolwulf, men det var ikke før rundt 826 at et endelig forlik ble inngått mellom Wulfred og Coenwulfs datter, Cwoenthryth, som hadde vært hovedmottakeren av Coenwulfs tildelinger av religiøs eiendom.

Coenwulf ble etterfulgt av sin bror, Ceolwulf. En legende etter den normanniske erobringen hevder at sønnen hans, Cynehelm (Kenelm), ble myrdet for å få tronfølgen. Innen to år ble Ceolwulf avsatt, og kongedømmet gikk permanent fra Coenwulfs familie. Coenwulf var den siste kongen av Mercia som utøvde betydelig dominans over andre angelsaksiske kongedømmer. Innen et tiår etter hans død hadde kongeriket Wessex’ framvekst begynt under kong Egbert, og Mercia gjenvant aldri sin tidligere maktposisjon.

## Bakgrunn og kilder

I mesteparten av 700-tallet var Mercia dominerende blant de angelsaksiske kongedømmene sør for elven Humber. Æthelbald, som kom til tronen i 716, hadde etablert seg som overherre over de sørlige angelsakserne innen 731. Han ble myrdet i 757 og ble kort etterfulgt av Beornred, men innen et år ble Beornred avsatt av Offa som tok tronen for seg selv. Offas datter Ædburh giftet seg med Beorhtric av Wessex i 789, og Beorhtric ble deretter en alliert. Offa grep inn avgjørende i Kent på 780-tallet,[ og ble på et tidspunkt overherre over East Anglia, hvis konge, Æthelred, ble halshugget på Offas ordre i 794.

Det ser ut til at Offa forsøkte å eliminere dynastiske rivaler i arvefølgen til sønnen Ecgfrith. Ifølge et samtidig brev fra Alkuin av Tours, en engelsk diakon og lærd som tilbrakte over et tiår som fremste rådgiver ved Karl den stores hoff, «har hevnen for blodet som ble utgytt av faren nådd sønnen»; Alkuin la til: «Dette var ikke en styrking av kongeriket, men dets undergang.» Offa døde i juli 796. Ecgfrith etterfulgte ham, men regjerte i mindre enn fem måneder før Coenwulf kom til tronen.

Et betydelig antall brev stammer fra perioden, spesielt fra Alkuin, som korresponderte med konger, adelsmenn og geistlige over hele England. Brev mellom Coenwulf og pavedømmet er også bevart. En annen viktig kilde for perioden er *[[Den angelsaksiske krønike]]*, en samling annaler på angelsaksisk som forteller angelsaksernes historie. Krøniken var imidlertid en vestsaksisk produksjon, og antas noen ganger å være partisk i favør av Wessex. Charter fra Coenwulfs regjeringstid har overlevd; dette var dokumenter som ga land og eiendom til tilhengere eller geistlige, og ble bevitnet av kongene som hadde myndighet til å gi landet. Et charter kan registrere navnene på både en underliggende konge og hans overherre på vitnelisten som er vedlagt tildelingen. En slik vitneliste kan for eksempel sees på *Ismere Diploma*, hvor Æthelric, sønn av kong Oshere av den lille kongeriket Hwicce], beskrives som en «subregulus», eller underkonge, av Æthelbald.

## Mercia og Sør-England ved Ecgfriths død

Ifølge *[[Den angelsaksiske krønike]]* regjerte Ecgfrith bare i 141 dager. Offa er kjent for å ha dødd i 796, enten 26. juli eller 29. juli, så Ecgfriths dødsdato er enten 14. desember eller 17. desember samme år. Coenwulf etterfulgte Ecgfrith som konge. Coenwulfs fars navn var Cuthberht, som kan ha vært den samme personen som en ealdorman med det navnet som vitnet til charter under Offas regjeringstid. Coenwulf er også registrert som vitne til charter under Offas regjeringstid. Ifølge slektsregisteret over konger i Mercia som er bevart i den angliske samlingen (angelsaksiske kongelige slektsregistre og regjeringslister bevart i fire manuskripter), var Coenwulf etterkommer av en bror av Penda ved navn Cenwealh, som det ikke finnes noen annen opptegnelse om. Det er mulig at dette refererer til Cenwealh av Wessex, som var gift med (og senere forkastet) en søster av Penda.

