Lydforskyvning

**Lydforskyvning** er en språklig prosess som fører til endring av lyder i ord. Dette kan skje på grunn av forskjellige faktorer, som for eksempel dialekt, aksent eller historisk utvikling av språket.

Lydendring kan referere til mindre endringer i uttale, eller større systematiske endringer i et språks fonologiske lydsett, for eksempel fremveksten eller sammensmeltingen av betydningsskillende språklyder, kjent som fonologisk endring. I historisk lingvistikk er språkendring, som artikulasjonssted og/eller -måte av en gruppe lyder, især brukt om endringen en rekke indoeuropeiske konsonanter lovmessig undergikk i urgermansk. Bestemte systematiske endringer av flere konsonanter og/eller vokaler som kan forekomme i et språk. Slike lydforskyvninger er regelrett på samme måte som en lydlov, men rammer flere lyder i samme periode. Lydforskyvninger finnes i historien til mange språk. Hvordan lyder endrer seg over tid er av stor interesse i historisk lingvistikk, og spiller en svært viktig rolle i rekonstruksjonen av språk og etableringen av språkfamilier. 

I språkhistorien til germanske språk er den germanske lydforskyvningen og den den høytyske lydforskvningen de mest kjente. I begge tilfeller dreier det seg om en parallellforskyvning av stemte og ustemte plosiver.

## Systematisering av  overensstemmelser av lyder
Lydforskyvninger har blitt studert like lenge som lingvistikk har blitt studert som fag, helt tilbake til 1800-tallet og studiet av indoeuropeiske språk og rekonstruksjonen av urindoeuropeisk. Tidlig på 1800-tallet begynte noen lingvister å systematisere overensstemmelser mellom visse språklyder i indoeuropeiske språk, og det ble antatt at disse overensstemmelsene var for hyppige eller iøynefallende til å skyldes tilfeldigheter. En tidlig slik systematisering var overensstemmelsene mellom germanske og andre indoeuropeiske språk. Likhetene mellom disse språkfamiliene ble oppdaget så tidlig som på 1600-tallet, men ble beskrevet mer omfattende av den danske lingvisten Rasmus Rask i hans *Vejledning til det Islandske eller gamle Nordiske Sprog fra 1811*. Det er imidlertid den tyske lingvisten Jacob Grimm som oftest forbindes med oppdagelsen etter å ha beskrevet overensstemmelsene i sin *Deutsche Grammatik* fra 1822. Disse overensstemmelsene blir nå ofte omtalt som Grimms lov. 

I følge Grimms lov, for eksempel, korresponderer de ustemte frikativene /fθh/ i germanske språk med de ustemte plosivene /p tk/ i andre indoeuropeiske språk, slik at de svenske *fish* og* hund* korresponderer med de latinske *piscis* og *canis*. Grimms lov hadde imidlertid flere unntak, og noen former viste andre korrespondanser enn de som er beskrevet i Grimms lov. Dette var ikke et problem for datidens lingvister, men det ble antatt at disse ordene fortsatt var beslektet, men at visse lyder endret seg på én måte i noen ord, men på en annen måte i andre.

Over tid kunne mange av disse tilsynelatende unntakene forklares med andre lydlover som Verners lov eller Grassmanns lov, eller forkastes som uriktige etymologier, det vil si ord som gir inntrykk av å være beslektet ved første øyekast, men som faktisk ikke er det.

## Se også
*Germansk lydforskyvning (Grimms lov)
*Høytysk lydforskyvning

## Referanser