Verneområder på Svalbard

**Verneområdene på Svalbard** består av 29 ulike naturverneområder med i alt 39&nbsp;800&nbsp;km² landareal, noe som utgjør 65 % av Svalbards areal. Svalbard er Europas største villmarksområde, og om lag to tredjedeler av arealet der har en form for områdevern. Områdevernet på Svalbard er av nyere dato, og må ikke forveksles med det langt eldre artsvernet som normalt ikke er knyttet til geografiske områder. Områdevernet var dels et svar på den gryende, omstridte oljevirksomheten på øygruppen. I tillegg til de klassiske verneområdene til lands, som inkluderer Svalbards territorialfarvann (12 nm), er det også i 1977 opprettet en fiskevernsone i den økonomiske sonen fra territorialfarvannets slutt og ut til delelinjene eller 200 mils-grensen.

Områdene er vernet med ulike verneformål. Det overordnede formålet med vernet er å ta vare på naturområder og økologiske systemer på land og sjø, sikre naturtyper og arter, samt sikre nøkkelområder for beite, hekking, osv for dyr og fugler. Ambisjonen fra norsk side er at Svalbard skal være et av de best vernede villmarksområdene i verden.
Til rettledning for atferd i og utenfor verneområdene har Sysselmesteren på Svalbard mandat til å forvalte Svalbardvettreglene, som er hjemlet i Svalbardloven av 1925
og i Svalbardmiljøloven av 2001.
Sistnevnte lov gir automatisk fredning av alle kulturminner som er eldre enn 1946.

I tillegg til de formelle verneområdene er det også opprettet områder med ferdselsforbud i eller utenom verneområdene, gjennom egne forskrifter. Dette er svært sårbare områder, nesten alltid med kulturminner, eller mere sjeldent økologisk motivert som på Bjørnøya og Kong Karls Land.

Områdevernet omfatter følgende typer av vern, med antall områder og totalt vernet areal:
* 7 nasjonalparker med 14&nbsp;500&nbsp;km² landareal og 19&nbsp;900&nbsp;km² havareal
* 21 naturreservater med 25&nbsp;300&nbsp;km² landareal og 58&nbsp;100&nbsp;km² havareal
***15 [[fuglereservat]]er med 15 km² landareal og 64 km² havareal*
****7 [[ramsarområde]]r: Dunøyane, Isøyane, Gåsøyane, Forlandsøyane, Kongsfjorden og Sørkapp fuglereservat*, samt *Nordenskiöldkysten og Ingeborgfjellet*
***6 naturreservater ellers med 25&nbsp;285 km² landareal og 58&nbsp;036 km² havareal*
****2 ramsarområder: Bjørnøya og Hopen
* 1 [[geotopvernområde]] med 14&nbsp;km² landareal og 3&nbsp;km² havareal
* 1 [[Fiskevernsonen ved Svalbard|fiskevernsone]] med 715&nbsp;312&nbsp;km² havareal
* 10 [[kulturminne]]r med generelt ferdselsforbud, punktobjekter
Totalt omfatter dette et vern av 39&nbsp;800&nbsp;km² landareal (65 %), og i alt 78&nbsp;000&nbsp;km² havareal i territorialfarvannet (86,5 %).

==Områdevernets historie==
Svalbard har siden det ble oppdaget i [[1596]] vært «ingenmannsland» (eller allemannsland), og preges av problemstillingene som følger av «[[allmenningens tragedie]]». Hundre år etter oppdagingen flyttet [[hvalfangst|hval]]- og [[selfangst]]en ut i havet og antok en form av rovfangst uten hensyn til artenes bærekraft – etter ytterligere hundre år var [[grønnlandshval]]en nesten helt utryddet. Siden ble også [[hvalross]] jaktet ned til et lavmål.
Etter hvalfangstens nedgang fra tidlig på [[1800-tallet]] ble selfangst og landbasert pattedyrjakt viktigere, med den følge at hvalross og isbjørn ble nesten utryddet. Det var først etter at Svalbard ble norsk at vernetanken fikk et rettslig mandat og slo igjennom – først knyttet til [[kulturminnevern]] og [[art]]er i mellomkrigstiden, og fra tidlig på [[1970-tallet]] også for områdevern.