Coenwulfs slekt kan ha vært knyttet til kongefamilien i Hwicce, et underkongerike av Mercia rundt den nedre elven Severn. Det ser ut til at Coenwulfs familie var mektig, men de var ikke av nyere merciansk kongelig avstamning. Et brev skrevet av Alkuin til folket i Kent i 797 beklager at «knapt noen finnes nå av den gamle kongestammen». Eardwulf av Northumbria hadde, i likhet med Coenwulf, fått sin trone i 796, så Alkuins betydning er ikke klar, men det kan være at han ment det som en fornærmelse mot Eardwulf eller Coenwulf eller begge. Alkuin hadde utvilsomt negative synspunkter på Coenwulf, og betraktet ham som en tyrann og kritiserte ham for å ha forlatt én kone og tatt en annen. Alkuin skrev til en merciansk adelsmann for å be ham hilse Coenwulf fredelig «hvis det er mulig», noe som antydet usikkerhet rundt Coenwulfs politikk overfor karolingerne.

Coenwulfs tidlige regjeringstid var preget av et sammenbrudd i Mercias kontroll i Sør-England. I East Anglia preget kong Eadwald mynter omtrent på denne tiden, noe som antyder at han ikke lenger var underlagt Mercia. Et charter fra 799 ser ut til å vise at Wessex og Mercia var fremmedgjorte en stund før den datoen, selv om charteret ikke anses som utvilsomt ekte. I Kent brøt det ut et opprør, sannsynligvis etter Ecgfriths død, selv om det har blitt antydet at det begynte mye tidligere på året, før Offas død. Opprøret ble ledet av Eadberht Præn, som hadde vært i eksil ved Karl den stores hoff: Eadberhts sak hadde nesten helt sikkert karolingisk støtte. Eadberht ble konge av Kent, og Æthelheard, erkebiskopen av Canterbury på den tiden, flyktet fra sitt sete; det er sannsynlig at Canterburykatedralen ble plyndret.

## Regjeringstid

Coenwulf var ikke villig til å iverksette militære tiltak i Kent uten at pave Leo III bekreftet at Eadberht var en tronpretendent. Grunnlaget for denne påstanden var at Eadberht angivelig hadde vært prest, og som sådan hadde gitt fra seg enhver rett til tronen.[21] Coenwulf skrev til paven og ba Leo vurdere å gjøre London til sete for det sørlige erkebispedømmet, og dermed fjerne æren fra Canterbury. Det er sannsynlig at Coenwulfs grunner omfattet tapet av Mercias kontroll over Kent. Pave Leo nektet å gå med på å flytte erkebiskops embete til London, men i samme brev samtykket han i at Eadberhts tidligere ordinasjon gjorde ham uberettiget til tronen.

Pavens tillatelse til å gå til sak mot Eadberht ble utsatt til 798, men da den ble mottatt, tok Coenwulf affære. Mercianerne fanget Eadberht, stakk ut øynene hans og hugg av ham hendene, og førte ham deretter i lenker til Mercia, hvor han ifølge senere tradisjon ble fengslet i Winchcombe, et religiøst hus nært knyttet til Coenwulfs familie. Senest i 801 hadde Coenwulf plassert sin bror, Cuthred, på tronen i Kent. Cuthred regjerte til sin død i 807, hvoretter Coenwulf selv tok kontroll over Kent både i navn og reelt. Coenwulf kalte seg selv «konge av mercierne og provinsen Kent» (*rex Merciorum atque provincie Cancie*) i et charter datert 809.

