open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Rødhodeand

__NOTOC__

**Rødhodeand** (*Netta rufina*) er en stor dykkand.

## Utseende

Selv om rødhodeanda tilhører dykkendene, ligner den mer på gressendene i størrelse. Den er om lag så stor som en stokkand.

Andriken er lett gjenkjennelig, spesielt i praktdrakt.  Han har et avrundet, oransje hode med oppreiste issefjær og steil panne, rødt nebb, sort bryst, hvite flanker, brun rygg og sort hale.

Hunnen er hovedsakelig lys brun, med mørkere rygg og isse, lysere kinn og hals. Hunnen har grått nebb.

I eklipsedrakt (sommerdrakt) minner hannen mer om hunnen, men hannens røde nebbfargen gjør det likevel enkelt å skille den fra hunnfuglen.

## Atferd

Rødhodeanda spiser for det meste vannplanter.  Den dykker ikke så mye som andre dykkender, men beiter heller fra overflata.  Den er en sosial fugl og opptrer gjerne i flokk sammen med taffeland.

Reiret gjemmes i tett vegetasjon nær vannet. Hunnen legger mellom 6 og 12 lysegrønne egg som ruges i 26&ndash;28&nbsp;døgn. Ungene er flygedyktige etter ca. 7 uker.

## Lyd

Alle voksne rødhodeender lager bjeffende lyder. Hannen har i tillegg en egen lyd for å lokke til seg hunnfugler; lokkelyden er et *tje-tjoo* som kan minne om et nys.

## Eksterne lenker
*
Praktærfugl

**Praktærfugl** (*Somateria spectabilis*) er en kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører andefamilien.

## Biologi
Et voksent individ er ca. 55-63 centimeter fra nebbspiss til stjertspiss i utstrakt tilstand.

Den oransje nebbknølen hos hannen er umiskjennelig. Dessuten er det lyseblåe hode og nakkepartiet lett gjenkjennelig med den rustrøde magen. Det kileformede nebbet har den til felles med andre andefugler. Ryggen er sort og hvit. Hunnen ligner veldig på ærfuglhunner med den brundominerende fjærdrakten. Men mens ærfuglhunnen er gråbrun, har praktærfuglhunnen et noe mer rødbrunt fargeskjær. Den brune fjærdrakten er dessuten sort vinkeltegnet i motsetning til de noe mer diagonalformet stripene i ærfuglhunnens fjærdrakt. Praktærfuglhunnens nebb er betydelig mørkere enn ærfuglhunnens. 

## Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Carboneras (2018). Norske navn på arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017). Eventuelle benevnelser i parentes er kun midlertidige beskrivelser, i påvente av et offisielt navn på arten.

* Anseriformes, andefugler
** Anatidae, andefamilien
*** Dendrocygninae, plystreender
*** Oxyurinae, skarvender
*** Anserinae, svaner og gjess
*** Anatinae, ender
**** Mergini, fiskender
***** *[[Clangula]]*
***** *[[ærfugler|Somateria]]*, ærfugler
****** *[[brilleærfugl|S. fischeri]]*, brilleærfugl (monotypisk)
****** *[[praktærfugl|S. spectabilis]]*, praktærfugl (monotypisk)
****** *[[ærfugl|S. mollissima]]*, ærfugl
***** *[[Polysticta]]*
***** *[[Melanitta]]*
***** *[[Bucephala]]*
***** *[[Mergellus]]*
***** *[[Lophodytes]]*
***** *[[Mergus]]*
***** *[[Histrionicus]]*
***** *[[Camptorhynchus]]*
**** Tadornini, gravender og gravgjess (16 arter)
**** Cairinini, skogender (11 arter)
**** Hymenolaimini (monotypisk)
**** Merganettini (monotypisk)
**** Aythyini, dykkender
**** Anatini, grasender

## Utbredelse
De største hekkebestandene finner man i Sibir, men de finnes også på de arktiske øyene. I Norge hekker den på Spitsbergen. Arten overvintrer langs kysten av Nord-Norge helt fra grensen til Russland og sørover til Trondheimsfjorden, samt på østkysten av Island og i Østersjøen og Bottenviken. 

