open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Khalifah bin Hareb av Zanzibar

**Khalifa ibn Harub [[Al Bu Said-dynastiet|al Bu Said]]** (arabisk: خليفة بن حارب البوسعيد) (født 26. august 1879 i Muskat, Oman, død 9. oktober 1960 i Stone Town, Zanzibar var den niende sultanen av Zanzibar. Han var sønn av Harub ibn Thuwayni, og etterfulgte sin fetter og svoger som sultan av Zanzibar, da denne abdiserte. Khalifa ibn Harub hersket over Zanzibar fra 9. desember 1911 til 9. oktober 1960.

I 1900, giftet han seg med prinsesse Sayyida Matuka bint Hamud Al-Busaid, datter av den sjuende sultan av Zanzibar og søster av den åttende sultan. Han ble etterfulgt av sin eldste gjenlevende sønn, Abdullah bin Khalifa

Han ble tiltalt som sayyid.

Deler av museet Sultanens palass på Zanzibar er dedisert til Khalifa.

## Referanser
Austadtunnelen

**Austadtunnelen** er en veitunnel i Flekkefjord kommune i Agder. Den er en del av Europavei 39 og er 1040 meter lang. Tunnelen ble oppgradert i 2015.

## Se også
* Veitunneler i Norge
* Undersjøiske veitunneler i Norge

## Referanser
Arp Schnitger

**Arp Schnitger** (1648–1719) var en av sin tids mest berømte og produktive orgelbyggere, og regnes som den som fullendte det nordtyske barokkorgelet.

## Liv og virke
Schnitger var aktiv over hele Nord-Europa, spesielt i Tyskland og Nederland, men også i Brasil og Portugal finnes det schnitgerorgler. I tillegg til hovedverkstedet i Hamburg hadde han flere filialer mellom Groningen og Berlin der lærlinger og medarbeidere arbeidet med å bygge nye orgler og vedlikeholde/bygge om eldre instrumenter. Omtrent 30 av Schnitgers instrumenter er i fortsatt nær opprinnelig stand. Totalt bygde han langt over 100 instrumenter, de flest i middeltone-temperering slik at  de fikk en stor klangrenhet.

Schnitgers orgler er friske og kraftfulle, med brusende mixtur-registre og sterke basser, og egner seg både til akkompagnement av kirkeforsamlingens salmesang og til å virkeliggjøre ideene til komponistene innen den nordtyske orgelskolen.

## Innflytelse
Lambert Daniel Kastens, som ble regnet som en av Schnitgers beste elver, tok med seg schnitgertradisjonen til Danmark, der innflytelsen holdt seg til inn på 1800-tallet. Kastens bygde også flere store orgler i Norge, blant annet barokkorgelet i Oslo domkirke. Av disse er stort sett bare fasasene intakt.

Schnitgers orgler har vært inspirasjonkilde for moderne orgelbyggere. Danske instrumentmakere begynte å interessere seg for Schnitgers orgelstil rundt 1940, og innflytelsen har vært avgjørende for utviklingen av det moderne danske orgel. Den svenske organisasjonen *Göteborg Organ Art Center* har for forskningsformål bygd en eksakt replika av et Schnitgerorgel som står i *Örgryte nya kyrka*.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* Arp-Schnitger-Gesellschaft (med info om liv og virke)
* Arp-Schnitger-Orgeln (info og mange fotos)
* Sida av H.-W. Coordes (med oversiktskart og detaljinfo om alle orglene)
* Nær fullstendig diskografi
* Arp Schnitger på ''Kulturportal Nordwest''.
Kåltistel

**Kåltistel** (latin: *Cirsium olecraceum*) er en flerårig plante i kurvplantefamilien. 

Den er en storvokst art og kjennetegnes ved at blomstene er omgitt av store bleke gulgrønne blader rundt blomsterhodene. Stilken, som er uten torner er vanligvis ugrenet og kan bli opptil en og en halv meter høy. Bladene er myke, med brede fliker og bladkantene er hele eller sagtannede, med myke torner. 

Kåltistel blomstrer fra juli til september med vanligvis lysegule blomster. I sjeldne tilfeller kan blomstene også være mørkrødfiolette. Planten er lett å kjenne igjen og den kan også danne hybrider med flere av de andre tistelartene. 

Kåltistel trives på fuktig mark i enger, ved bekker og i fuktig skog. Den kan også noen ganger dukke opp på kulturmark som åkerkanter, skrotmark og veikanter.

Det latinske navnet c. olecraceum stammer fra det latinske ordet olus som betyr grønnsak. Arten er spiselig og har blitt  brukt til mat i land som Russland, India og Japan.

I Norge er kåltistel hovedsakelig funnet på Østlandet og mer sjelden langs kysten nord til Troms. Den er i tilbakegang her i landet og flere forekomster registrert tidlig på 1980-tallet ser ut til å være borte. Kåltistel vurderes nå som nær truet på Rødlista. 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
MT «Bergestrand» (1950)

**MT «Bergestrand»** var et tankskip bygget ved Nederlandsche Dok & Scheepsbouw Mij. som byggenummer 425. Levert til rederiet Sig. Bergesen d.y. & Co.  i oktober 1950. Vidersolgt flere ganger før hun ble rammet av brann og kondemnert.

## «Bergestrand»
* 1950: oktober: Levert til Sig. Bergesen d.y. & Co., Stavanger som «Bergestrand».

## «Balmi»
* 1957: Solgt til Erling Sannes & Co. Bodø. Omdøpt «Balmi».

## «Polyrambler»
*1958: juni: Solgt til Einar Rasmussen P/R ved Einar Rasmussen, Kristiansand. Omdøpt «Polyrambler».

## «San Martin De Porres»
*1963: november: Solgt til Flaxman Comp. Nav. S.A, Monrovia. Omdøpt «San Martin De Porres».
*1965: I Den engelske kanal på reise København til Argentina brøt det ut brann i maskinrommet. Skipet ble tauet til Nederland, der hun ble kondemnert. 
*1965: 4. mai: Ankom Rotterdam for opphugging.

## Kilder
* 

## Eksterne lenker
* 
*
Verdenscupen i boccia 2003

**Verdenscupen i boccia 2003** (CPISRA Boccia World Cup 2003) ble arrangert i Christchurch på New Zealand, og var fjerde gang verdenscupen i boccia ble arrangert. Arrangør var CPISRA - Cerebral Palsy International Sports and Recreation Association.

## Resultater, individuelt

## Resultater, lagkonkurranser

## Eksterne lenker
* CPISRA - Ranking 19-12-2006 (med resultater fra World Cup 2003)
Solfrid Rørlien Saue

**Solfrid Rørlien Saue** (født 1958) er en norsk TV-vertinne, programleder, forfatter og kunstner. 

Hun var TV-vertinne i NRK fra 1983 til 1988 og var senere programleder i TVNorge og TV3. I tillegg har hun også skrevet flere kokebøker, blant annet sammen med Gino Valente.

Saue var tidligere gift med NRK-kollega Harald Mæle.