Offas herredømme over kongeriket Essex ble videreført av Coenwulf. Kong Sigeric av Essex dro til Roma i 798, ifølge *Den angelsaksiske krønike*, og abdiserte antagelig tronen til fordel for sin sønn, Sigered. Sigered forekommer i to charter fra Coenwulf i 811 som konge (*rex*) av Essex, men tittelen hans reduseres deretter, først til *subregulus*, eller underkonge, og deretter til *dux* eller ealdormann.
Hendelsesforløpet i East Anglia er mindre klar, men Eadwalds myntproduksjon opphørte, og ny myntproduksjon som ble utstedt av Coenwulf begynte rundt 805. Det er således sannsynlig at Coenwulf med makt gjenopprettet Mercias dominans der. Gjenopptakelsen av vennskapelige forbindelser med Wessex under Beorhtric fikk et tilbakeslag da Beorhtric døde og tronen i Wessex gikk over til Egbert, som i likhet med Eadberht hadde vært en eksil ved Karl den stores hoff. *Den angelsaksiske krønike* beretter at samme dag som Egbert kom til tronen, ledet en ealdormann av Hwicce ved navn Æthelmund en styrke over Themsen ved Kempsford, men ble beseiret av mennene fra Wiltshire under ledelse av Weohstan, også en ealdormann. Egbert kan også ha hatt et krav på tronen i Kent, ifølge krøniken, men han gjorde ingen forsøk på å gjenvinne den under Coenwulfs regjeringstid. Egbert ser ut til å ha vært uavhengig av Mercia fra begynnelsen av sin regjeringstid, og Wessex’ uavhengighet betydde at Coenwulf aldri var i stand til å gjøre krav på overherredømmet over de sørlige angelsakserne som hadde tilhørt Offa og Æthelbald. Han gjorde imidlertid krav på tittelen «keiser» i et charter, den eneste angelsaksiske kongen som gjorde det før 900-tallet.

I 796 eller 797 gikk waliserne til angrep på Mercias styrker ved Rhuddlan. I 798 var Coenwulf i posisjon til å invadere Wales som gjengjeldelse og drepte Caradog ap Meirion, kongen av Gwynedd. En borgerkrig i Gwynedd på 810-tallet endte med at Hywel ap Caradog klarte å tilrive seg kongsmakten i 816 eller 817, og Coenwulf invaderte på nytt, denne gangen herjet han Snowdonia og tok kontroll over Rhufuniog, et lite walisisk territorium nær Rhos. Det er ikke klart om Mercia var involvert i et slag som er registrert på øya Anglesey i 817 eller 818, men året etter herjet Coenwulf og hæren hans kongeriket Dyfed i sørvestlige Wales.

Den northumbrianske kongen, Æthelred, ble myrdet i april 796, og mindre enn en måned senere ble hans etterfølger, Osbald, avsatt til fordel for Eardwulf. Eardwulf fikk Alhmund drept i 800; Alhmund var sønn av kong Alhred av Northumbria, som hadde regjert fra 765 til 774. Alhmunds død ble ansett som et martyrium, og kulten hans utviklet seg deretter i Derby, et territorium i Mercia, noe som kanskje antydet Mercias involvering i northumbriansk politikk på den tiden. Coenwulf ga gjestfrihet til Eardwulfs fiender, som hadde blitt forvist fra Northumbria, og følgelig ble Mercia invadert av Eardwulf i 801. Invasjonen og kamphandlingene endte imidlertid uavgjort, og fred ble avtalt på like vilkår. Coenwulf kan også ha stått bak kuppet i 806 som førte til at Eardwulf mistet tronen sin, og han fortsatte sannsynligvis å støtte Eardwulfs fiender etter at Eardwulf kom tilbake i 808.

## Familie og arvefølge

Et dokument fra 799 nevner en hustru til Coenwulf ved navn Cynegyth; dokumentet er forfalsket, men denne detaljen er muligens nøyaktig. Ælfthryth er mer pålitelig etablert som Coenwulfs kone, igjen fra dokumentbevis; hun er registrert i dokument datert mellom 804 og 817. Coenwulfs datter, Cwoenthryth, overlevde ham og arvet klosteret i Winchcombe som Coenwulf hadde opprettet som en del av familiens arv. Cwoenthryth var senere involvert i en lang strid med erkebiskop Wulfred om hennes rettigheter til klosteret. Coenwulf hadde også en sønn, Cynehelm (Kenelm), som senere ble kjent som en helgen, med en kult som dateres tilbake til minst 970-tallet. Ifølge Alfred den stores biograf, den walisiske munken og biskopen Asser, var Alfreds hustru Ealhswith en etterkommer av Coenwulf gjennom moren Eadburh, selv om Asser ikke sier hvilket av Coenwulfs barn Eadburh stammer fra.