Praktærfugl finnes naturlig i: Canada, Danmark, Finland, Grønland, Island, Japan; Norge; Russland, Saint-Pierre og Miquelon, Svalbard og Jan Mayen, Sverige og USA.

Arten er observert som streiffugl i: Belgia, Frankrike, Belarus, Irland, Italia, Kasakhstan, Latvia, Litauen, Nederland, Polen, Portugal, Spania, Storbritannia, Tsjekkia, Tyskland og Ungarn.

## Atferd
Praktærfuglen er en utmerket dykker og den lever av å spise bløtdyr, krepsdyr, pigghuder og enkelte små fisk den skulle komme over. Den bygger reir i ei grop i bakken som den forer opp med tang, dun, strå og lyng. Reiret er sotbrunt. Reiret bygges gjerne i beskyttelse av busker, men kan også bygges helt åpent nær sjøkanten. Den legger 4-7 egg og ungene er flygedyktige etter ca. 10 uker. Etter hekking slår individene seg gjerne sammen, og enkeltindivider kan dessuten gå inn i ærfuglflokker. Hybridisering forekommer dessuten mellom de to artene.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Stellerand

**Stellerand** (*Polysticta stelleri*) er en kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører andefamilien.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Harlekinand

**Harlekinand** (vitenskapelig navn *Histrionicus histrionicus*) er en fugl i andefamilien.

## Beskrivelse
Harlekindanden er en liten dykkand. Den er rød, svart og hvit. Den har vært observert noen få ganger i Norge, 7 stk. i 2002. Den er ca. 37-45 cm. 

## Hekking
Den hekker på Island, Grønland, Øst-Sibir og Canada og andre steder i Nord-Amerika. Den legger 5-6 egg. Rugetiden varer i 30-32 dager.

## Utbredelse
Arten finnes i Canada, Grønland, Island, Japan, Kina, Nord-Korea, Sør-Korea, Mexico, Russland, Saint-Pierre og Miquelon og USA.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Havelle

**Havelle** eller **isand** (*Clangula hyemalis*) er en kystbunden dykkende sjøfugl og dykkand i andefamilien.

Havella er en ganske liten and med totallengde 39–47 cm og vingespenn på 65–82 cm. Fuglen veier 600–1000 gram. De voksne hannene har lange midtre halefjær på 10–15 cm. Havella har rundt hode og kort nebb. Vingene er mørke og ganske smale og spisse. I flukt holder fuglen vingene bakover og lavt og flakser med smidige kjappe vingeslag.

Havella har minst tre ulike drakter gjennom året. I alle draktene er fuglen broket i hvitt, brunt og svart, og med helmørke vinger.

Havellas sang består av en tonerein, nasal, litt jodlende lyd som kan skrives som *a a-aulí* eller *ah au-audeli* og minner om klarinett.

Havella hekker i fjell- og tundraområder, både i innsjøer og havbukter, på Island, i Skandinavia, Svalbard, Novaja Semlja, Russland, Grønland, Canada og Alaska. Den er trekkfugl og overvintrer i kystområder i Europa, Kina, Korea, Japan, og Nord-Amerika.

Den norske hekkebestanden er trolig på 5000–10 000 par. Flest hekkende par finnes på Finnmarksvidda og i Varanger. Her kan fuglene treffes både inne på vidda og ute ved kysten, alltid ved små ferskvannsdammer. Ellers i Nord-Norge kan havella også hekke vanlig, mest typisk i bjørkebeltet og vierregionen. Kystnær hekking forekommer så langt sør som til Velfjorden ved Brønnøysund. I Sør-Norge hekker havella sparsomt i sentrale fjelltrakter så langt sør som til sentrale deler av Hardangervidda.

Fuglene spiser mest vannlevende insekt, muslinger, bløtdyr og krepsdyr, men også fisk, flerbørstemarker og pigghuder.

Havellene lever i monogame par. De blir kjønnsmodne i tredje leveår. Fuglene kommer til hekkeplassene i april-mai, av og til i juni. Reiret er en grop på bakken, sparsomt foret med gress og lyng. Det ligger nær ferskvann, gjerne på en holme. Hunnen legger 6–9 egg rundt midten av juni. Hannene blir i reirområdet ennå litt, men flokker seg sammen med andre hanner lenge før klekkinga. Hunnen ruger i 24–29 døgn. Ungene drar fra reiret så snart de er tørre. Hunnen er sammen med de til de er flygedyktige 35–40 døgn gamle. Havellene har ett kull i året.

