Philosophiae doctor (Norge)

**Philosophiae doctor**, forkortet **ph.d.**, er en høyere akademisk grad som ble innført i Norge i 2003. Studiet er normert til 3 år totalt, 2,5 års forskningsarbeid og 30 studiepoeng (0,5 år) opplæringsdel. Graden kan tildeles av en rekke universiteter og høyskoler i Norge, og i 2024 ble det avlagt 1850 doktorgrader totalt. 

Ph.d-graden er et veiledet doktorgradsstudium hvor studenten tas opp på et organisert doktorgradsprogram. Den ble innført som en del av Kvalitetsreformen, og erstattet de tidligere veiledede doktorgradene som dr.art., dr.ing., dr.med., dr.polit., og dr.scient. Den nye graden er således felles på tvers av alle fagfelt, og er likestilt med den ikke-veiledede doktorgraden dr. philos.som fortsatt kan tildeles.

Den er av mange ulike grader på verdensbasis og i Norge betegnet som «filosofisk doktorgrad». «Filosofisk» viser her til filosofifaget bredt definert hvor naturvitenskapen (naturfilosofi) er innbefattet, i kontrast til de andre tradisjonelle universitetsfagene teologi, medisin, og jus, som alle hadde sine egne doktorgrader. 

## Oppbygging og gjennomføring
Opptak til et ph.d. .program i Norge forutsetter tidligere gjennomført høyere utdanning, tilsvarende den norske 5-årige mastergraden. De aller fleste doktorgradsstudenter er i dag ansatt i 3- eller 4-årig stipendiatstilling ved en gradsgivende institusjon, med eller uten 25% pliktarbeid f.eks. i form av undervisningsplikt. I løpet at stipendiatperioden gjennomfører stipendiaten en opplæringsdel på minst 30 studiepoeng, og utfører forskning under veiledning av en mer erfaren forsker, som regel en professor eller førsteamanuensis. Avhengig av fag-tradisjoner kan doktorgradsstudenten også delta i en større forskningsgruppe, dette er spesielt vanlig innen de naturvitenskapelige fagene. 

Ph.d.-studiet avsluttes med innlevering av en avhandling, som enten kan være i form av en monografi eller en samling av flere enkeltsåtende arbeider som knyttes sammen. Avhandlingen vurderes av en bedømmelseskomite som avgir innstilling til institusjonen om hvorvidt arbeidet er verdig til å forsvares for doktorgraden. Det gjennomføres i så fall et offentlig forsvar, en disputas, hvor to av komitemedlemmene fungerer som opponenter. 

## Bakgrunn
De første veiledete doktorgradene i Norge ble innført i 1974 innen ingeniørvitenskap (dr.ing.) og i 1978 innen matematikk og naturvitenskap (dr.scient), i stor grad motivert ut fra behov for en organisert forskerutdanning som som kunne gjennomføres i starten av en forskerkarriere.  Ut over 1980-tallet ble det etablert flere doktorgradsprogrammer innen andre fagfelt, og på slutten av 1990-tallet var det totalt etablert 13 forskjellige fagspesifikke doktorgrader i tillegg til den gamle dr.philos.-graden som bestod som en "fri" doktorgrad uten veiledning. Parallelt med utbyggingen av antallet doktorgradsprogrammer økte antallet studenter som fulgte disse programmene betraktelig, og i 1999 ble det tildelt ca 700 doktorgrader ved norske universiteter og vitenskapelige høgskoler, sammenlignet med et typisk nivå på under 100 pr år på 1970-tallet. Økningen reflekterte en politisk ønsket utvikling, samtidig som lav fullføringsgrad og lang studietid ble sett på som problematisk av både universitetene og politisk ledelse. På slutten av 90-tallet startet et felleseuropeisk arbeid for samordning og standardisering av høyere utdanning i Europa (Bologna-prosessen) og som en del av kvalitetsreformen ble det besluttet at de mange fagspesifikke doktorgradstitlene skulle erstattes av philosopiae doctor (ph.d.) som en felles 3-årig veiledet grad fra 2003. Studenter som hadde startet på doktorgradsstudiet under det gamle systemet kunne få tildelt de gamle gradene frem til 2008, men fra og med 2009 tildeles kun gradene ph.d. og dr. philos. 

## Se også
*Philosophiae doctor (Danmark), den tilsvarende graden i Danmark
*PhD, ulike betydninger av den engelske forkortelsen

## Referanser


## Bibliografi

* Olsen, Terje Bruen. Norske doktorgrader ved årtusenskiftet: En oversikt over utviklingen i det 19. og 20.århundre, med hovedvekt på 1990-årene. NIFU-rapport14-2000. NIFU – Norsk institutt for studier av forskning og utdanning, Oslo 2000. ISBN 82-7218-441-9.
* Bringager, Olaug Kristine Ø. Utviklingen av den organiserte forskerutdanningen i Norge.Rapport 1/96. Det Norske Universitetsråd, 1996.
* Smeby, Jens-Christian. Fra hovedfag til doktorgrad. NIFU-rapport 6-1997. NIFU – Norsk institutt for studier av forskning og utdanning, Oslo 1997.