Coenwulf døde i 821 i Basingwerk nær Holywell i Flintshire, sannsynligvis mens han forberedte seg til et felttog mot waliserne som fant sted under hans bror og etterfølger, Ceolwulf, året etter. Coenwulfs legeme ble flyttet til Winchcombe hvor den ble gravlagt i St. Mary's Abbey (senere kjent som Winchcombe Abbey). En kilde fra midten av 1000-tallet hevder at Cynehelm kortvarig arvet tronen mens han fortsatt var barn, og deretter ble myrdet av sin lærer Æscberht etter ordre fra Cwoenthryth.

Denne versjonen av hendelsene er fylt med «historiske problemer», ifølge en historiker, og det er også mulig at Cynehelm kan identifiseres med en ealdormann som er vitne til charter tidligere i Coenwulfs regjeringstid, og som ser ut til å ha dødd rundt 812. Historikeres oppfatning er ikke enstemmig på dette punktet: Simon Keynes har antydet at ealdormannen sannsynligvis ikke er den samme personen som prinsen, og at Cynehelm derfor godt kan ha overlevd til slutten av farens regjeringstid. Uavhengig av tolkningen av Cynehelms legende, ser det ut til å ha vært dynastisk uenighet tidlig i Ceolwulfs regjeringstid: et dokument fra 825 hevder at etter Coenwulfs død «oppsto det mye uenighet og utallige uenigheter mellom forskjellige konger, adelsmenn, biskoper og prester i Guds kirke om svært mange saker av sekulær betydning».

Coenwulf var den siste i en rekke av konger i Mercia som begynte med Penda tidlig på 700-tallet, som utøvde dominans over mesteparten av eller hele Sør-England. I årene etter hans død ble Mercias posisjon svekket, og slaget ved Ellendun i 825 etablerte Egbert av Wessex som den dominerende kongen sør for Humber.

Historikeren John Blair har identifisert bevis for at Coenwulf ble æret som en helgen, i hvert fall innen 1100-tallet, og har ham med i sin «Handlist of Anglo-Saxon Saints». Bevisene tyder på at kongen ser ut til å ha blitt hedret som en «hellig velgjører», i henhold til Blair, ved Winchcombe Abbey på 1100-tallet, og at en relikvie av *Sanctus Kenulfus* dukker opp i en relikvieliste fra Peterborough Abbey fra 1100-tallet.

## Referanser


## Litteratur

### Primære kilder
* 
* 
* 
* 

### Sekundære kilder
* 
* 
* 
* Blackburn, Mark & Grierson, Philip, *Medieval European Coinage.* Cambridge: Cambridge University Press, reprinted with corrections 2006. 
* Blair, John, 'A Handlist of Anglo-Saxon Saints', in 
* 
* Blunt, C.E.; Lyon, C.S.S. & Stewart, B.H. "The coinage of southern England, 796–840", *British Numismatic Journal* 32 (1963), 1–74
* 
* 
* 
* 
* 
* Kelly, S.E., "Wulfred", in 
* Keynes, Simon, "Mercia", in 
* Keynes, Simon, "Offa", in 
* Keynes, Simon, "Mercia and Wessex in the Ninth Century", in 
* 
* Lapidge, Michael, "Alcuin of York", in 
* 
* Nelson, Janet, "Carolingian Contacts", in 
* 
* Stafford, Pauline, "Political Women in Mercia, Eighth to Early Tenth Centuries", in 
* 
* 
* 
* 
* Williams, Gareth, "Mercian Coinage and Authority", in 
* Wormald, Patrick, "The Age of Offa and Alcuin", in 
* 

## Eksterne lenker
*