Laryngalteorien

**Laryngalteorien** er en teori for det urindoeuropeiske språket. Det har vært lyder som er falt bort i nesten alle datterspråk, men som har påvirket vokalene der. Disse lydene kalles gjerne *[[Laryngalisering|laryngaler]]*.

## Historie

Den første ansatsen til teorien ga Ferdinand de Saussure i 1879. Han viste på reint teoretisk grunnlag at de «opprinnelige» lange vokalene kunne oppfattes som opphavlig diftonger, der siste del var en bortfalt lyd som han kalte en «sonantisk koeffisient». Denne hadde farget vokalen før den falt bort. Parallelt med diftongiske avlydsrekker som *ei : oi : i* kunne da f.eks. den langvokaliske avlydsrekken *ā : ō : a* reduseres til . (Saussure brukte en annen notasjon.) – Saussure gikk ikke videre med sin hypotese, og han forklarte heller ikke opphavet til den lange vokalen *ē*.

Meget viktig for utvikling av laryngalteorien var den danske lingvisten Hermann Møller. Han mente at de indoeuropeiske språkene var i slekt med de semittiske, og antok at de bortfalne lydene svarte til semittiske laryngaler, dvs. strupelyd. Han identifiserte tre laryngaler: en som ikke farger en tilstøtende *e*, en som farger den til *a*, og en som farger den til *o*.

Nå er nok slektskapet med semittisk usikkert, og det er heller ikke sikkert at lydene virkelig var laryngaler. Likevel er betegnelsen *laryngaler* blitt stående for disse bortfalne lydene.

I begynnelsen var teorien lite påaktet, men i 1927 kunne den polske lingvisten Jerzy Kuryłowicz vise at i hettittisk, et utdødd språk i Lilleasia, var det i mange tilfeller en lyd (vanligvis transkribert *h*), der laryngalteorien antar laryngalene .

Men samsvaret mellom hettittisk *h* og rekonstruerte laryngaler har vist seg å være problematisk. Ikke minst fins det også mange tilfeller med *a* i andre indoeuropeiske språk, der vi ikke finner *h* i hettittisk. Dette har gjort at teorien langsomt vant innpass. Fra slutten av 1900-tallet ble den dog allment akseptert.

## Hvor mange laryngaler var det?

Det er i dag varierende oppfatninger av hvor mange laryngaler det har vært. Vanligst er det å anta tre: 
:   farger ikke tilstøtende *e*.
:   farger tilstøtende *e* til *a*.
:   farger tilstøtende *e* til *o*.
Men ofte vet vi ikke hvilken laryngal vi har. Da skrives den gjerne *H*.

En annen oppfatning er at hver av disse tre har en stemt og en ustemt variant, slik at vi i alt har seks laryngaler, men at vi oftest ikke kan avgjøre hvilken variant. Dette har bl.a. vært brukt til å forklare hvorfor  ikke alltid er bevart i hettittisk.

Oswald Szemerényi antar at det bare er én laryngal.

## Teoriens innhold

Etter vokal føre en konsonant forlenges vokalen når laryngalen faller bort:
: * > ē* . Eks.: **' > germansk ''*gētōn-'' f. > norsk ''gåte'' f.
: '' > ā'' . Eks.: '' > mātér-'' > germansk ''mōdér-'' f. > norsk ''moder, mor'' f.
: '' > ō'' . Eks.: '' > bhlōtó-'' > germansk ''blōdō-''  n.pl. > norsk ''blod'' n.

Føre en vokal faller laryngalen bort uten forlengelse. Det ser vi tydeligst i begynnelsen av ord:
: '' > e'' . Eks.: '' > éd-'' > germansk ''ét-'' > norsk ''ete'' v.
: '' > a'' . Eks.: '' > altró-'' > germansk ''aldrá-'' > norsk ''alder'' m.
: '' > o'' . Eks.: '' > ows-'' > germansk ''auzán-'' n. > norsk ''øre'' n. «sanseorgan».

Mellom to konsonanter vil oftest en laryngal gå over til en lyd som tradisjonelt ble skrevet . Denne går over til ''i''  i indo-iranske språk, men til ''a'' ellers. I gresk har vi kanskje isteden **', men dette er omstridt. Delvis faller en mellomkonsonantisk laryngal bort, etter regler som ikke er de samme i alle språk. Eksempler:
: *pHtér-* «far» > *patér-* > germansk *fadér-* > norsk *fader, far* m.
: **' «datter» > germansk ''duhter-'' > norsk ''datter'' f.

Som eneste indoeuropeiske språk har sanskrit både stemte og ustemte [[aspirat]]er, altså både f.eks. ''dh'' og ''th''. Tradisjonelt ble derfor indoeuropeisk rekonstruert med begge lydtypene. Innafor laryngalteorien er det antatt at bare ''dh'' er opphavlig, mens ''th'' er oppstått av ''t'' + laryngal.

Et problem er hvordan frikativer kan utvikle seg til vokalene ''a'' og ''i'' mellom to konsonanter. Dette forklares ofte ved at en [[anaptyktisk vokal]] er satt før eller etter vokalen, altså  . Denne vokalen er det da som utvikler seg til ''a'' eller ''i''.