I [[Svalbardtraktaten]] av [[1920]] forpliktet Norge seg til å ivareta øygruppens natur:


Allerede på [[1800-tallet]] var enkelte bekymret for nedslaktingen av vilt og sjøfugl på Svalbard, og da spesielt [[svalbardrein|reinsdyr]], [[seler|sel]] og [[isbjørn]]. Bestandsvernet startet i [[1876]] da jakten på sel ble forsøkt regulert ved at de drektige hunnene ble vernet gjennom fangstforbud i Vestisen før 3. april. Sanksjonsmulighetene var derimot begrensede, da det ikke ble innført kvoter.
Omkring [[1920]] vokste bekymringen for at turister tok med seg suvenirer ved de mange cruiseanløp ved [[hvalfangst]]stasjonene og -[[grav]]ene nordvest på øygruppa. Med Svalbardloven av 1925 åpnet Norge for fredning av «dyr, planter, naturformasjoner, landstrekninger og fortidslevninger». Samme år ble [[svalbardrein]]en fredet, og i [[1928]] regulerte man [[jakt]]en på [[svalbardrype|rype]], [[fjellrev]] og [[gås]]. Det første områdevernet kom med to [[landskapsvernområde]]r i [[1932]]. Sju år senere ble isbjørn fredet på [[Kong Karls Land]], og i [[1952]] fulgte totalfredning av [[hvalross]]en på hele øygruppa.


Områdevernet på Svalbard satte fart da tilsvarende tanker slo igjennom for alvor for fastlandet i Norge, tidlig på [[1970-tallet]]. I [[1973]] ble en rekke vernevedtak gjort: isbjørnen ble totalfredet, og det ble opprettet tre [[nasjonalpark]]er, to [[naturreservat]]er og femten [[fuglereservat]]er på 25&nbsp;000&nbsp;km². Deretter fulgte den generelle kulturvernforskriften for Svalbard i [[1974]], og videre opprettelsen av [[Moffen naturreservat]] i [[1984]].

Et helt spesiell type vern ble opprettet 15. juni [[1977]] med [[Fiskevernsonen ved Svalbard]], i medhold av [[Lov om Norges økonomiske sone]]. Det er et strengt regulert kvotefiske i denne sonen, mens fisket i territorialfarvannet innenfor sonen reguleres av Svalbardloven. Norges rett til å opprette fiskevernsonen er omstridt.

I [[1998]] gjorde den norske regjering en omfattende evaluering av vernet på Svalbard. Man konkluderte at [[arktisk natur]] var underrepresentert i verneområdene, og i årene [[2002]]–[[2005|05]] ble det følgelig opprettet åtte nye verneområder, rundt [[Isfjorden (Svalbard)|Isfjorden]] og nord og nordøst på øygruppen. Blant annet ble et [[geologi]]sk område vernet i [[2003]] med etableringen av [[Festningen geotopvernområde]]. [[Indre Wijdefjorden nasjonalpark]] ble opprettet i [[2005]], og per idag (2011) er det 29 verneområder som omfatter 65 % av landarealet og 85 % av [[territorialfarvann]]et på Svalbard. Fortsatt vurderer man å verne ytterligere noen [[art]]er og en del områder med [[øgle]][[fossil]]er.