De norske havellene overvintrer ute ved kysten eller i fjordene sammen med haveller og andre ender lengre østfra. Trolig finnes det – haveller på norskekysten vinterstid, de fleste i Nord-Norge. Om våren flyr de inn til hekkeplassene. Dette trekket går for seg om kvelden og natta, og treklangen til havellene er lett kjennelig i halvmørket.

## Referanser




## Kilder
* Svensk wikipedia.
* Norsk fugleatlas, 1994.

## Eksterne lenker
*
Svartand

**Svartand** (*Melanitta nigra*) er en dykkand i andefamilien. 

## Beskrivelse
Hannen har en svart fjærdrakt og nebb med en kul oppå i tillegg til en gulrød flekk med varierende størrelse oppå nebbet. Hunnen har brunsvart fjærdrakt med hvit hals og kinner, helt svart nebb uten kul på. 

Svartand ligner på og kan forveksles med sjøorre (og heter «sjöorre» på svensk), men svartanda er mindre og mangler vingespeil (parti med avvikende farge ytterst på vingene (svingfjærene)).

## Jakt
I Norge kan svartand jaktes på i Østfold fylke i perioden 10. september til 23. desember. Dette gjelder til og med 2021. 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Purpurhodeand

__NOTOC__

**Purpurhodeand** (*Aythya affinis*) er en liten
dykkand, en fugl i andefamilien.

## Beskrivelse

Voksne purpurhodeender er 38-45 cm lange, med blått nebb og gule øyne.
Den voksne andrikken har et mørkt, purpurskimrende hode, sort bryst, lys
grå rygg, sort stjert og hvit underside.
Den voksne hunnen har et hvitt bånd ved nebbroten og brunt hode og kropp.
Purpurhodeand er mindre enn Bergand, som den ellers lett kan
forveksles med.  Purpurhodeand har også en annen hodefasong, med en spiss
bak på issen.

## Atferd

Purpurhodeanda hekker ved myrpytter i Alaska og vestlige Canada,
på en skjermet plass på bakken nær vann.

Purpurhodeanda trekker sørover i flokker sent om høsten, og overvintrer
ved innsjøer, elver og skjermede kystfarvann langs vestkysten av
Nord-Amerika, sørlige USA og nordlige Sør-Amerika.  Finnes
oftere ved ferskvann enn Berganda.  Den returnerer til hekkeområdene
tidlig om våren.

## Utbredelse

Arten finnes naturlig i:
Anguilla, Antigua og Barbuda, Aruba, Bahamas, Barbados, Belize, Bermuda, Canada, Caymanøyene, Colombia, Costa Rica, Cuba, Curaçao, Dominica, Den dominikanske republikk, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Haiti, Honduras, De amerikanske Jomfruøyer, De britiske Jomfruøyer, Martinique; Mexico, Montserrat, Nicaragua, Panama, Puerto Rico, Saint-Barthélemy, Saint Kitts og Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent og Grenadinene, Surinam, Trinidad og Tobago, Turks- og Caicosøyene, USA (Hawaii) og Venezuela.

Streiffugler er observert i: Danmark, Frankrike, Grønland, Guadeloupe, Irland, Jamaica, Japan, Nederland, Nord-Marianene, Portugal, Russland, Saint-Pierre og Miquelon, Spania (Kanariøyene) og Storbritannia.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Toppand

__TVINGINNHOLDSFORTEGNELSE__

 
**Toppand** (*Aythya fuligula*) er en dykkand i andefamilien.

## Beskrivelse
Toppanda er en forholdsvis liten and, lengde 40&ndash;45&nbsp;cm lang, med vingespenn 65&ndash;75&nbsp;cm.  I praktdrakt er hannen svart med hvite
flanker og buk, og med en lang fjærtopp som henger fra toppen av hodet og ned i nakken, som også gir arten sitt navn.  Hodet er purpurskimrende.
Hunnen er brun, fra mellombrun til mørk brun, med noe lysere sider.
Hunnen har også fjærtopp, men den er adskillig mindre enn andrikens, og ikke alltid lett å se.
Begge kjønn har lysegrått nebb med sort spiss og iøynefallende gule øyne.

