Erich Mielke

**Erich Fritz Emil Mielke** (født 28. desember 1907 i Berlin, død 21. mai 2000 i Berlin) var en tysk kommunistisk politiker og overhode for det politiske politiet Stasi i DDR 1957-89.

Mielke var opprinnelig aktiv i *[[Kommunistische Partei Deutschlands]]* i Weimarrepublikken, og ble senere en av de mektigste skikkelsene innenfor *[[Sozialistische Einheitspartei Deutschlands]]* i DDR. Der bygget han opp det som ble Stasi, og var 1957-89 «minister for statssikkerhet». Han hadde også en rekke andre verv og titler, blant annet general i *[[Nationale Volksarmee]]* («den nasjonale folkehæren»).

I 1989 ble han arrestert for maktmisbruk. Etter Tysklands gjenforening ble han i 1993 dømt til seks års ubetinget fengsel for overlagt drap på politimennene Paul Anlauf og Franz Lenck i 1931 («drapene på Bülowplatz»). Han ble prøveløslatt fra fengselet i 1995 i en alder av 88 år etter å ha sont drøyt to tredjedeler av straffen, og var da Tysklands eldste fange. På grunn av hans høye alder og svekkede mentale tilstand ble rettsprosessen mot ham for hans handlinger som Stasi-sjef, innstilt i 1998. De siste årene bodde han under navnet «Erich Müller» på et pleiehjem i Berlin og var dement. Han ble begravet i umerket grav.

Erich Loest beskriver Mielke sammen med Honecker som hovedansvarlige for å ha drevet DDR mot avgrunnen, og Mielke som en hjerteløs kyniker.

## Bakgrunn
Mielke hadde arbeiderklassebakgrunn og vokste opp i bydelen Wedding som sønn av en vognmaker. Begge foreldrene var med på å grunnlegge KPD i 1918. I 1921 ble han medlem av KPDs ungdomsorganisasjon og bevoktet møtene deres som «parti-selvforsvar».

### Kommunistisk aktivist under Weimarrepublikken
Mielke ble medlem av det tyske kommunistpartiet i 1927 og deltok i agitasjon og gatekamper. 9. august 1931 skjøt og drepte han, sammen med Erich Ziemer (1906-37), og etter oppfordring fra Walter Ulbricht, politimennene Paul Anlauf og Franz Lenck. På flukt fra politiet flyktet han til Sovjetunionen. Saken mot ham ble utsatt av landretten i Berlin i 1934, fordi han hadde flyktet. Ziemer dro under falskt navn til Spania der han falt og ble utnevnt til «helt av Sovjetunionen» posthumt. Erich Wichert (1909-85) som også var tiltalt i samme sak, ble i 1933 dømt til 15 års tukthus, men senere posisjonerte han seg i DDRs forvaltning.

### Eksil i Sovjetunionen
Fra 1932 gikk Mielke på Kominterns militærpolitiske skole og senere på «Leninskolen» under navnet «Paul Bach». Vurdert som en pålitelig stalinist som blindt adlød ordrer, overlevde han Stalins utrenskninger, som ellers gikk hardt ut over tyske kommunister i Sovjetunionen. Mielke anga flere av sine landsmenn og KPD-partifeller til NKVD under Moskvaprosessene.

### Den spanske borgerkrig og andre verdenskrig
Mellom 1936 og 1939 ble han sendt fra Moskva for å delta i den spanske borgerkrig som politisk kommissær. I Spania gikk han under navnet Fritz Leissner og tjenestegjorde i den 14. internasjonale brigade som kjempet mot Franco. Etter Francos seier tok han seg over til Frankrike. Han ble internert, rømte og tatt til fange igjen i 1943 og satt i arbeidsleir. Han ble tatt til fange i Vichy-Frankrike under andre verdenskrig. Mielkes aktiviteter under andre verdenskrig er likevel omdiskutert. Han ble ofte hørt syngende sovjetiske partisansanger sammen med senere Stasi-kolleger.