## Bibliografi
* 1987: *Vestlandsmat*
* 1988: *Norwegian Cooking*
* 1989: *Solfrid og Ginos matbok – to kulturer møtes i kjøkkenet*
* 1994: *Avkledd* (selvbiografisk om angstlidelse)

## Referanser
Sayyid

**Sayyid** eller sayed (seyyed = iransk, kurdisk og tyrkisk uttale, sayed = arabisk, afghansk, pakistansk og indisk uttale) er en tittel innen islam som gis til mannlige etterkommere av profeten Muhammed, gjennom hans dattersønner Hasan og Hussein. Den motsvarer for kvinner **sadat** eller **sayyida**. Det er et «storhetsattributt» og respektert tittel som ofte brukes foran fornavnet og betyr «herre» eller «hersker» (på engelsk tilsvarer det «lord»).

Tittelen sayyid forekommer hovedsakelig innen den islamske greinen sjia. Tittelen er innen sjia et anerkjent og respektert navn på dem som anses å være etterkommere til profeten Muhammed. Tittelen kan bare gå i arv fra far til sønn. Dette sammen med tittelens iboende religiøse kraft har medført at det historisk har funnets en strikt regulering og registrering av alle som har vært berettiget til å bære tittelen sayyid. Dette har medført at en ekte sayyid i hvert fall kan spore sin stamtavle tilbake til 600-tallet e.Kr. 

Den strenge regulering som finnes av tittelen har sin bakgrunn i til dels den belastningen det medfører å gjøre krav på å være etterkommer til profeten og dels den særstilling samt de privilegier som den som bærer tittelen får. I Iran har tittelens privilegerte stilling historisk ytret seg blant annet i at tittelinnehaveren ikke har hatt skatteplikt og tilhørt det styrende sjiktet i samfunnet. Andre fordeler som kan nevnes er at i mange sufiordner kan bare en sayyid inneha den høyeste ordensgraden. I Irans nåværende politiske system kan bare en sayyid velges som den øverste politiske lederen, Velayate Faqih. 

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Islamic Names: An Introduction av Annemarie Schimmel
Ringerike rådhus

**Ringerike rådhus** ble bygget som **Norderhov rådhus** og sto ferdig i 1962, mens Norderhov herredskommune fortsatt eksisterte. Norderhov inngikk da storkommunen Ringerike oppsto 1. januar 1964, gjennom kommunesammenslåing av de tidligere kommunene Hønefoss, Hole, Ådal, Tyristrand og Norderhov. Samtidig ble Norderhov rådhus automatisk til Ringerike rådhus. Hole forlot den nye storkommunen igjen i 1977 og ble på selvstendig igjen.

## Anton Solbakken

Den første ordføreren som satt i det nye rådhuset var Anton Solbakken (Ap), ordfører i Norderhov i perioden 1947–1963. Ordfører Solbakken har i ettertid også fått æren for at Ringerike sykehus ble bygget på Hvervenmoen, og der er det plassert en byste av ham i en liten park utenfor hovedinngangen. Solbakken ga seg i politikken samtidig med at nye Ringerike kommune oppsto.

## Arkitektene Magnus og Anton Poulsson
Rådhuset ble tegnet av arkitektene Magnus Poulsson og Anton Poulsson. Ringerikes Blad skriver lørdag 30. juni 1962 om åpningsseremonien, og Anton Poulsson sier i sin tale at rådhuset i stor grad er hans fars verk.  

Det er oppført av elementer i betong og ligger fysisk rett sør for Storelva ved Kvernbergsund bru og i Osloveien 1. Dette stedet ligger i tidligere Norderhov og regnes til Eikli. Rett over veien for rådhuset ligger bygningsmassen etter gamle Eikli skole, som nylig ble nedlagt til fordel for nye Benterud skole. 

## Rådhusrestauranten
Da bygget var nytt var det opprinnelig en restaurant i underetasjen - *Rådhusrestauranten*. Denne er for lengst nedlagt, men lokalene benyttes fortsatt til bevertning og lignende ved spesielle begivenheter og arrangement i kommunal regi. 

## Referanser
Amilcare Ponchielli

**Amilcare Ponchielli** (1834–1886) var en italiensk komponist og musikkpedagog.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Amilcare Ponchielli ble født i Paderno (siden 1950 kalt Paderno Ponchielli) i provinsen Cremona i regionen Lombardia i Italia. Han viste tidlig musikalsk talent, og ni år gammel vant han et stipend for å studere ved konservatoriet i Milano. 

### Komponist
Her ved konservatoriet skrev han sin første symfoni bare ti år gammel. I 1856, to år etter at han forlot konservatoriet, skrev han sin første opera *I promessi sposi* - *De trolovede* basert på romanen *[[I promessi sposi]]* av Alessandro Manzoni. 

De følgende operapremiærene ble uten særlig suksess, og den tidlige karrieren hans var preget av finansielle vanskeligheter. Fra 1861 til 1874 ledet han blåseorkeseret *Banda della Guardia Nazionale* i byen Piacenza, og i denne perioden komponerte eller arrangerte han over 200 verk for blåseorkester. Blant disse finnes den aller første konserten som er skrevet for eufonium. Ponchiellis gjennombrudd kom da han reviderte sin første opera, *[[I promessi sposi (opera)|I promessi sposi]]*, i 1872. Nå var han i ferd med å skape seg et navn, og balletten *Le due gemelle* fra 1873 hjalp på framgangen hans.

I 1874 slo han seg ned i Milano, og den 26. juni giftet han seg med sopranen Teresina Brambilla (1845-1921) som hadde spilt rollen som *Lucia* i nyoppføringen av *I promessi sposi*.

I 1874 skrev Ponchielli også operaen *I Lituani* – *Litauerne*, som fikk en god mottagelse og ble fremført i St. Petersburg ti år senere. Det best kjente verket hans i dag er operaen *La Gioconda* (1876), basert på skuespillet *Angelo, tyrannen fra Padua* av Victor Hugo. *La Gioconca* er i fire akter og er særlig kjent for ballettmusikken *Timenes dans*. Operaen ble omarbeidet flere ganger, og versjonen som er mest populær i dag kom ut i 1880. I 1876 startet Ponchielli også på arbeidet med operaen *I mori di Valenza*, som han selv aldri skulle bli ferdig med. Operaen ble uroppført i 1914, 28 år etter komponistens død.

Ponchiellis neste store operaverk ble det bibelske dramaet *Il figliuol prodigo* (Den fortapte sønn) fra 1880. Operaen *Marion Delorme* kom fem år senere. Begge var basert på skuespill av Victor Hugo. Til tross for at de var rike på musikalsk nytenking ble de ingen store suksesser i samtiden. Likevel inspirerte de den nye generasjonen italienske komponister, som Giacomo Puccini, Pietro Mascagni og Umberto Giordano.

I 1881 ble Ponchielli utnevnt til kapellmester i katedralen i Bergamo, og samme år ble han professor i komposisjon ved konservatoriet i Milano. Her hadde han blant andre Puccini og Mascagni som elever. 