==Verneformålene==



Verneverdiene på Svalbard omfatter både naturlige og kulturelle verdier, knyttet til de arktiske naturtypene og den menneskelige fangstaktiviteten på stedet gjennom 400 år:
**'Kulturminner** er konsentrert til fangst- og gruvevirksomhet på vestre [[Spitsbergen]]. Fjordene langs vestkysten er de eneste tidvis isfrie havstrøk rundt Svalbard, og all menneskelig aktivitet har historisk vært konsentrert der. Kulturvernforskriften for Svalbard innebærer at alt menneskelig materiale fra før [[1946]] per definisjon er fredet og skal ikke flyttes eller røres. Kulturminnene omfatter løse gjenstander, bygninger, fangststasjoner og -hytter, ballongferdstasjoner og andre ekspedisjonsanlegg, eldre forskningsstasjoner samt eldre gruveanlegg. Andre kulturminner er fredet uavhengig av deres alder, dette omfatter graver, pomortufter, skjelettrester og kors. Det er en sikringssone på 100 utenfor kulturminnenes ytterkant, hvor man ikke kan slå leir eller brenne bål.
***Havområder** ut til 12 [[nautisk mil|nautiske mil]] er viktige for sjøfugl, isbjørn, hvalross og sel, og omfatter dessuten verneverdige elvemunninger, -vifter og estuarier. Ved utløpet av de største smelteelvene er havet i nærheten mindre salt og avsetter andre typer slam på bunnen som gir næring for ulike arter. I området er trolig mer enn 3&nbsp;000 ulike bunndyr. Langs iskanten øst i øygruppen er vernet av sjøfugl og havpattedyr viktigst. Utenfor 12 nautiske mil begynner Fiskevernsonen ved Svalbard, med regulert kvotefiske ut til 200 nautiske mil (den økonomiske sonen).
***Sjøfugl** omfatter om lag 30 hekkende arter, men svært få av dem overvintrer. Hele 16 av artene står på [[Norsk rødliste for arter]]. På sensommeren er det om lag 20 millioner sjøfugl i [[Barentshavet]]. Tidspunkt og sted for sesongtrekk og myting varierer fra art til art, og forvaltningen har derfor et helhetlig perspektiv. Gjennom samarbeid om vern har eksempelvis antall par av [[hvitkinngås]] som overvintrer i [[Skottland]] økt fra 150 i [[1948]] til flere titusener i nyere tid. De viktigste områdene for hekking er [[Bjørnøya]], [[Hopen]], [[Storfjorden (Svalbard)|Storfjorden]] og [[Nordvest-Spitsbergen]]. Mange hundre kolonier rommer blant annet [[alkekonge]], [[polarlomvi]], [[krykkje]] og [[havhest]]. Trusler kommer fra fangstredskaper, oljesøl og miljøgifter, samt forstyrrende ferdsel. Fem av reservatene er [[Ramsarområde]].
***Pattedyr** er relativt fåtallige og sårbare på Svalbard. Det er bare 3 arter av landpattedyr – [[svalbardrein]], [[fjellrev]] og [[østmarkmus]] (sistnevnte i gruvebyen [[Grumant]]. Av sjøpattedyr er det 15–20 arter – viktigst er [[isbjørn]], [[hvalross]], ulike arter [[seler|sel]], og [[hval]]. Ikke minst finnes det mange steder [[hvithval]]. Det er god bestand av rev, mens reinen ble fredet i 1925 etter nesten total utryddelse, men den har tatt seg mye opp med viktige beiteområder i [[Reindalen]] og [[Sassendalen]]. Jakt på isbjørn har også redusert bestanden mye inntil totalvernet kom. Det antas at det er 3&nbsp;000 individer av isbjørn med viktige hiplasser på Hopen Kong Karls Land, og 1&nbsp;000 individer av verdens nordligste bestand av [[steinkobbe]]. Det er vesentlig i verneområdene at hvalrossen har sine liggeplasser mens hunnene i stor grad aler opp ungene på [[Frans Josef Land]].
***Planter** på Svalbard omfatter om lag 165 arter av [[karplanter]], hvorav drøyt 50 står på den norske rødlista. Det antas (2010) at 17 arter er kritisk truet, 9 er tuet og 11 er sårbare. Kritiske truede arter på Svalbard omfatter blant andre [[marinøkkel]] og [[småsøte]]. Plantevern er et svært viktig motiv for områdevernet i nasjonalparkene i fjordene på Spitsbergen, og langs kystene er det tett med populasjoner av rødlistede arter. I Indre Wijdefjorden er det et høyarktisk [[steppe]]område som er særlig interessant fra botanisk synsvinkel.
***Geotoper** er områder med viktige [[geologi]]ske former, lag, forekomster eller [[fossil]]er av særlig verdi. I disse områdene skal det ikke foretas aktivitet som kan skade geologien. Det er flere slike områder langs [[Isfjorden (Svalbard)|Isfjorden]], både rundt Longyearbyen, på Deltaneset litt lengre nord, og i området Festningen ytterst i fjorden. Bare sistnevnte område har geotopvern.