## DDR
### Etter andre verdenskrig
En måned etter den tyske kapitulasjonen i 1945 reiste han til den sovjetiske okkupasjonssonen, der han ble politiinspektør. Hans oppgave var å bygge opp en sikkerhetsstyrke som skulle sikre kommunistpartiets kontroll i sovjetisk sone. Han var medlem av SEDs sentralkomité 1950-89.

### Stasi
I Mielkes tid som Stasi-sjef hadde han 85&nbsp;000 heltidsansatte og 170&nbsp;000 uoffisielle medarbeidere som overvåket befolkningen i DDR. Så mange arbeidet for Stasi, at det i enhver offentlig bygning befant seg minst én person som holdt Stasi informert om alt som foregikk. På Mielkes ordrer utførte Stasi bortføringer, trakassering, fengsling og tortur av tusenvis av borgere. Han skal selv ha deltatt i forhør av enkelte politiske fanger. Mielke var en av de mektigste og mest forhatte menn i DDR.

### Murens fall
7. november 1989 trakk Mielke seg fra sin stilling sammen med alle andre medlemmer av DDR-regjeringen, som svar på de endrede politiske og sosiale vilkår i landet samme høst. Seks dager senere, 13. november 1989, var Mielke i sentrum for en av de mest berømte tv-sendte hendelser i tysk historie. Da han tiltalte medlemmene i DDRs *[[Volkskammer]]* (DDRs parlament) som  *Genossen* («kamerater») slik han pleide, ropte noen ergerlige ikke-kommunistiske medlemmer til ham at han ikke skulle gjøre det. Samtidig var det latter i salen fordi Mielke nettopp hadde sagt at Stasi hadde gode kontakter i arbeiderklassen. Mielke svarte at tiltalen «kamerater» kun var en formell sak og la til: «*Men jeg elsker... jeg elsker alle... alle mennesker...*»

## Rettssak og død
Etter murens fall ble Mielke arrestert og i oktober 1993 dømt av landretten i Berlin til seks års fengsel for drapene på politimennene Paul Anlauf og Franz Lenck, samt for et drapsforsøk. Under rettssaken brukte aktoratet de opprinnelige dokumentene fra etterforskningen i 1934, som var blitt funnet i Mielkes personlige safe etter oppløsningen av Stasi. I dommen Mielke fikk for drapene på Bülowplatz, tok dommeren, Theodor Seidel, opp Mielkes gjerninger i DDR, og slo fast at Mielke «*vil gå inn i historien som en av de mest fryktede diktatorer og politiministre i det 20. århundre*».

Mielke sonet dommen i Moabit fengsel i Berlin. Under soningen var han langt på vei dement. Fangevokterne gav ham en rød telefon som ikke var koblet til utenverdenen, men som Mielke brukte til sine fantasisamtaler. Ellers brukte han mye tid på å se på *[[gameshow]]s* på TV. Etter soning av drøyt to tredeler av straffen ble Mielke løslatt på prøve i tråd med vanlige soningsregler. I søknaden om prøveløslatelse argumenterte advokaten hans med at han var «totalt forvirret». Mielke var da 88 år og Tysklands eldste fange.

I 1998 ble videre straffeforfølgelse for forbrytelser begått som Stasi-sjef innstilt, begrunnet med Mielkes svekkede mentale tilstand og høye alder. Han døde i 2000 på et pleiehjem i Berlin, 92 år gammel, der han hadde bodd under det vanlige navnet Müller. Han ble begravet i en umerket grav på *[[Zentralfriedhof Friedrichsfelde]]* i Berlin-Lichtenberg, noen kilometer fra sin gamle arbeidsplass. Han ligger begravet utenfor æreslunden som ble opprettet av SED-regimet etter andre verdenskrig.

Talen ved hans båre ble holdt av tidligere generalmajor i Stasi, Willi Opitz.

## Erich Mielke i fiksjon
I nøkkelromanen *Collin* av Stefan Heym fra 1979 opptrer skikkelsen «Wilhelm Urack», som er et nærgående portrett av Erich Mielke.

## Se også
* ''Forschungs- und Gedenkstätte Normannenstraße

## Referanser


## Eksterne lenker
* Mielkes "Ich liebe alle"-tale i sin helhet 
* Nekrolog på World Socialist Web Site
* Willi Opitz' tale ved Mielkes båre