I eklipsedrakt er hannen mørk brun, med lysebrune sider og mindre fremtredende fjærtopp.  Han ligner da mer på hunnen, men er mørkere brun og har lysere sider.

## Lyd
Hannen lokker på hunnen med et fløytende *giuu-giuu*.  Hunnen gir gjerne fra seg et snerrende *karr-karr,* også i flukten.

## Atferd
Toppanda hekker i kolonier, gjerne blant måker eller terner.
Reiret legges da i åpent lende.  Ellers gjemmes reiret godt i tett vegetasjon.  Hunnen legger fra seks til 12 egg som ruges av hunnen i 23 til 25 dager. Hannene forlater hunnene når eggene er lagt.
Ungene er flyvedyktige etter ca. 7 uker.

Toppanda lever av bløtdyr, små krepsdyr, insekter og vannplanter som den finner ved å dykke under vann.

## Jakt
I Norge kan toppand jaktes på i hele landet i perioden 10. september til 23. desember gjelder til og med 2016.

Vær obs på at toppand kan forveksles med bergand, men toppand hannen er mindre og mangler de svarte og hvite stripene/prikkene på ryggen. Toppandhunnen er mørkere i hodet enn bergandhunnen, som er hvit rundt nebbrota.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Islandsand

**Islandsand** (vitenskapelig navn *Bucephala islandica*) er en fugl i andefamilien. I Europa hekker Islandsanda kun på Island.

## Kilder
* Bucephala islandica i Avibase 

## Eksterne lenker
*
Kvinand

**Kvinand** (*Bucephala clangula*) er en fugl i andefamilien og tilhører de såkalte dykkendene.

## Beskrivelse
 Kvinanda har et påfallende stort hode for kroppen og en steil panne, som gir hodet en trekantet profil. Kroppen virker litt klumpete. Hunnene blir omkring 39 cm, mens hannen er noe større og gjerne blir omkring 49 cm. Hannen er sortgrønn i hodefargen og har en karakteristisk hvit kinnflekk på hver side av nebbroten. Hunnen er mer brunsort i hodefargen og kinnflekkene er mindre definerte. Hos hannen er buken og buksidene glinsende hvite, mens hunnen er mørk gråspettet. Hannens nebb er nærmest helt sort, mens hunnens har et lysere parti ytterst på overnebbet.

## Etymologi
Det norske navnet på denne andefuglen stammer av hannens karakteristiske kvinende vingelyd under flukt. På engelsk kalles imidlertid denne andefuglen for «gulløye» (goldeneye), noe som stammer fra den karakteristiske gullgule fargen på øynene hos denne arten.

## Atferd

### Hekking
Kvinanda hekker i et bredt belte over hele Eurasia og Nord-Amerika, tett knyttet opp mot de boreale barskogsbeltene. Kvinanda er en såkalt hullruger som kan hekke på plasser som ligger opp mot 3 kilometer fra vann. Den plasserer som regel reiret i et trehull, ofte i et gammelt svartspettreir der svartspetten forekommer. Ellers hekker den ofte i holker som er hengt opp spesielt for kvinand og ugler. Noen steder er kvinanda blitt vanligere etter at man har hengt opp holker, en indikasjon på at mangel på egnede hekkeplasser mange steder begrenser utbredelsen. Høyvokst, gammel skog med større og mindre vann og sakteflytende elver er kvinandas nøkkelbiotop. På Østlandet er den en karakterart i Nordre Tyrifjorden våtmarkssystem året rundt.

### Hekking i Norge
I Norge hekker kvinand fra Vest-Agder og nordover gjennom alle østlandsfylkene og til Trøndelag. Lenger nord er den også stedvis vanlig, avhengig av forekomsten av barskog. På Vestlandet er kvinanda sjelden som hekkefugl, og den mangler omtrent helt på vestsiden av en linje som strekker seg fra Eigersund sør i Rogaland og vest av vannskillet over fjella nord til grensen mellom Romsdal og Nordmøre. Vinterstid forekommer kvinanda både i ferskvann og saltvann langs kysten nordover til Nordland. Trolig trekker deler av den norske bestanden ut av landet til områdene rundt Nordsjøen, bl.a. overvintrer store mengder kvinender i de grunne havområdene rundt Danmark.

