Dróttkvætt

**Drottkvætt** (norrønt *dróttkvætt*) er et norrønt versemål beslektet med fornyrdislag og ljodahått. Drottkvætt er det mest kompliserte av alle de gamle norrøne versemålene. 

Å beherske drottkvætt, helst på stående fot og improvisert, var det beste beviset på en skalds dyktighet, eller skaldeskap. Et mål på skaldens dyktighet og versemålets krav er at man tvinges til å ha flere parallelle tråder i diktet, noe som naturligvis er meget vanskelig å improvisere.

## Ordet drottkvætt

Som navnet antyder er drottkvætt (fra drott = konge, og kvede = dikte) hyllingsdikt tilskrevet en hersker eller konge. Ordet "drott" (norrønt: "drótt") har likevel flere betydninger. Hovedbetydning er herre, høvding, konge eller fyrste. Sekundære betydninger er følget av krigere eller hird (krigerfølge rundt en høvding), eller folk eller mennesker (spesielt når det refererer til høvdingens eller kongens undersåtter). 

Når ordet opptrer i "drottkvætt" (dróttkvætt), refererer det til at dette var et versemål som typisk ble fremført ved hoffet eller for kongen og hans hird. Derfor oversettes "drottkvætt" ofte som "hoffdiktning" eller "hoffmetrikk" - altså et versemål knyttet til kongen ("drotten") og hans følge.  

Den første kjente skriftlige bruken av selve oret drottkvætt er i Snorre Sturlasons Háttatal fra omkring 1220-1225. Trolig laget Snorre navnet drottkvætt.

## Versmålet
Store norske leksikon sier at dróttkvætt har hver strofe har 8 linjer med 3 trykksterke og 3 eller flere trykksvake stavelser i hver linje. Verselinjene bindes sammen parvis med bokstavrim, og i sin klassiske form skal det alltid være innrim; helrim i de like og halvrim i de ulike linjene.

Det er flere definisjoner av dróttkvætt. Skaldene brukte ikke alle elementene som en gjerne forbinder med dróttkvætt, men trolig det som  passet for anledningen. Ingen enkelt person eller autoritet "bestemte" reglene for dróttkvætt. Versemålet utviklet seg av seg selv fra 800-tallet og framover. Det vi i dag kaller "regler" er egentlig:
* Rekonstruerte mønstre basert på analyser av bevart diktning
* Senere systematisering, som startet med Snorres arbeider i Háttatal (fra ca. 1220) og Den yngre Edda
Snorre Sturlason ga den første systematiske beskrivelsen av dróttkvætt, der han kodifiserer og idealiserte en allerede eksisterende tradisjon.

Noen elementer som kan være en del av drottkvætt er:
* Vers på åtte linjer (to halvstrofer med fire linjer hver).
* Seks stavelser per linje. 
* Tre betonte stavelser per linje (trykktunge-trykklette par). 
* Fast alliterasjonsmønster: to ord i hver oddetallslinje og ett ord i hver partallslinje begynner med samme lyd.
* Det er innrim (*hendingar*) i hver linje. Oddetallslinjer har skoth-ending (halvrim/assonans) og  pritallslinjer har (aðalhe-nding -  fullrim).
* En typisk linje har mønsteret: X x X x X x (der X er trykksterk stavelse).

Dróttkvætt hadde kjernetrekk og variasjonsmuligheter. Skalder fulgte hovedprinsippene, men tillot seg fleksibilitet. Versemålet var ikke statisk, men utviklet seg også over tid. For å bli klassifisert som dróttkvætt må kvadet ha noen kjerneelementer - visse trekk som var nærmest ufravikelige: 
* Seks stavelser per linje.
* Alliterasjonsmønstre mellom linjer.
* Innslag av innrim (*hendingar-rim*).
Andre elementer var variable. De måtte ikke må være med for at kvadet skal beskrives som dróttkvætt: 
* Nøyaktig plassering av trykkstavelser
* Konsekvent bruk av fullrim (såkalt *aðalh*-ending) vs. halvrim (såkalt *skoth*-ending)
* Syntaktisk oppbygging

Kjenninger var en viktig del i verseformen, ikke minst for at de var en praktisk nødvendighet for å kunne oppfylle versemålets krav. Kjenning eller kenning er en form for faste omskrivninger. 