Ponchielli døde i Milano i 1886.

## Populærkultur
Ponchiellis *Timenes dans* er brukt i Walt Disneys musikalske animasjonsfilm Fantasia og ble også brukt som melodi til sangteksten *[[Hello Muddah, Hello Fadduh]]* av Allan Sherman, kjent på norsk som *Heisann Mutter'n, heisann Fatter'n* og på svensk som *Brev från kolonien* av Cornelis Vreeswijk.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*
Knúkur (Mykines)

**Knúkur** (560 moh.) er et fjell på Mykines på Færøyene.

Fjellet er det høyeste på Mykines, men kun Færøyenes 145. høyeste totalt.

Den 26. september 1970 styrtet et fly på vei fra Bergen til Vágar lufthavn ved Knúkur på grunn av dårlig vær. I ulykken mistet 8 av de 34 passasjerene livet.

## Referanser
Heðinsskorarfjall

**Heðinsskorarfjall** (433 moh.) er et fjell på Mykines på Færøyene.

Fjellet er det nest høyeste på Mykines, og Færøyenes 226. høyeste totalt.

## Referanser
MC Rens diskografi

**MC Rens diskografi** består av fire studioalbumer og en EP. Han har solgt mer enn 1.5 millioner plater i USA.

## Studioalbum
### EP

### Soloalbum

### Med N.W.A.

## Singler
Fransk Polynesias president

**Fransk Polynesias president** er leder for selvstyre&shy;regjeringen i det franske oversjøiske samfunnet Fransk Polynesia.

## Makt og myndighet
Presidenten og regjeringen er sammen med Fransk Polynesias forsamling og Det økonomiske, sosiale og kulturelle råd de sentrale selvstyre&shy;institusjonene i den oversjøiske kollektiviteten Fransk Polynesia. Presidenten velges av Fransk Polynesias forsamling blant forsamlingen egne medlemmer etter prinsippet om parlamentarisme. Valgperioden for en periode for fem år, med mulighet for gjenvalg for ytterligere én periode.

Presidenten har hånd om regjeringsarbeidet, leder selvstyre&shy;forvaltningen og representerer Fransk Polynesia, også internasjonalt, særlig i regionale fora. Regjeringssjefen kan treffe enkelte beslutninger på egen hånd, inngå kontrakter og avtaler med kommuner og staten. Presidenten har ansvar for å kunngjøre vedtak fattet av regjeringen og andre institusjoner i *Journal officiel de la Polynésie française*.

## Utvikling av presidentembetet

I 1977 fikk Fransk Polynesia begrenset selvstyre. Den franske guvernøren ble erstattet av en høykommissær, som likevel fortsatte som leder av den utøvende makt. Regjeringsrådets leder fikk tittelen visepresident og selvstyreregjeringen fikk hånd om et begrenset felt av lokale saker.

Ved utvidelsen av selvstyreordningen i 1984 ble den utøvende makt tillagt en regjering utgått av det folkevalgte organet, Fransk Polynesias forsamling. Regjeringens leder fikk tittelen president.

Fra 1984 ble de praktisert en ordning med dobbel investitur, det vil si at forsamlingen først valgte presidenten og deretter godkjente ministrene. Både regjeringssjefen og ministrene måtte ha forsamlingens tillit.

Ved revisjon av selvstyreloven er presidentens makt senere økt. I 1990 fikk presidenten fullmakt til selv å oppnevne ministrene, uten godkjenning fra den folkevalgte forsamlingen. Dette gjør at presidenten har stor makt over regjeringsmedlemmene. Presidenten velger sine ministre, hvor mange han ønsker å gi statsrådsmakt og hvilke saksfelt ministrene skal arbeide med saksfelt.

Særlig i den lange regjeringsperioden til Gaston Flosse fra 1991 til 2004 utviklet det seg en maktkonsentrasjon i posisjonen som regjeringspresident. Etter dette har det vært mer ustabile parlamentariske forhold og hyppige regjeringsskifter. På grunn av skiftende allianser og ustabile regjeringer, er det innført konstruktivt mistillitsvotum. En president kan bare kastes dersom det samtidig er framsatt forslag om en erstatter.

## Presidentkontor
Under Gaston Flosse ble det satt i gang arbeider med å bygge om en historisk kaserne i sentrum av Papeete til kontorer for presidenten. . Presidentpalasset sto ferdig i 2000.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Polynesiere

**Polynesiere** er folkegrupper som taler polynesiske språk. De befolker øyer i det sentrale Stillehavet i et område med utstrekning fra Hawaii i nord, til Påskeøya i sørøst og New Zealand i sørvest. Området kalles «den polynesiske triangel».

Polynesierne er etterkommere etter folk tilhørende lapita-kulturen på Tonga og Samoa. Fra det første årtusen spredte polynesierne seg fra Samoa og østover til øygruppene Cookøyene, Marquesasøyene, Selskapsøyene, Tuamotuøyene, Australøyene, Pitcairnøyene og Påskeøya, nordøstover til Hawaii og sørvestover til New Zealand, Kermadecøyene, Chathamøyene og Norfolkøya. 

Migrasjonsprossesen, når de ulike øygruppene ble bosatt og i hvilken rekkefølge, er et omdiskutert tema. Arkeologiske funn og lingvistiske analyser kan gi ulike resultater. I *Aschehougs verdenshistorie* fra 1999 oppgis polynesiernes ankomst til Samoa å ha funnet sted for 3000 år siden, mens de sies å ha nådd Hawaii og Påskeøya omkring år 400 og New Zealand omkring år 800. Nyere arkeologisk forskning anser at spredningen fant sted senere enn det man før har ment, mellom 950 og 1150. Analyser av språkene tyder på at Marquesasøyene ble bosatt først, omkring år 900, deretter Selskapsøyene og Hawaii omkring år 1000. En metaanalyse av arkeologiske radiokarbondata publisert i 2011 satte ekspansjonen til øyene øst i Polynesia til mellom 1025 og 1120 for Selskapsøyene og mellom 1190 og 1290 for de øvrige øygruppene, inkludert New Zealand. 

Søtpotetens utbredelse viser at polynesierne på et tidspunkt før europeernes ankomst har vært i kontakt med Sør-Amerika.

I tillegg til kjerneområdet i «den polynesiske triangel», finnes det også polynesiske befolkningsgrupper på spredte øyer i Melanesia og Mikronesia. Det gjelder enkeltøyer i Mikronesiaføderasjonen,  Papua Ny-Guinea, Salomonøyene, Vanuatu og Ny-Caledonia.

## Referanser
Mykineshólmur

**Mykineshólmur** er en holme på Færøyene, beliggende på vestspissen av Mykines. Holmen er øygruppens vestligste landfaste punkt.

Holmen er skilt fra Mykines ved det smale sundet , men tilgjengelig til fots via en 35 meter lang bro. Det finnes en fyrlykt på holmen.