## Galleri

File:Bucephala clangula male.jpg|Hannfugl
File:Bucephala clangula female.jpg|Hunnfugl
Image:bucephala_clangula2.jpg|Flokk med kvinender.
Image:Gagol Bucephala clangula RB1.jpg|Par
Image:Flying bucephala clangula.jpg|Flyvende kvinand
Bucephala clangula MHNT.ZOO.2010.11.19.6.jpg |Museum specimen 


## Jakt
I Norge kan det jaktes på og sankes egg av kvinand slik det reguleres i «Forskrift om jakt- og fangsttider samt sanking av egg og dun for jaktsesongene fra og med 1. april 2017 til og med 31. mars 2022».

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Kvinand video, bilder & lyd Internet Bird Collection
Lappfiskand

**Lappfiskand** (*Mergellus albellus*) er en fugl i andefamilien.

## Utbredelse
Hekker på taigaen i nordlige Europa og Asia, men overvintrer ved de
mer skjermede kystene av Østersjøen, Svartehavet, innsjøer i
Tyskland og Nederlandene.

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Sårbar (VU). Kategorien skulle egentlig vært Sterkt truet (EN) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til VU fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Sjøorre

**Sjøorre** (*Melanitta fusca*) er en kystbunden dykkende sjøfugl (dykkand) som tilhører andefamilien.

## Jakt
Sjøorre er fredet i Norge, men kan forveksles med svartand (som heter «sjöorre» på svensk). Sjøorre er større og har vingespeil, et parti med avvikende farge ytterst på vingene (svingfjærene).

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Brilleand

**Brilleand** (vitenskapelig navn *Melanitta perspicillata*) er en fugl i andefamilien.

## Kilder
* Surf scoter i Avibase 

## Eksterne lenker
*
Båndhavørn

**Båndhavørn** (*Haliaeetus leucoryphus*) er en fugl. Arten er observert i Norge, men hekker ikke her.

## Utseende
En stor (kroppslengde 72-85 centimeter, vingespenn 180-215 centimeter) ørn, i gjennomsnitt litt mindre enn havørn. Voksne fugler har et lysgrått (nesten hvitt)hode og forbryst, helt mørke vinger, halen er hvit med svart rot og et bredt, svart tverrbånd i spissen. Ungfugler er mørkere med mørke tegninger på hodet, vingene har lyse felter og halen er helt mørk.

## Utbredelse
Arten hekker i Sentral-Asia og rundt Himalaya, men streiffugler kan forekomme i Norge.

## Kilder
* Haliaeetus leucoryphus i Avibase 
* 
*

## Eksterne lenker

*
Åtselgribb

**Åtselgribb** (*Neophron percnopterus*) er stor rovfugl i gruppen av afrikanske gribber (Gypaetinae), som inngår i haukefamilien (Accipitridae). Navnet til tross, den inngår altså ikke blant gruppen av åtselgribber (Gypinae). Åtselgribben er den minste av de Europeiske gribbene, og måler en kroppslengde på 55–65 cm, og et vingespenn på 155–170 cm. Arten er monotypisk for slekten ***Neophron***. Den hekker hovedsakelig i middelhavsområdets fjelltrakter, overvintrer i Afrika. Føde: åtsler,slaktavfall o.l. på søppelplasser. Reir på fjellhyller.

## Inndeling
Inndelingen av haukefamilien følger i hovedsak Taxonomy in Flux og er i henhold til Boyd (2017), med unntak av underfamilien Aquilinae. Den følger den nye revisjonen til Lerner *et al.* (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle.