Bortfallet av laryngalene gjør at det dannes nye langvokaliske avlydsrekker:
: ''  >  ē :  ō : a.''
: ''  >  ā : ō : a.''
: ''  >  ō : ō : a.''
Det dannes også nye kortvokaliske avlydsrekker der vokalfargen er endret:
: ''  >  a : o : a.''
: '' >  o : o : a.''

Tradisjonell indoeuropeisk [[fonetikk]] inneholdt «langdiftonger», dvs. diftonger der første element var en lang vokal, som ''ōi''. Innafor laryngalteorien er det vanligst å oppfatte «langdiftonger» som vokal + laryngal + resonant. Men dette har vist seg problematisk. Det har vært vanskelig er å forklare lydutviklinga med lydregler som også ellers er brukt.

==Spor etter laryngalene==

Blant annet i germansk har vi trolig en utvikling ''wH > ww'' og ''jH > jj'' mellom to vokaler, kanskje også ''Hj > jj''. I nordiske språk får vi ei videreutvikling ''ww > ggw'' og ''jj > ggj''. Dette kalles tradisjonelt ''Verschärfung''. Eksempler:
: Ie. ''*wejH-'' > germansk ''*wajju-'' > norsk ''vegg'' m.
: Ie. **' > germansk **dawwō-* > norsk *dogg* f.
: Ie. **drewH-* > germansk **trewwa-* > norsk *trygg* adj.

På gresk og armensk er det i mange tilfeller først i ordet en vokal som mangler i andre indoeuropeiske språk. Dette kalles en protetisk vokal. Disse kan ofte ha sitt opphav fra laryngaler, som:
: **' «stjerne» > gresk ''astēr'', men norsk stjerne f.
: *** «tann» > gresk *odōn* (genitiv *odóntos*), men norsk *tann* f.
Men ikke alltid har vi en protetisk vokal der vi skal vente, og det er også protetiske vokaler som ikke kan stamme fra laryngaler. 

I sanskrit har mange verbalstammer en *i* foran endelser som begynner på en konsonant. Denne *i*-en kan gå tilbake til en laryngal. Her kan vi da ha avlydsveksling med en lang vokal. Slike stammer kalles *set-stammer*. I eksemplet har vi et e-trinn *ew* og et nulltrinn *u*:
: E-trinn *ew*: *bhéwH-t-* > sanskrit *bhavitum* (infinitiv).
: Nulltrinn *u*: *bhuH-tós* > sanskrit *bhūtás* (adjektiv).

Hunkjønnsord dannes opphavlig med suffikset * > -ā*. Derfor er hunkjønnsordene egentlig konsonantstammer. Dette forklarer hvorfor disse bøyes annerledes enn opphavlige vokalstammer.

I noen tilfeller er en laryngal «herdet» til *k*. dette kan vi ha i verbet * > kows-yé/ó-* > germansk *hauziján-* > norsk *høre*. Ordet er dermed i slekt med *øre* n.

==Benvenistes rotteori==

Med laryngalteorien har vi trolig oversikt over alle indoeuropeiske konsonanter. Dette er ei forutsetning for den franske lingvisten [[Emile Benveniste]]s rotteori, som er en teori for verbalstammer. Etter Benveniste skulle en verbalstamme bestå av ei rot med to konsonanter, og til denne kunne det legges inntil to konsonanter («utvidelser»). – Denne rotteorien er brukt bl.a til å avgjøre om det er mulig å anta laryngaler i bestemte posisjoner.

==Uttale==

Det er fortsatt uenighet om uttalen av laryngalene. Det er nokså stor enighet om at de ble uttalt langt bak i munnen, og at de var frikativer. Det er ei utbredt oppfatning at ** inneholdt et labialt element, fordi den rundet vokalen (farget den til *o*). Et slikt labialt element hadde indoeuropeisk også i konsonantene .

[[Fredrik Otto Lindeman]] antar (1997) at laryngalene hadde er stemt og en ustemt variant, og antyder forsøksvis at de var dorsale frikativer (som den tyske ach-lyden, fonetisk skrevet *x*. Den tilsvarende stemte lyden skrives ). Han mener at laryngalene ** forholder seg til hverandre som de dorsale plosivene *''.  Han antyder disse uttalene, med betydelig usikkerhet: 

## Litteratur

*Fredrik Otto Lindeman: Introduction to the 'Laryngeal Theory'. Innsbruck  1997. (= Innsbrucker Beiträge zur Sprachwissenschaft, Bd. 91).
*Winfred P. Lehmann: Theoretical Bases of Indo-European Linguistics. London og New York 1993. Routledge.
*Oswald J. L. Szemerényi: Introduction to Indo-European Linguistics, 4th edition. Oxford 1990. Oxford University Press. 
De fleste etymologiske ordbøker tar ikke med laryngaler, men noen gjør det:
*Harald Bjorvand og Fredrik Otto Lindeman: Våre arveord. 2. utgave. Oslo 2007. Novus forlag.
*Helmut Rix (red.): Lexikon der indogermanischen Verben. Wiesbaden 2001. Dr. Ludwig Reichert Verlag.

## Eksterne lenker
https://web.archive.org/web/20090903062241/http://www.utexas.edu/cola/centers/lrc/iedocctr/ie.html