Holmen er med sine 45 hektar Færøyenes nest største etter Tindhólmur.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Ahutoru

**Ahutoru** (født omkring 1750, død 6. november 1771) var den første polynesier som besøkte Europa.

Ahutoru var bror av en høvding på Tahiti. I april 1768 fikk han kontakt med kaptein Louis Antoine de Bougainville, som da var innom Tahiti etter å ha utforsket Tuamotuøyene. Ahutoru kunne fortelle Bougainville at Samuel Wallis hadde vært innom noen måneder tidligere. Bougainville tok Ahutoru med på ferden videre og benyttet ham som tolk og informant. 

Ahutoru ble med på sjøreisen tilbake til Europa. I mars 1769 kom Ahutoru til Paris, der han vakte oppmerksomhet som en av de edle ville. Han ble introdusert for intellektuelle og adelsmenn og var i audiens hos kong Ludvig  XV. Bougainville benyttet hans kunnskap for sin beskrivelse av Tahiti.

I oktober 1771 fikk Marc-Joseph Marion du Fresne i oppdrag å seilte tilbake til Tahiti med Ahutoru. På Mauritius ble han smittet av kopper og døde av dette noen uker etter at skipet forlot øya.

## Referanser
Rabbentunnelen

**Rabbentunnelen** er en 50 meter lang og 4,40 meter høy veitunnel langs europavei 6 i Vefsn kommune i Nordland fylke i Norge. Tunnelen ble åpnet i 2005. Tunnelen befinner seg i Fosen, like sør for Korgfjellet og ble åpnet som en del av en utbedret  veistrekning like sør for Korgfjelltunnelen i 2005.

## Referanser


## Se også
*Korgfjelltunnelen
*Veitunneler i Norge
Dalmovikhalstunnelen

**Dalmovikhalstunnelen** er en 164 meter lang og 4,40 meter høy veitunnel langs E6 i Saltdal kommune i Nordland fylke i Norge. Tunnelen ble åpnet i 1991. 
Sammen med Saltnestunnelen erstatter Dalmovikhalstunnelen gamle hovedvei, blodveien, mellom Rognan og Botn.

## Se også
*Veitunneler i Norge

## Referanser


## Eksterne lenker
* Statens vegvesen [veikart](https://www.vegvesen.no/vegkart/vegkart/#kartlag:geodata/hva:(~(id:67,filter:(~),farge:'0_0))/@520670,7442457,12/vegobjekt:89193149:58b02c:67)
Saksenviktunnelen

**Saksenviktunnelen** er en 1148 meter lang og 4,40 meter høy veitunnel langs E6 i Saksenvik i Saltdal kommune i Nordland fylke i Norge.
Tunnelen ble rehabilitert i 2017.

## Se også
*Kvænflågtunnelen
*Veitunneler i Norge

## Referanser


## Eksterne lenker
*Staten vegvesen [veikart](https://www.vegvesen.no/vegkart/vegkart/#kartlag:geodata/hva:(~(id:67,filter:(~),farge:'0_0))/@520266,7443729,12/vegobjekt:89193003:58b02c:67)
Zlatý Bažant

**Zlatý Bažant** («gyllen fasan») er et ølmerke som stammer fra byen Hurbanovo i Slovakia. Bryggeriet har en historie tilbake til 1969. Heineken International group kjøpt en majoritetsandel i Zlatý Bažant bryggerie i 1995. Bryggeriet selger øl i USA og Canada under navnet Golden Pheasant.

## Eksterne lenker
*
Kaldbekk

**Kaldbekk** er en rennende (artesisk) grunnvannskilde som kommer til dagen langs Kaldbekkveien på Begnamoen i Ringerike kommune, Buskerud. Stedet ligger tett ved grunna Munkevad i Ådalselva, like under Kilemoen og rett nord for byggefeltene på Begnamoen.

Kaldbekkveien er naturlig nok oppkalt etter kilden, men den ble først navngitt etter et vedtak i *Hovedutvalget for miljø- og arealforvaltning* den 9. april 2018. Tilkomst går enten via Hofsfossveien eller Hensveien, men Kaldbekkveien er stengt med bom.

Kildevannet er krystallklart og holder konstant 3–4 ℃ gjennom året.

## Betydning

Kilden er gammel og har trolig gjennom århundrer vært drikkevannskilde for deler av lokalbefolkningen på Ringerike, i nyere tid spesielt i tiden før kommunen fikk nytt vannverk i 1987. Området der kildevannet springer ut i dagen regnes til Begnamoen, men det kommunale vannverket fra 1987 ligger oppe på Kilemoen.

Kildevannet er krystallklart og iskaldt, og kilden fryser aldri til. I tiden før det nye vannverket ble bygget sto ringerikingene ofte i kø for å hente drikkevann fra kilden. Prøver viser at det er rent vann med førsteklasses drikkekvalitet. Kildevannet filtreres naturlig gjennom de store avsetningene av grus og sand som finnes på Kilemoen og ble avsatt der da isen trakk seg unna etter siste istid. Overskuddsvannet fra kilden renner ut ved grunna Munkevad i Ådalselva, som flyter kun noen titalls meter øst av kilden. Like sør for kilden går europavei 16 i bru over elva, mellom Begnamoen og Årbogen.

Ringerike vannverk utnytter et grunnvannsreservoar på Kilemoen som drikkevannskilde, gjennom flere brønner. Det ble opprinnelig satt i drift i 1987 og hadde da tre brønner og et høydebasseng på . Siden ble kapasiteten utvidet med tre nye brønner. Vannverket ble sist modernisert i 2018, da det fikk et nytt rentvannsbasseng i rustfritt stål på  og et nytt anlegg for ozonering og filtrering. I dag forsyner vannverket cirka  innbyggere med rent drikkevann av topp kvalitet, men etter utvidelsen har vannverket kapasitet til å levere til opp mot  innbyggere.

## Bakgrunn
Området består av tykke lag med grus- og sandforekomster, som ble dannet på slutten av siste istid. Her munnet breelver ut i havet, og disse bragte med seg avsetningene. Store isrester (dødisblokker) ble liggende igjen i området og grus ble avsatt rundt disse isklumpene. Da temperaturen steg, smeltet isklumpene. Men der de lå, finner vi i dag groper av varierende størrelse, såkalte dødisgroper. Kilemoen inneholder store mengder grunnvann, og Kaldbekk-kilden er et sted hvor grunnvannet kommer ut i dagen.

## Referanser
Sepoy

**Sepoy** er en engelsk form av *sipahi* (سپاهی) persisk og urdu for 'soldat'. 

## Begrepet

Begrepet er kanskje best kjent fra Det indiske opprøret i 1857, som på engelsk også er kalt for *The Sepoy Mutiny* («Sepoymytteriet»). Begrepet ble her benyttet som en betegnelse på en infanterisoldat i Mogulriket og i Kongedømmet Mysore. Senere viste begrepet til indiske soldater som gjorde tieneste for en europeisk kolonimakt, særlig i Britisk India. I Det osmanske rike ble begrepet *[[Sipahi]]* benyttet for elitestyrker innen kavaleriet. 