* Accipitridae, haukefamilien
** Gypaetinae, (afrikanske gribber og klatrehauker)
*** *[[Polyboroides]]*
**** *[[Klatrehauk|P. typus]]*, klatrehauk
**** *[[Blekklatrehauk|P. radiatus]]*, blekklatrehauk
*** *[[Palmegribb|Gypohierax]]*
**** *[[Palmegribb|G. angolensis]]*, palmegribb
*** *[[Åtselgribb|Neophron]]* (monotypisk)
**** *[[Åtselgribb|N. percnopterus]]*, åtselgribb
***** *N. p. percnopterus* (nominatformen)
***** *N. p. majorensis*, Kanariøyene
***** *N. p. ginginianus*, Nepal og India
*** *[[Gypaetus]]*
**** *[[Lammegribb|G. barbatus]]*, lammegribb

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Slangeørn

**Slangeørn** (*Circaetus gallicus*) er en mellomstor rovfugl i haukefamilien, som også omfatter mange andre dagaktive rovfugler, som glenter, våker og kjerrhauker. Den har en svært lys underside og lever for en stor del av slanger, øgler og frosker. Arten hekker i Sør- og Øst-Europa, foruten også i Nord-Afrika og de sørvestre deler av Asia, til India. Slangeørn har også vært påtruffet fire ganger i Norge (2003 og 2023), men den hekker ikke her.

## Eksterne lenker
*
Myrhauk

**Myrhauk** (*Circus cyaneus*) eller **blå kjerrhauk** er en rovfugl. På verdensbasis er det flere arter som går under betegnelsen kjerrhauker *(Circus)*, bl.a. sivhauk, enghauk og steppehauk.

## Kjennetegn
Størrelse: 43 – 51 cm. *(litt mindre enn [[musvåk]] – litt større enn [[kråke]])*. Vingespennet er 105 – 125 cm. Hunnen er større enn hannen. Vekt: 300-400g (♂), 400-700g (♀). Hannen er lys blågrå, vingespissene er svarte. Hunnen er brungrå, liksom ungfuglene, og begge kjønn har hvit overgump. Undersiden er lysere, hos hunner og ungfugler med brune streker. 

Den er en glideflyver med høytstilte vinger.

## Stemme
Stemme fra https://web.archive.org/web/20070927224746/http://www.cserkesz.hu/~szazs/egyeb/madarhang/Circus.cyaneus.mp3

## Utbredelse og bestandsstatus
Myrhauken finnes i Norge på de sørlige fjellviddene og i områdene langs grensen mot Sverige fra Trøndelag og nordover til Finnmark samt noen få eksemplarer på Jæren.  I september – oktober trekker den til midtre- og sørlige Europa. Noen eksemplarer overvintrer på Jæren, i sør Sverige og i Danmark. Den returnerer i mars – april.

## Biotop
Myrhauken er avhengig av myrlendt område, gjerne omkranset at tett halvhøy vegetasjon (i Norge vierkjerr)

## Hekking
Myrhauken legger redet på bakken i høyt vierkjerr, der den legger 3-6 lys grønne egg i mai – juni. Rugetiden er 28-31 dager. Redetiden er 6-7 uker.

## Føde
Føden er vesentlig smågnagere og småfugl. 

## Referanser




## Se også
* Enghauk
* Sivhauk
* Steppehauk

## Eksterne lenker
* 
* Artfaktablad fra ArtDatabanken
* Dansk ornitologisk forening
Vepsevåk

**Vepsevåk** (*Pernis apivorus*) er en rovfugl i haukefamilien. Den er til tross for navnet nærmere beslektet med glentene enn med andre våker utenfor slekten *[[Pernis]]*, som består av tre arter. I Norge har vepsevåk status nær truet..

## Beskrivelse
Vepsevåk har et duelignende eller gjøklignende utseende og blir cirka 52–60 cm lang og veier omkring 360–1050 gram. Hunnen varierer mer i størrelse og er normalt marginalt større enn hannen, som vanligvis veier 440–943 g. Vingespennet er cirka 118–150 cm.

Fjærdrakten er normalt grålig til gråbrun. Hunnen gjerne mer brun enn hannen, spesielt hodet. Vepsevåken varierer imidlertid svært mye i utfarging, spesielt foran på halsen, på brystet og i buken. Den kan være både mørk og lys, herunder også spraglet. Oversiden er overveiende mørk.

