Rahsaan Roland Kirk

**Rahsaan Roland Kirk** (født 7. august 1935 i Columbus i Ohio, død 5. desember 1977) var en amerikansk jazz multi-instrumentalist som blant annet spilte tenor, saksofon, fløyte og mange andre instrumenter. 

Han var kjent for sin vitalitet på scenen. Hans virtuose improvisasjon og evne til å spille på flere forskjellige instrumenter samtidig gjorde ham til en meget populær musiker i USA. Kirk ble helt blind i veldig tidlig alder som følge av dårlig medisinsk behandling. I 1970 la Kirk navnet Rahsaan til navnet sitt etter å ha hørt dette navnet i en drøm.

Kirk foretrakk hele tiden å lede sitt eget band fremfor å bli ledet av andre.  Han gjorde flere jobber sammen med arrangør Quincy Jones og trommeslageren Roy Haynes og han samarbeidet flere ganger med bassisten Charles Mingus. En av hans mest kjente fremførelser er hans spill på fløyte og solo på Quincy Jones’ stykke «Soul Bossa Nova», som senere er brukt i noen av Austin Powers-filmene.

Spillet hans hadde generelt røtter i soul jazz eller hard bop, men Kirks kunnskaper om amerikansk jazzhistorie tillot ham å bruke mange elementer fra jazz-musikken til å spille for eksempel swing eller frijazz. Kirk absorberte også flere klassiske påvirkninger, og hans artisteri reflekterte flere elementer av popmusikk som ble skrevet av komponister som Smokey Robinson og Burt Bacharach, så vel som Duke Ellington, John Coltrane og flere andre amerikanske jazzmusikere. 

Hans konsertalbum Bright Moments fra 1973 er et eksempel på en av hans mange populære show. Hans viktigste instrument var tenor og saksofon, som oftest ble disse supplert av andre saksofoner, og i sterk kontrast med den lyse lyden av fløyte. Kirk var politisk frittalende. Mellom sangene under mange av hans konserter snakket han ofte om aktuelle politiske saker, herunder afroamerikansk historie og borgerrettsbevegelsen i USA. Disse monologene hans var ofte fylt med satire og/eller absurd humor.

Rahsaan var veldig oppdatert på utviklingen av det amerikanske samfunnet, og han diskuterte ofte utviklingen av rasemessige og økonomisk urettferdighet og forskjellene mellom afroamerikanere og USAs hvite befolkning. Han deltok ofte i protester mot det han mente var rasisme når enkelte TV-kanalene ikke alltid ansatte ikke-hvite musikere.

I 1975 fikk Kirk et alvorlig hjerneslag, noe som førte til en delvis lammelse av den ene siden av kroppen hans. Men han fortsatte likevel å fremføre og spille inn sanger og albumer, men han måtte modifisere flere av instrumentene for at han skulle blir i stand til å spille på dem med bare én arm. På en konsert på Ronnie Scotts klubb i London klarte han å spille to instrumenter samtidig, og han fortsatte å turnere internasjonalt og han opptrådte flere ganger på TV etter slaget. Han døde av sitt andre hjerneslag i 1977 etter ha spilt en konsert ved Indiana University Student Union i Bloomington i Indiana.

Kirk spilte og samlet inn en rekke musikalske instrumenter, i hovedsak ulike saksofoner, klarinetter og fløyter. Hans viktigste instrumenter var på tenorsaksofon og på to obskure saksofoner som han hadde lagd selv. Kirk endret disse instrumentene selv for å tilpasse dem til sin egen spille-teknikk.

Kirk ble også en innflytelsesrik fløytist, og han lagde flere spille-teknikker som han hadde utviklet selv. En av teknikkene hans var å synge eller nynne, samtidig som han spilte på en av fløytene sine. En annen måte han spilte på var å spille på standard tverrgående fløyte samtidig som han ofte brukte en nesefløyte.

Den populære gitaristen Jimi Hendrix nærmest «forgudet» Kirk, og han skal ha sagt at han håpet en gang å få samarbeide med ham. Trombonisten Steve Turre var sterkt påvirket av Kirks musikk (og ved hans bruk av ett skall av en konkylie som ett av sine mange instrumenter). Kirks teknikk med nynning samtidig som han spilte fløyte var meget populært.

Han døde av sitt andre store hjerneslag da han var 42 år gammel.

Det britiske postpunkbandet Rip Rig + Panic tok navn etter Kirks album Rip, Rig and Panic fra 1965.

## Opptredener i Norge
Kirk var i Norge i 1967 og 1970. Leder Per Ottersen i Kongsberg Jazzfestival betegnet ham som jazzens altmuligmann, i stand til å spille fem blåseinstrumenter samtidig. Totalt behersket han 42 instrumenter, men altså bare noen få samtidig, også i 1967 da han hadde  med seg pianisten Ron Burton. Ellers i kvartetten  spilte  danskene Alex Riel trommer og Niels-Henning Ørsted Pedersen bass. Opptakene derfra figurerer på utgivelsen *Jazz Icons: Roland Kirk live in '63 and '67* (2008). Etter konserten i Kongsberg kino med 600 tilhørere spilte han jam på Bykroa med Karl Otto Hoff og hans hoff samt Per Borthens swingdepartement. 

Noen uker etter var han ved Moldejazz og jammet med Ben Webster på Molde kino, og senere hadde konsert med sin kvartett, der Roman Dylag erstattet Orsted Pedersen på bass. Konserten ble vist i programmet *Tonetreff* på NRK den 26. august 1967. Knapt tre år etter var han nevnt i syv av Down Beats instrument-kategorier, og spilte ved Universitetets Aula 18. februar 1970 med sitt *Vibration Society*, med Dick Griffin trombone, Ron Burton piano, Vernon Martin bass og Harold White trommer.

## Referanser

## Eksterne lenker
* 
* 
* 
*