Desentralisering

**Desentralisering** er prosessen der makt, myndighet, ansvar og ressurser flyttes fra sentrale statlige organer til regionale og lokale nivåer. Formålet er ofte å legge beslutninger nærmere innbyggere og lokalsamfunn, og å gi lokale folkevalgte organer større handlingsrom innenfor rammene av nasjonal politikk og lovverk.
Desentralisering står i kontrast til *[[sentralisering]]* og kan anta ulike former avhengig av hva som overføres: politisk beslutningsmakt, administrative oppgaver, økonomiske virkemidler eller territoriell autonomi.

## Historie
Moderne desentralisering har ofte blitt aktualisert i spennet mellom nasjonal standardisering og lokale hensyn. I mange land var 1800-tallet preget av statsbygging og sterkere sentral styring, mens 1900-tallet i økende grad brakte reformer som etablerte eller styrket lokale folkevalgte organer, regional forvaltning og lokale budsjettrammer. Internasjonalt har desentralisering særlig fra andre halvdel av 1900-tallet vært knyttet til mål om bedre tjenesteyting, økt deltakelse og tydeligere ansvarslinjer mellom nivåene i staten.

## Typer desentralisering
Desentralisering kan deles inn etter hva som overføres fra sentralt til lokalt nivå.

### Politisk desentralisering
Politisk desentralisering innebærer at beslutningsmyndighet flyttes til folkevalgte organer på lavere nivå enn staten, for eksempel kommunestyrer og regionale forsamlinger. Dette skal styrke lokaldemokratiet ved at innbyggerne kan velge representanter som fatter vedtak i saker som berører deres område.

### Administrativ desentralisering
Administrativ desentralisering handler om å flytte ansvar for gjennomføring, drift og forvaltning fra sentrale organer til lokale eller regionale enheter. Dette kan skje som:
* *dekonsentrasjon* (statlige etater etablerer regionale/lokale kontorer),
* *delegering* (oppgaver legges til underordnede nivåer eller etater), eller
* *devolusjon* (mer varig overføring av oppgaver til selvstendige lokale organer).
Målet er ofte at tjenester skal kunne tilpasses lokale behov innenfor nasjonale rammer.

### Økonomisk desentralisering
Økonomisk (fiskal) desentralisering dreier seg om overføring av inntekter, budsjettansvar og finansielle virkemidler til lokale nivåer. Det kan omfatte lokale skatter/avgifter, andeler av nasjonale skatter og statlige overføringer. Tilstrekkelige og forutsigbare inntekter anses som en forutsetning for at lokale organer skal kunne utføre oppgaver og prioritere mellom tjenester.

### Territoriell desentralisering
Territoriell desentralisering innebærer at geografiske regioner får en særskilt grad av selvstyre og institusjoner med omfattende myndighet, ofte regulert gjennom lover eller forfatningsbestemmelser. Dette kan ligne føderale ordninger, men innenfor en enhetsstat der den formelle suvereniteten ligger hos sentralstaten.

## Mulige virkninger
Forskning og politikkdebatt om desentralisering peker ofte på både gevinster og utfordringer.

### Mulige fordeler
* **Demokratisk nærhet og deltakelse**: beslutninger tas nærmere innbyggerne, og lokale prosesser kan bli mer tilgjengelige.
* **Bedre tilpasning**: lokale myndigheter kan i større grad tilpasse tjenester til lokale forhold.
* **Klarere ansvar**: sammenhengen mellom prioriteringer, finansiering og tjenester kan bli tydeligere lokalt.

### Mulige ulemper
* **Ulikhet**: forskjeller i økonomi og kapasitet kan gi ulik tjenestekvalitet mellom områder.
* **Kapasitetsutfordringer**: små enheter kan mangle fagmiljøer, personell eller styringskompetanse til nye oppgaver.
* **Samordning**: flere beslutningsnivåer kan gjøre nasjonale satsinger og tiltak på tvers av grenser mer krevende.

## Desentralisering i Norge
Lokalt selvstyre har lange tradisjoner i Norge. Formannskapslovene av 1837 regnes som en sentral milepæl ved at lokale folkevalgte organer ble etablert og gitt ansvar for lokale oppgaver.
Norge ratifiserte Europarådets charter om lokalt selvstyre i 1989, og prinsippet om lokalt selvstyre ble grunnlovfestet i 2016 gjennom Grunnloven §49 (andre ledd).

Fra 1. januar 2024 består Norge av 357 kommuner og 15 fylker (fylkeskommuner).
Kommunene har ansvar for blant annet grunnskole, primærhelsetjeneste, planlegging, vann og avløp og lokale kulturtilbud, mens fylkeskommunene blant annet har ansvar for videregående opplæring, fylkesveier, kollektivtransport og regional utvikling.

På 2010-tallet ble kommunestrukturen endret gjennom kommunereformen. Fra 1. januar 2020 var det 356 kommuner som følge av sammenslåinger i reformperioden.
Senere ble enkelte endringer reversert, og antallet kommuner økte til 357 fra 1. januar 2024.

## Eksempler internasjonalt
* **Spania**: Spania er en enhetsstat med omfattende regionalt selvstyre, og landet er siden 1978 inndelt i 17 autonome regioner med egne institusjoner.
* **India**: Gjennom grunnlovsendringer i 1992 ble et system for lokalt selvstyre på landsby- og distriktsnivå (*Panchayati Raj*) styrket og institusjonalisert.
* **Sverige**: Sverige har sterke tradisjoner for lokalt selvstyre der kommuner og regioner har omfattende ansvar for velferdstjenester; helse- og omsorgstjenester finansieres i stor grad gjennom regionale og kommunale skatter.

## Referanser