## Atferd
Vepsevåken kan ta småfugler og frosk, men lever hovedsakelig av vepselarver fra bol under bakken.
 
## Annet

Wespenbussard Pernis apivorus by A. Görtler edit2.jpg|mørk buk
RRIM 150725 Pernis apivorus.jpg|spraglet buk
Осоед Гродно.JPG|spraglet buk
Pernis apivorus - Museum fur Naturkunde, Berlin - DSC00179.JPG|lys buk
Pernis apivorus MHNT.jpg|egg*P. apivorus*
Junger Wespenbussard Porträit.jpg|ungfugl*P. apivorus*
Pernis apivorus juv. 080718.jpg|ungfugl


## Referanser




## Eksterne lenker
*
Steppehauk

**Steppehauk** (vitenskapelig navn *Circus macrourus*) er en haukefugl i ordenen haukefugler.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Enghauk

**Enghauk** (*Circus pygargus*) er en rovfugl. Den ligner på myrhauken, men er mindre og slankere.

## Kjennetegn
Størrelse: 39 – 45&nbsp;cm. *(omtrent som en [[kråke]])*. Vingespennet er opptil 110&nbsp;cm. Hunnen er større enn hannen. Vekt: ca. 240g (♂), ca. 325g (♀). Hannen er lys blågrå, vingespissene er svarte. Hannen har også en svart stripe på oversiden av vingen. Hunnen er brungrå, liksom ungfuglene, og begge kjønn har grå overgump. Undersiden er lysere, hos hunner og ungfugler med brune streker. Hannen har hvit underside med røde spetter.

Flukten er urolig og flagrende, omtrent som en forvokst terne. Under glideflukt har den høytstilte vinger.

## Stemme
Stemme fra https://web.archive.org/web/20070927224957/http://www.cserkesz.hu/~szazs/egyeb/madarhang/Circus.pygargus.mp3

## Utbredelse og bestandsstatus
Enghauken hekker ikke i Norge, men det er noen få enkeltobservasjoner på Sørlandet og på Jæren. Arten hekker i Sverige (først og fremst på Øland) og Danmark, men bestanden har gått tilbake i begge land, til ca. 20  par i Danmark (2010), ca. 30 par på Øland og 10-20 par i resten av Sverige inkludert Gotland. I Finland hekker noen få par i den sørvestre delen. Forøvrig finnes den sparsomt i midtre og sørlige Europa og i vestre deler av Asia. Den er en trekkfugl som overvintrer i midtre- og østlige deler av Afrika og i India. Bestanden er noe minkende, da moderne landbruk ødelegger dens naturlige hekkeområde.

Arten finnes opprinnelig i: Nord-Makedonia,  Zambia og Zimbabwe.

## Biotop
Enghauken er avhengig av heder og dyrket mark.

## Hekking
Enghauken legger redet på bakken i gress og gresshøy vegetasjon, der den legger 4-5 nesten hvite egg i mai. Rugetiden er 27-30 dager. Redetiden er 35-40 dager.

## Føde
Føden er vesentlig smågnagere, småfugl, krypdyr, insekter og fugleegg.

## Se også
* Myrhauk
* Sivhauk
* Steppehauk

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* DOF:Projekt Redd Hedehøgen
* DOF:Hedehøg (Circus pygargus)
* Fuglelyder – fra ungarsk speiderbevegelse
Hønsehauk

**Hønsehauk** (*Astur gentilis*)  er en art i haukefamilien og inngår i slekten *[[Accipiter]]*. Slekten inngår i tribuset Accipitrini i underfamilien av hauker (Accipitrinae). Hele ti underarter aksepteres i øyeblikket, men det er stor usikkerhet knyttet til både disse og arten som sådan. Den underarten som opptrer i Norge kalles eurasisk hønsehauk (*A. g. gentilis*) og er synonym med nominatformen.

## Taksonomi

Hønsehauk betraktes tradisjonelt som et artskompleks, sammen med mesitthauk , nonnehauk  og muligvis sørgehauk , men den interne taksonomien for arten er uklar. Amerikanske underarter kan blant annet vise seg å være én eller flere selvstendige arter.

## Biologi
Arten måler 46–63 cm cm og er kraftig bygget med tydelig kjønnspreg. Hunnen blir betydelig større enn hannen (cirka 11–28% lenger og 50–90% tyngre) og kjønnene har forskjellige fjærdrakter. Hunnen veier typisk  ( *gentilis* og *atricapillus*), mens hannen gjerne veier cirka  (). Vingespennet utgjør omkring , avhengig av kjønn.