===Mandat og sanksjoner===
Det er [[Miljøverndepartementet]] som har ansvar for vernetiltakene i Norge, med [[Miljødirektoratet]] som faginstans. På Svalbard er myndigheten og sanksjonsmidlene delegert til Sysselmesteren på Svalbard.

Gjennom [[Svalbardtraktaten]] har alle signaturlands borgere rett til å bosette seg og drive økonomisk virksomhet på Svalbard.  Områdevernet på Svalbard hviler på en rekke internasjonale avtaler, som regulerer Norges adgang til å bestemme over bruken av arealene på øygruppen. De viktigste avtalene som gir mandat til vernearbeidet er:

*[[Svalbardtraktaten]] av 1920 gir [[Norge]] myndighet over øygruppen
*[[Svalbardloven]] av 1925 implementerer Svalbardsavtalens regler i norsk lov, og utdyper ulike forhold
*[[Ramsarkonvensjonen]] av 1971 mellom 153 land, regulerer internasjonalt arbeid med truede [[art]]er
*[[Unesco-konvensjonen]] av 1972 regulerer adgangen til å verne kulturarven.
*[[Washington-konvensjonen|CITES-avtalen]] av 1973 setter regler mot utførsel av truede plante- og dyrearter
*[[Isbjørnavtalen]] av 1973 mellom Norge, Danmark, Russland, USA, Canada, totalfreder [[isbjørn]]en i Arktis
*[[Lov om Norges økonomiske sone]] av 1976 hevder en norsk økonomisk sone, og hjemler [[Fiskevernsonen ved Svalbard]]
*[[Bonn-konvensjonen]] av 1979 setter regler for vern av arter som trekker på tvers av nasjonale grenser
*[[Konvensjonen om biologisk mangfold]] av 1992 regulerer adgangen til å verne naturen
*[[Maltakonvensjonen]] av 1992 fra [[Europarådet]], setter regler for å beskytte den [[arkeologi]]ske kulturarven
*[[Undroits konvensjon om stjålne eller ulovlig utførte kulturgjenstander|Undroits konvensjon]] av 1995 regulerer sanksjoner mot utføring av [[kulturminne]]r
*[[Svalbardmiljøloven]] av 2001, samler og justerer hjemmelen for ulike verneforskrifter om øygruppen

Overtredelse av verneforeskriftene sanksjoneres av [[Sysselmesteren på Svalbard]] på vegne av både [[Miljøverndepartementet]], [[Miljødirektoratet]], [[Riksantikvaren]], [[Økokrim]] og [[Politi- og lensmannsetaten|politiet]]. Overtredelser av svalbardmiljøloven og dens forskrifter sanksjoneres med betydelige forelegg, og i alvorlige tilfeller bøter eller fengsel.

Tabellen nedenfor oppsummerer antall verneområder etter formål, og hvilke arealer de verner. Tall i parentes betegner tilsvarende tall på kartet til høyre.
 


==Liste over verneområder==
Lista nedenfor sorterer områdene etter [[områdevern|vernetype]], vernedato og verneomfang (målt i [[dekar]]). Lista er sortert alfabetisk innenfor hvert geografiske område, mens områderekkefølgen er i henhold til områdenumrene de er tildelt. Det er også oppgitt kartnummer som svarer til tallene på kartet til høyre. Bokstaven **R''' markerer de sju ramsarområdene blant fuglereservatene og fuglefjell.
Kulturminner med generelt ferdselsforbud er nedenfor angitt uten fargekode, med oppgitt tid for ferdselsforbudet.
Fargekodene som brukes for vernetypene er i overensstemmelse med fargene brukt på kartet til høyre:

## Referanser




## Eksterne lenker
* TopoSvalbard – Interaktivt kart over Svalbard, fra Norsk Polarinstitutt