Albéric Magnard

**Lucien Denis Gabriel Alberic Magnard** (født 9. juni 1865 i Paris, død 3. september 1914 i Baron i Oise) var en fransk komponist.

## Liv
Alberic Magnard var sønn av Emilie Bauduer og Francis Magnard (1837-1894) som var en bestselgende forfatter og utgiver av *[[Le Figaro|avisen Le Figaro]]*. Magnard var fire år gammel da hans mor begikk selvmord. Han studerte jus, men etter bestått eksamen dro han til Pariskonservatoriet for å studere komposisjon. Fra 1886 studerte han kontrapunkt med Théodore Dubois i samme klasse med Jules Massenet og fikk førstepremie i harmonilære i 1888. På Konservatoriet møtte han også Vincent d'Indy, som ga ham privatundervisning i orkestrering (1888 - 1892). Magnards to første symfonier ble til under veiledning av d'Indy, den *1. Symfoni i c-moll* er dedikert til ham.

På samme tid skrev Magnard musikkanmeldelser i avisen *Le Figaro* og pådro seg noen fiender med dette. På den andre siden nektet han å dra nytte av sin fars sosiale relasjoner. I 1896 giftet Magnard seg med Julie Creton og underviste i kontrapunkt på Schola Cantorum, som var grunnlagt i 1894 av d'indy, de to årene etterpå og skrev sin *3. Symfoni i b-moll*. Omtrent på denne tiden begynte Magnards hørsel å bli dårligere.

På grunn av farens formue var han økonomisk sikret. Derfor var han ikke avhengig av å inngå musikalske kompromisser. Men han hadde i mange år problemer med å få sin musikk oppført. Hans venn Guy Ropartz, siden 1894 leder av konservatoriet i Nancy, oppførte flere av verkene hans og Magnard ga en konsert på egen regning i 1899. Fra 1902 begynte han å gi ut sine komposisjoner selv (opus 8 til opus 20). På grunn av dette gikk mange manuskripter tapt da huset hans brant i 1914. I Dreyfus-saken stilte Magnard seg på siden av Zola, og komponerte i denne anledningen orkesterstykket *Hymne til Rettferdighet* (1902).

Ved begynnelsen av Første verdenskrig sendte Magnard sin kone og deres to døtrene til et trygt sted mens han ble igjen på eiendommen *Manoir de Fontaines* i Baron. Da en tysk rekogniseringsenhet kom ditt, skjøt han på dem og drepte en soldat. Soldatene skjøt tilbake og satte huset i brann. Magnard omkom i brannen og liket hans kunne ikke identifiseres i ruinene senere. Brannen ødela Magnards upubliserte manuskripter, for eksempel hans opera *Yolande*, to akter fra operaen *Guercœur* og en sangsyklus. Ropartz, som hadde oppført operaen *Guercœur* i 1908, har rekonstruert de tapte to aktene fra erindringen sin og oppførte operaen flere ganger igjen etter 1931.

## Stil
I likhet med Gabriel Fauré bruker Magnard den modale skalaen, og hans forkjærlighet for kanon, koral og fuge ligner på César Franck. Tendensen til rytmisk-metrisk bytte og overlapping refererer til Claude Debussy og Maurice Ravel. HanMagnardforetrakk en saklig satsteknikk og følte seg i musikalsk slekt med Beethoven. Noen komposisjoner, særlig symfoniene, inneholder passasjer som minner om Gustav Mahler, og hans bruk av salmer i symfoniene førte til at han fikk kallenavnet «en fransk Bruckner». I sine operaer brukte Magnard Richard Wagners ledemotivteknikk.

## Komposisjoner
Det er ikke mange av Magnards komposisjoner som er bevart. Litt over 20 verk er publisert, blant annet tre operaer og fire symfonier.

### Verk med opusnummer
* Tre stykker for piano, op. 1
* *Dans suite i gammel stil* op. 2, for orkester
* *Seks musikalske dikt*, op. 3 (sanger; 1887-90)
* 1. Symfoni i c-moll, op. 4 (1889/90)
* *Yolande*, op. 5, Opera (premiere i 1892, tapt)
* 2. Symphony i E-dur, op. 6 (1893)
* *Promenader* op. 7 for piano (1893)
* Kvintett for klaver og blåsere i d-moll, op. 8 (1894)
* *Begravelsessang*, op 9, for orkester
* Ouverture, op. 10, for orkester
* 3. Symfoni i b-moll, op. 11 (i 1895/96)
* *Guercœur* op. 12, Opera (1897-1901)
* Fiolin sonate i G-dur, op. 13 (1901)
* *Hymne til rettferdighet*en op. 14 for orkester (1901/02)
* *Fire musikalske dikt*, op. 15 (sanger)
* Strykekvartett i e-moll, op. 16 (1902/03)
* *Hymne til Venus*, op. 17 for orkester
* Piano trio i f-moll, op. 18 (1904/05)
* *Bérénice* op. 19, Opera (premiere i 1911)
* Cello sonate i A-dur, op. 20 (1909/10)
* 4. Symfoni i C-moll, op. 21 (1913)
* 12 musikalske dikt, op. 22 (sanger)

### Uten opusnummer

* *En Dieu Mon Espérance et Mon Épée pour Ma Défense,* for piano
* *À Henriette*, Sang

## Referanser


## Litteratur

* Jens Malte Fischer: Magnard, Alberic. I: Ludwig Finscher Stater (Red.): *[[Die Musik in Geschichte und Gegenwart|MGG]]*. Bind 11. Bärenreiter Verlag, 2004, s. 805-807.
* Ulrich Tadday (Red.): *Alberic Magnard*. Musikk konsepter 163, edition tekst+kritik, 2014, ISBN 978-3-86916-331-4
* Jens Malte Fischer: Klassisk Wagner-ISM? Alberic Magnard og hans operaer "Guercoeur" og "Bérénice", i: J. M. Fischer, Fra mirakel av Opera, Wien, 2007, s. 113-155.
* Simon-Pierre Perret/Harry Semi-Rik: Alberic Magnard, Paris, 2001.
* André Segond (Ed.): *Bérénice d'Alberic Magnard*, programboken for Opera de Marseille, Arles, 2001. Volumet inneholder blant annet en detaljert biografisk skildring av Simon-Pierre Perret, en hyllest av Pierre Lalo (først publisert i *Le temps* 1941 – derfor er her, avstanden til Wagner uthevet og nærhet til Rameau), og en detaljert bibliografi.

## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* 
*  i International Music Score Library Project