Begrepet er fortsatt i bruk som betegnelse for menige soldater i den indiske, pakistanske og bangladeshiske hæren.

## Sepoyer i fransk tjeneste
Etter dannelsen av Det franske ostindiske kompani (Compagnie française des Indes orientales) i 1719, ble indiske sepoyer (*cipayes*) rekruttert som supplement til de ordinære franske styrkene og de tilgjengelige sveitsiske leiesoldatene. Rundt 1720 var det  sepoyer i fransk tjeneste. 

Selv om dette tallet etter hvert minsket ganske mye, særlig etter det franske nedelaget i slaget ved Wandiwash i 1760, beholdt Frankrike opp en stor militær styrke bestående av indiske sepoyer (*corps militaire des cipayes de l'Inde*) i Puducherry, fram til denne styrken ble oppløst i 1898 og erstattet av et lokalt rekruttert gendarmeri.

## Sepoyer i britisk tjeneste
Begrepet sepoy ble først brukt i hæren til Det britiske ostindiske kompani (East India Company), som en betegnelse på en menig  infanterisoldat. Rundt 96 % av Det britiske ostindiske kompanis hær på rundt  var født i India og disse spilte av avgjørende rolle i å sikre hele det indiske subkontinentet for selskapet.

Sepoyene ble hovedsakelig rekruttert blant høykaste hinduer fra dagens Uttar Pradesh, Bihar og Varanasi og de fleste av disse var av de høyeste kastene braminer og andre.

Sepoyer spilte også en fremstående rolle i Det indiske opprøret i 1857, som kom etter at de britiske makthaverne hadde krenket de religiøse følelsene og viste manglende respekt for lokale sosiale rettigheter. Etter at opprøret ble slått ned, ble de resterende delene av  Det britiske ostindiske kompanis hær inkorporert inn i den nye indiske hæren under direkte kontroll fra den britiske kronen innenfor Britisk India. Betegnelsen «sepoy» ble da beholdt som betegnelse for menige, bortsett fra i kavaleriet hvor betegnelsen «sowar» ble benyttet.

## Sepoyer i portugisisk tjeneste
Indere gjorde også tjeneste som soldater i Portugisisk India. Sepoyer fra portugisisk India ble senere sendt til andre land i det portugisiske imperiet, særlig til Afrika. Portugiserne brukte for øvrig benevnelsen *sipaio* om afrikanske soldater og afrikansk politi på landsbygda. 

## Se også
* Det indiske opprøret i 1857
* Askari

## Referanser

## Eksterne lenker
*
Minnesmerker over ofre for terrorangrepene 22. juli 2011

Dette er en oversikt er både nasjonale og lokale minnesmerker over ofre for terrorangrepene 22. juli 2011.

## På Utøya
På Utøya er det etablert et minnested i en glenne i skogen. Her er hengt opp en stor stålring med navnene på de omkomne. I tillegg er deler av Kafébygget, der 13 ungdommer mistet livet, bevart og innglassert med navnet *Hegnhuset*. Bygget er i dag brukt som læringssenter og minnested.

## Nasjonale minnesteder
Ved åstedene for terrorangrepene 22. juli 2011, i Regjeringskvartalet i Oslo og i Hole kommune i Buskerud, på landsiden som vender mot Utøya i Tyrifjorden, besluttet regjeringen i 2011 at det skal opprettes nasjonale minnesteder som hedrer drepte, overlevende, hjelpemannskaper og frivillige. De to minnestedene skal stå i sammenheng med hverandre og skulle stå ferdig i 2015.

Med utgangspunkt i regjeringens beslutning ble det nedsatt et utvalg som skulle legge fram en plan for den kunstneriske utformingen av minnestedene (Kunstplan for minnesteder etter 22. juli) som la fram sin innstilling 11. juni 2013.

I ettertid oppsto det uenigheter om etableringen av et minnested i Hole på Sørbråten gårds grunn og minnestedet ble ikke åpnet før i 2022.

## Lokale minnesmerker
I hver kommune hvor det var mennesker som mistet livet den 22. juli, er det reist et minnesmerke. Det er i alt 53 minnesmerker rundt om i Norge. Dette er et initiativ som ble muliggjort av en anonym pengegave. Minnesmerkene er utformet av billedhuggeren Nico Widerberg

## Se også
* 22. juli-senteret

## Referanser
John Pettersen

**John Pettersen** (født 20. april 1915 i Sylta, død 15. oktober 2016 i Bergen) var en norsk dekorert krigsveteran fra andre verdenskrig.

Pettersen seilte i handelsflåten ved starten av andre verdenskrig, men meldte seg til tjeneste for den amerikanske hæren da han var i amerikansk havn. Han ble innrullert i Bataljon 99 og gjorde tjeneste som skarpskytter under kampene i Europa etter landgangen i Normandie. Han hadde Army Marksmanship Qualification Badge i gradene *Sharpshooter* og *Expert* for rifle.

## Utmerkelser
For krigsinnsatsen ble han tildelt de amerikanske dekorasjonene The Combat Infantryman Badge (CIB), Bronze Star, Army Good Conduct Medal, European-African-Middle Eastern Campaign Medal og World War II Victory Medal. Pettersen er også tildelt den norske Deltagermedaljen, Hærens vernedyktighetsmedalje og Norges Forsvarsforenings medalje.

I 2014 ble Pettersen gjort til ridder av den franske Æreslegionen, og han ble tildelt Sankt Lazarus-ordenen tidlig i 2010-årene.

### Merknader

## Referanser
Carl Henriquez

**Carl Henriquez** (født 8. august 1979) er en arubisk vektløfter som konkurrerer i +105 kg. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han kom på 18.-plass. 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Hazem Al Beblawi

**Hasim al-Beblawi** (født 17. oktober 1936) er en egyptisk økonom og politiker. 

Han var professor ved universitetet i Alexandria, visegeneralsekretær i FN fra 1995 til 2000 og deretter rådgiver for det arabiske pengefondet. Han var fra 2013 til 2014 statsminister i Egypt. Beblawi var blant grunnleggerne av det egyptiske sosialdemokratiske parti.

## Referanser
Christian López

**Christian Alberto López Bobadilla** (født 30. mars 1984 i Coatepeque i Quetzaltenango, død 6. november 2013 samme sted) var en guatemalansk vektløfter som konkurrerte i +105-kilosklassen. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han kom på 15.-plass.

Christian López døde uventet av lungebetennelse den 6. november 2013.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Steven Defour

**Steven Arnold Defour** (født 15. april 1988) er en belgisk fotballtrener og tidligere fotballspiller.

Han har tidligere også spilt for de belgiske klubbene Genk og Standard Liège og den portugisiske klubben FC Porto. Han debuterte for det belgiske landslaget i mai 2006 bare 18 år gammel.