## Historie
Dróttkvætt har en lang historie og var langt på vei utviklet allerede hos Brage den gamle, den tidligste skalden som vi kjenner navnet på. Brage den gamle eller Brage Boddason (norrønt: *Bragi hinn gamli*) var en norsk skald, og levde sannsynligvis i første halvdel av 800-tallet. 

Versemålets høye status blir framvist av Snorre Sturlason på 1230-tallet, der han dikter hvordan den norske kongen Harald Hardråde før slaget ved Stamford Bridge (i 1066) improviserer på drottkvætt. Først sier kongen fram et vers mens mennene forbereder seg til kampen, men blir ikke fornøyd med sitt et kvad og innrømmer: «Dette var dårlig diktet, og jeg får gjøre et annet vers som er bedre.» Så kvad han dette (her med hendingene markerte med fete bokstaver):

De poetiske kjenningene er trolig brukt for å samsvare med versemålet, og for øke kraften i kvadet.

## Overleveringer i original form
De fleste kvadene er laget muntlig og senere skrevet ned, med en rekke feilkilder. Det er likevel noen få eksempler der det er bevart i sin opprinnelige form.

Det eldste diktet på drottkvætt som er bevart i sin originale form er den på Karlevi-steinen  nær vestkysten av Öland i Sverige. Den er datert til slutten av 900-tallet eller ca. år 1000. Innskriften består av to deler: En prosaisk innledning på norrønt og en poetisk del i Dróttkvætt-versemål.  
* Prosa-delen er: "stain : sasi : ati : kubl : kristila : aft : anunr : sun : sula" Dette oversettes til norsk som: "Denne steinen (eller monumentet) reiste kristne menn etter Anund, Sôlis sønn". 
* Dróttkvætt-delen lyder: "fulkin : likr : hins : fulkþu : flaistr : uisi : þat : maistar : taiþir : tulka : þruþar : traukr : i : þaimsi : huki : munat : raiþ : uiþur : raþa : ruk : starkr : i : tanmarku : --ntils : iarmun : kruntar : urkrantari : lanmanna : lakr". Dette oversettes til norsk som: "Gjemt ligger den som de største dåder fulgte. De fleste vet det. Kampkunstens mester hviler i denne haugen. Det vil ikke komme en mer rettferdig og sterksinnet hærfører til Danmark. Først når landet synker, vil en bedre høvding styre over land."  

Yngre innskrifter fra Bryggen i Bergen har noen dikt i drottkvætt - i original overlevering:
* Runeinnskripsjon B255 er datert til ca. 1300-tallet. Den inneholder en strofe med kjærlighetstematikk. I oversettelse: "Den bør riste runer som kan tolke dem godt; det skjer med mange menn at (runene) blir feiltolket. Jeg ser på den elskede kvinnen at hun ikke har skylden. Jeg vet om almetreet på berget; måtte den som ristet (runene) trives."
* Runeinnskripsjon B111 / B145 er en runepinne som inneholder fragmenter av det som minner dróttkvætt-vers, men uten å være det full ut. Den er fra ca. 1200-1250, og lyder "Fell til fríðrar þellu - fárligr sá'r af bragði, - eikr gafk alnum mækis - áls dagsháfa rastar. -Lítt sék þessa þraut þrysvar." Oversatt til moderne norsk: er det "Kraftig og plutselig forelsket jeg meg i den vakre kvinnen; jeg ga den høye kvinnen et sverd. Jeg bryr meg lite om dette besvær tre ganger." 
* Runeinnskripsjon B257 inneholder linjer i dróttkvætt-form. Den er fra ca. 1200-1250 og er på en trepinne. Innskriften er: "Rís þú upp ok vaki á - ok far til egins kona - Ása, Freyja ok Þórr -anni þik. - Ek kann bóta bein - -verk ok..." Oversatt er teksten: "Stå opp og våkn nå, - og far til din egen kone. - Måtte Åsene, Frøya og Tor velsigne deg. - Jeg kan lege benverk (smerte i knokler/ben) og..."

## Litteratur
* Finnur Jónsson (1912 – 1915): *Den Norsk-Islandske Skjaldendigtning*, Bind A I-II, B I-II, København og Kristiania

## Referanser