## Meritter
**Standard Liège**
* Den belgiske toppdivisjonen (2): 2007-08, 2008-09
* Den belgiske cupen (1): 2010-11
* Den belgiske supercupen (2): 2008, 2009

**FC Porto**
* Den portugisiske toppdivisjonen (2): 2011-12, 2012-13
* Den portugisiske supercupen (1): 2012, 2013

**Individuelt**
* Belgian Golden Shoe (1): 2007

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* ESPN Profile 
* Belgium Stats på Belgian FA
* Standard official profile 
* Stats and profile at Zerozero
* Stats at ForaDeJogo
Kharis Mavrias

**Kharis Mavrias** (født 1994) er en gresk fotballspiller som spiller for den kypriotiske klubben AC Omonia.

Han har spilt flere aldersbestemte landskamper for Hellas. Han har tidligere spilt for den greske klubben Panathinaikos.

Mavrias debuterte i sin første obligatoriske kamp den 20. oktober 2010 i en Mesterligaen-kamp mot russiske Rubin Kazan. Han er en av de yngste debutantene i Champions League gjennom tidene bak Celestine Babayaro, Alen Halilović og Youri Tielemans.

Den 2. februar 2015 ble Mavrias lånt ut fra Sunderland og tilbake til sin gamle klubb Panathinaikos ut 2014/2015-sesongen.

## Fotnoter


## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* ESPN FC profile
Chen Shih-chieh

**Chen Shih-chieh** (født 27. november 1989) er en taiwansk vektløfter som konkurrerer i +105 kg. Han representerte Kinesisk Taipei i Sommer-OL 2012 i London, der han kom på 10.-plass. 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Steinsfjerdingen

**Steinsfjerdingen** i Hole kommune, Buskerud, er et gammelt administrativt distrikt som er (indirekte) oppkalt etter storgården Stein på Steinsletta, som ligger sentralt i fjerdingen. Trolig er Stein kirkeruin den egentlige årsaken til navnet, siden kirka en gang i tiden var sognekirke i denne delen av Hole. To andre fjerdinger i kommunen har dessuten fått sine navn etter tilsvarende kirker; nemlig Holefjerdingen etter Hole kirke og Bønsnesfjerdingen etter Bønsnes kirke.

Steinsfjerdingen utgjør områdene fra grensen mot Norderhov i Ringerike kommune i nord til Viksåsen i sør, slik at Steinsåsen danner sørgrensa i fjerdingen. I øst danner Steinsfjorden grense og i vest skogsbeltet med Bymoen, Mosmoen og Lamoen mot Røyse og Helgelandsmoen.

Stein er kjent fra en skriftlig kilde (Ågrip) alt i 1180. Stein kirke ble trolig bygget i siste halvdel på 1100-tallet og var i bruk fra da og til 1581. I denne perioden tilhørte trolig områdene i både Steinsfjerdingen og Årnesfjerdingen til dette sognet, men akkurat når begrepet fjerding ble tatt i bruk vites ikke. Steinsfjerdingen nevnes imidlertid i et middelalderdiplom fra 1514. I 1697 ble det skrevet ut soldater fra alle fire fjerdingene i Hole. Da omgangsskolen kom i gang i Østre Hole (tilsvarer dagens Hole) fra 1745 var det også fire fjerdinger der.

## Se også
* Mo, trolig en av bygdas eldste gårder og fødestedet til dikterpresten og eventyrsamleren Jørgen Moe

## Kilder
* Gudmund Bakke. (2002). *Bygda og folket, Bosettingshistorie i Steinsfjerdingen*. Hole bygdebok, bind II. Steinsfjerdingen, s. 13-17.
Jacques Motel

**Jacques Motel** (kinesisk:  穆迪我, alternativt navn: *Mu Diwo* 穆迪我, zi: *Huiji* 惠吉; Wade-Giles: *Mu Ti-wo*, *Hui-chi*, født i 1619 og døpt 10. august 1619 i Compiègne i Frankrike, død  2. august 1692 i Wuchang i Kina) var en fransk jesuittprest som virket som misjonær i Kina.

Han ble utsendt som kinamisjonær fra Vannes og seilte i 1654 fra Bordeaux og så fra Lisboa 23. mars 1655 på skuten *Capitaina*. Han ankom Macao 8. juli 1656.

Pater Motel virket i Jiangxi fra 1657, og var i 1661 grunnlegger av misjonen i provinsen Hukuang og residerte fra 1663 i Wuchang. Ved utbruddet av kristenforfølgelsen i 1660-tallet ble han ført til Beijing og så sendt til forvaring i Kanton. I 1671 kunne han vende tilbake til Hukuang, og grunnla flere misjonsmenigheter.

Han er kjent for å ha forfattet den kateketiske rettledningen *Shengxi guiyi* (聖洗規儀, 1689) om dåpsundervisning og dåpshandlingen, som blant annet forklarer at enhver (også legfolk) er tillatt og forpliktet til å administrere dåpens sakrament *in articulo mortis* (dødsfaresituasjoner). Latinsk undertittel i denne kinesiske boken er *Instructio ad baptismi susceptionem - a p. Jac. Motel SJ.*

## Litteratur
*Albert Chan (2002): *Chinese Books and Documents in the Jesuit Archives in Rome*, s. 151.
*Standaert, Nicolas (2000): *Handbook of Christianity in China*, bind 1, s. 624

## Se også
* Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen

## Eksterne lenker
* «Motel, Jacques 穆迪我 (1619-1692)», fransk kortbiografi
Teleselskap

Et **teleselskap** er et selskap som tilbyr en telekommunikasjontjeneste. Dette kan være telefoni (over fasttelefon eller mobil), radio, televisjon (fjernsyn), datakommunikasjon og datanettverk, herunder internett. Teleskapene tilbyr hovedsakelig *kommunikasjonen*, og ikke innholdet som blir formidlet (teknisk sett tilbyr man altså «formidling av budskap med elektromagnetisk teleteknikk»). Utstyret som trengs for å gjennomføre disse tjenestene blir svært ofte kjøpt inn fra eksterne aktører.

## Se også
* Internettleverandør
Li Shanlan

**Li Shanlan** (kinesisk: 李善蘭, stilnavn: **Renshu** 壬叔, født 1810 eller 1811 i Haining i provinsen Zhejiang i Kina, død 1882) var en kinesisk  matematiker og oversetter i Qingdynastiets tid, og ble regnet som en av de ledere kinesiske matematiker fra sin tid. 

Han var fascinert av matematikk fra barndommen av og begynte med det gamle kinesiske verk *[[Ni kapitler om den matematiske kunst]]*. Han studerte deretter blant annet den kinesiske delvise oversettelse av Euklids ''Elementer'', en algebrabok av Li Ye (Li Zhi) og en trigonometribok av Dai Zhen (1724-1777). I noen år livnærte han seg privatlærer mens han bedrev sine matematiske studier, men så seg i 1852 tvunget av Taipingopprøret til å rømme til Shanghai. Der samarbeidet han med Alexander Wylie, Joseph Edkins og andre om å oversette mange vestlige matematiske tekster til kinesisk, blant annet *Elements of Analytical Geometry and of the Differential and Integral Calculus* av Elias Loomis, Augustus De Morgans *Elements of Algebra*, og de ni siste bindene av Euklids *Elementer* (fra Isaac Barrows utgave); de første seks bindene var forlengst blitt oversatt av Matteo Ricci og Xu Guangqi i 1607. Et stort antall av de matematiske uttrykk som brukes på kinesisk i dag ble først utmyntet av Li Shanlan. 

Senere arbeidet han i rådgiverkretsen rundt Zeng Guofan. I 1868 begynte han å undervise ved Tongwen Guan.

En kombinatorikkformel (en summasjonsformel for binomialkoeffisienter) er oppkalt etter Li Shanlan. Den ble kjent i Vesten via den ungarske matematiker George Szekeres, da han var i Shanghai i 1937 som politisk flyktning og gjengav formelen i et brev til Pal Turan, som i sin tur kunne offentliggjøre et bevis for den i 1954. Også den kinesiske matematiker Zhang Yong (1911-1939), som var blitt kjent med formelen fra Szekeres, offentliggjorde et bevis, i 1939.

## Referanser


## Litteratur
* Wann Sheng-Horng: *Li Shanlan: The Impact of western mathematics in China during the late 19. Century*, Dissertasjon, City University of New York 1991
* Jean-Claude Martzloff: «Li Shanlan (1811-1882) and Chinese traditional mathematics», i *Mathematical Intelligencer*, bind 14, 1992, hefte 4, s. 32-37, og hans *History of Chinese Mathematics*, Springer, s. 173ff.

## Eksterne lenker
* Biografi hos MacTutor History of Mathematics archive
Jean-Claude Martzloff

**Jean-Claude Martzloff** (født 17. desember 1943, død 10. januar 2018) var en fransk sinolog og matematikkhistoriker.

Martzloff var forskningsdirektør ved CNRS ved *Institut des Hautes Études Chinoises* i Paris.

Martzloff var en av de ledende vestlige autrorikteter innen kinesisk matematikkhistorie. Han skrev i 1987 et verk om den kinesiske matematikks historie, og den ble raskt et standardverk. Martzloff har også beskjeftiget seg med kinesisk astronomihistorie.

## Verker i utvalg
* *Histoire des mathématiques chinoises*, Masson 1987
* *Le calendrier chinois, structure et calculs (104 f.Kr. - 1644)*, 2009
* *Recherches sur l'œuvre mathématique de Mei Wending 1633-1721*, Institut des Hautes Études Chinoises, 1981
* med E. Barbin, J. Borowczyk, M. Guillemot, A. Michel-Pajus, A. Djebbar, Jean-Luc Chabert, C. Weeks: *A History of Algorithms: From the Pebble to the Microchip*, Springer 1999
* «De Matteo Ricci à l’histoire des mathématiques en Chine», i *Bulletin de la Société Franco-Japonaise des Sciences Pures et Appliquées*, bind 42 (1986), s.&nbsp;6–19.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Homepage
Daudmannviktunnelen

**Daudmannviktunnelen** er en 820 meter lang og 4,2 meter høy veitunnel langs E6 i Sørfold kommune i Nordland fylke i Norge. Tunnelen ble åpnet 20. juni 1966.  

Daudmannviktunnelen har navn etter Daudmannvika i sjøen nedenfor. 

## Referanser
Evatunnelen

**Evatunnelen** er en 40 meter lang og 4,3 meter høy veitunnel langs E6 ved Aspfjord i Sørfold kommune i Nordland fylke i Norge. Tunnelen ble først åpnet som jernbanetunnel i februar 1944, men ble utvidet og tatt i bruk som vegtunnel i 1965. Tunnelen er i motsetning til de nærliggende Kalviktunnelen og Aspfjordtunnelen ikke merket med skilt.

Tunnelen ble bygget av det tyske selskapet *Butzer AG* med hjelp av sovjetiske krigsfanger fra leiren i Aspfjord under andre verdenskrig, og var ment som en av jernbanetunnelene langs Polarbanen. Dette var en av de få tunnelene som var ferdig gjennomdrevet i fullprofil ved krigens slutt. Evatunnelen fikk sitt navn av tyskerne og ble åpnet den 6. februar 1944 på fødselsdagen til Eva Braun, derav navnet.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Evatunnelen på Google StreetView
Nordfjordtunnelen

**Nordfjordtunnelen** er en 397 meter lang og 4,3 meter høy veitunnel langs fylkesvei 617 i Sørfold kommune i Nordland fylke i Norge. Tunnelen ble åpnet i 1977. 

## Se også
*Trengseltunnelen
*Tennflågtunnelen
*Veitunneler i Norge

## Referanser
Jean Forget

**Jean Forget** (født 1609 i Reims i Frankrike, død 9. oktober 1660 i Qiongshan på Hainan i Kina) var en fransk katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen. 

Han ble sendt til Kina fra La Rochelle i februar 1655 og så fra Lisboa den 23. mars 1655, og ankom Macao i 1656. I 1657 ble han sendt til øya Hainan. Han ble syk i 1669, og døde i oktober 1660 i jesuittenes residens i Qiongshan.

## Litteratur
* Louis Pfister: *Notices biographiques et bibliographiques sur les jésuites de l'ancienne mission de Chine, 1552-1773*, Chang-hai, 1932-1934 (Nendeln: Kraus Reprint, 1971)

## Se også
* Liste over kinamisjonærer tilhørende jesuittordenen
Warlpiri rampaku

**Warlpiri rampaku** (engelsk: *Warlpiri Light* eller *Light Warlpiri*) er et språk som snakkes i landsbyen Lajamanu i Nordterritoriet i Australia. Språket er et blandingsspråk som tar ord fra warlpiri, varianter av engelsk og varianter av det engelsk-baserte australske kreolspråket *kriol*.

Språket har utviklet i løpet av de siste 35 årene ved at barn i Lajamanu har kombinert ord fra deres warlpiri-dialekt, engelsk og kriol og deretter satt setningsdelene sammen på en ny måte. Språket har utviklet seg til et morsmål som per 2013 brukes av om lag 350 mennesker. Det er rapportert at språket utvikler seg med en fart som kan gjøre det til en trussel mot «vanlig» Warlpiri.

Språket ble først dokumentert av lingvisten Carmel O'Shannessy fra University of Michigan som i over ti år har drevet forskning språket.

## Kilder
* Project muse 2. juni 2013: The role of multiple Sources in the formation of an innovative auxiliary category in Light Warlpiri, a new Australian mixed language.  (utdrag av forskningsrapport)
* Global Post 15. juli 2013: Australian children create new Language 'Warlpiri rampaku'.
* The New York Times Science 14. juli 2013: A Village Invents a Language All Its Own.

## Eksterne lenker
* Forskningsrapport fra Carmel O'Shannessy: The role of multiple Sources in the formation of an innovative auxiliary category in Light Warlpiri, a new Australian mixed Language. University of Michigan 2012/2013.  (Forskningsrapport i sin helhet)
Túnel Zurquí

**Túnel Zurquí** er den eneste veitunnelen i Costa Rica. Den befinner seg i tåkeskogen Zurquí på om lag 1600 meters høyde i distriktet Dulce Nombre de Jesús i kantonen Vásquez de Coronado. Den er en del av riksvei 32, som går over fjellet gjennom Braulio Carrillo nasjonalpark mellom San José og Limón. Tunnelen er 600 meter lang, 12 meter brei og 10 meter høy.

Bygginga av tunnelen begynte 16. mars 1983, og den ble åpna 14. september 1984. Belysninga ble installert seinere. Konstruksjonen ble gjennomført av Kier International Limited og hadde en prislapp på 190 millioner colones.

## Eksterne lenker
* Túnel Zurquí  på Vásquez de Coronado kantons nettsted
Zurquí

**Zurquí** er en tåkeskog sentralt i Costa Rica. Den befinner seg nord i kantonene Vásquez de Coronado og Moravia, like nord for hovedstaden San José, på om lag 1600 meters høyde. Den ligger inntil den sørvestlige grensa til Braulio Carrillo nasjonalpark. Zurquí er kjent for et svært stort biologisk mangfold.

Riksvei 32, Carretera Braulio Carrillo, går gjennom Zurquí, og Costa Ricas eneste veitunell, Túnel Zurquí, befinner seg der.

## Eksterne lenker
* Zurquí All-Diptera Biodiversity Inventory
* Legenden om Zurquí
Handelandtunnelen

**Handelandtunnelen** er en veitunnel i Lyngdal kommune i Agder. Den er en del av Europavei 39 og er 72 meter lang.

## Se også
* Veitunneler i Norge
* Undersjøiske veitunneler i Norge

## Referanser
Have a Happy

**«Have a Happy»** er en kjapp amerikansk popsang, skrevet av Buddy Kaye, Dolores Fuller og Ben Weisman.

Den ble fremført av Elvis Presley i filmen *[[Change of Habit]]* i et tivoli, hvor han var sammen med Mary Tyler Moore og en liten jente.

Instrumentalbackingen ble innspilt i Decca Universal Studio 5. mars 1969, Elvis tilføyde vokalen 6. mars 1969.

«Have a Happy» fantes på LP-albumet *Let's Be Friends*.

## Referanser
Ida Elisabeth Dypvik

**Ida Elisabeth Dypvik** (født 1956) er en norsk journalist og medieleder. Hun har vært ansatt i flere forskjellige lederstillinger i TV 2 fra oppstarten i 1992, de første årene som redaksjonsssjef i nyhetsavdelingen. Hun var redaktør for *[[God morgen Norge]]* 2005–2015. 

Dypvik er utdannet journalist på Høgskolen i Volda. Hun startet som reporter på NRKs distriktskontorer i Nordland og på Sørlandet (1979). Deretter reporter og redaksjonssjef i NRK, bl.a. Østlandssendingen.

Hun har også arbeidet i NRK Fjernsynet. Dypvik var informasjonssjef i Norges idrettforbund (NIF) og redaktør for bladet *[[Norsk Idrett (tidsskrift)|Norsk Idrett]]* fra 1990 til hun begynte i TV 2.

Dypvik spilte Aase Carlsen i filmen *[[Edvard Munch (TV-film)|Edvard Munch]]* i 1974.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Storøya (andre betydninger)

**Storøya** har flere betydninger:

* Storøya, på Svalbard
* Storøya (Bodø), i Vatnvatnet i Bodø kommune i Nordland
* Storøya (Hole), i Tyrifjorden, Hole kommune i Buskerud
* Storøya (Gamvik), i Gamvik kommune i Finnmark
* Storøya grendesenter, på Fornebu
Rita (TV-serie)

***Rita*** var en dansk TV-serie som hadde premiere i februar 2012. Serien fulgte den utradisjonelle skolelæreren Rita Madsens og hennes families liv. Serien gikk i fem sesonger mellom 2012 og 2020.

## Handling
Rita er dansklærer på Islevgårds skole. Hun er den handlekraftige og til tider upedagogiske læreren som har et godt grep på sine skoleelever. Som oftest handler hun politisk ukorrekt, og går ikke av veien for å røke sigaretter på skoletoalettene eller skrible graffiti på veggene. Elevene elsker henne, samtidig som hun både fryktes og beundres av omgivelsene for øvrig.

## Medvirkende
Rita fremstilles av skuespilleren Mille Dinesen mens de øvrige rollene spilles av Ellen Hillingsø, Carsten Nørgaard, Carsten Bjørnlund, Nikolaj Groth m.fl. Serien er skrevet av manuskriptforfatter Christian Torpe og er instruert av Lars Kaalund. Innspillingen ble gjort i og omkring den tidligere statsskole *Statens Pædagogiske Forsøgscenter* i Rødovre.

Det er planer om å gjeninnspille serien i USA. I 2015 ble det innspilt en nederlandsk sesong av Rita som gikk under navnet *Tessa*.

## Spin-off-serie
Teamet bak *Rita* laget en spin-off-serie kalt *[[Hjørdis (TV-serie)|Hjørdis]]* med handling fra den samme skolen. I den nye serien var hovedpersonen Ritas lærerkollega Hjørdis, en ung og keitete, men godhjertet lærer med en fortid som mobbeoffer. *Hjørdis* er en mini-serie på fire episoder, med Lise Baastrup i hovedrollen.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Lundevatntunnelen

**Lundevatntunnelen** er en 80 meter lang tunnel på europavei 39 i Lund i Rogaland.

## Se også

*Veitunneler i Norge
*Undersjøiske veitunneler i Norge

## Referanser
Byhaugtunnelen

**Byhaugtunnelen** er en 770 meter lang (638 meter før forlengelse) tunnel på tidligere Europavei 39 i Stavanger i Rogaland. Den ble åpnet første gang i 1987. Trafikken i denne tunnelen har hovedsakelig blitt lagt om til den nye Eiganestunnelen, en del av Ryfast. I november 2020 ble tunnelen stengt for oppgradering og forlengelse i nord(ca 150m), og ny kurve, for å tilpasses ny tilførselsvei fra avkjørsel etter byggingen av Eiganestunnelen. Det er også tilrettelagt rømningsvei inni tunnelen, mellom Byhaugtunnelen og Eiganestunnelen. Byhaugtunnelen ble gjenåpnet 9. desember 2022 etter 2 år med oppgraderinger

## Se også
*Veitunneler i Norge

## Referanser
Mykinesfjørður

**Mykinesfjørður** (dansk: *Myggenæs Fjord*) er sundet mellom Mykines og Vágar, de vestligste av Færøyene. På Vágar skjærer Sørvágsfjørður fra Mykinesfjørður og ca. 3,5 km inn i landskapet til tettstedet Sørvágur. I Mykinesfjørður, ved utløpet av Sørvágsfjørður, ligger Tindhólmur og Gáshólmur. I sommerhalvåret trafikkeres Mykinesfjørður jevnlig av fergen mellom Sørvágur og Mykines.

## Referanser