Fuglen foretrekker storvokst og gammel barskog. Den har korte, brede vinger (vingespenn ca. 100–130 cm) og lang smal hale som gjør at den er godt egnet til styrtjakt og kan fly raskt mellom grener og trær.

Redet er stort og plassert midt i treet og brukes ofte flere år på rad. Hannen bygger vanligvis redet alene. Hunnen legger eggene (vanligvis 2–4) sist i april eller i mai. De ruges (vesentlig av hunnen) i 35–38 døgn, mens ungene er flyvedyktige etter 35–40 døgn. I denne perioden bringer hannen mat til redet. Ungene vokser derfor opp på forholdsvis små byttedyr. De mates av foreldrene i ca. 70 døgn.

Arten jakter og eter andre fugler og mindre pattedyr, fordelt på et stort antall arter. Hunnhauken kan ta større byttedyr enn den mindre hannen – som hare, kråker, skjærer og storfugl. Eller tar hønsehauken mus, ekorn,  småfugl, trost, duer o.l. Jaktmetoden er annerledes enn hos store falker, som gjerne stuper ned mot byttet fra stor høyde. Hønsehauken pleier å sitte og lure etter bytte, for så å slå hurtig ned på det. Den flyr med kjappe vingeslag, avbrutt av glideflukt. Som regel holder den seg lavt i terrenget, mellom trærne. Over åpen mark følger den gjerne elvedrag og diker.

En måte å få observert hønsehauk på er å legge merke til kråker som lager spetakkel og jager mot et bestemt område.

Bestanden regnes som livskraftig, men avtar. Hønsehaukbestanden i verden er anslått til 1–10 mill., hvorav 4000–5400 i Norge. Den regnes som Europas 3. vanligste haukefugl, etter musvåk og spurvehauk.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Ørnvåk

**Ørnvåk** (*Buteo rufinus*) er en rovfugl i haukefamilien. Arten har blitt observert i Norge.

## Eksterne lenker
*
Storskrikørn

**Storskrikørn** (*Aquila clanga*) er en rovfugl i haukefamilien. Arten er observert i Norge, men hekker ikke her.

## Eksterne lenker
*
Rødfalk

**Rødfalk** (*Falco naumanni*) er monotypisk rovfugl i falkefamilien (Falconidae) og tilhører gruppen med langvingefalker (*Falco*), som blant annet også inkluderer tårnfalk (som regnes som artens nærmeste slektning), jaktfalk og vandrefalk.

## Biologi

Rødfalk blir cirka 29–32 cm lang. Hunnen veier cirka 138–208 g; hannen cirka 90–172 g. Vingespennet utgjør cirka 58–73 cm. Fargetegningene ligner tårnfalkens, og kjønnene er ulike. Rødfalken mangler tårnfalkens «falkebart», og er jevnere grå på hodet. Flekkene på ryggen og under vingene er mindre fremtredende enn hos tårnfalken. Ryggen er teglrød. Østlig utbredte fugler er mer fargesterke enn vestlige. Hunnen er brunspraglet på oversiden og har hvite klør. Ungfuglene ligner hunnene.

Rødfalk jakter fortrinnsvis på større terrestriske insekter, gjerne i flokk.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Aftenfalk

**Aftenfalk** (*Falco vespertinus*) er en monotypisk art i slekten langvingefalker (*Falco*), og derav en predator i falkefamilien (Falconidae). På IUCNs rødliste regnes arten som *[[nær truet]]* (på grunn av degradering og tap av habitat), og den er også oppført på CITES liste II og CMS liste I og II. Arten er en svært nær slektning av amurfalk (*F. amurensis*), som av og til blir regnet som konspesifikk.

## Beskrivelse

Aftenfalken blir omkring  lang og har et vingespenn på cirka , avhengig av kjønn. Hunnen blir størst og er mest fargerik. Hannen veier cirka , hunnen cirka .

Hannen har hovedsakelig grå fjærdrakt, som varierer fra stålgrå på oversiden til lysere grå på undersiden. Rundt øynene og inn mot nebbet har begge kjønn sort befjæring. Bakre underdel og undersiden av gumpen er rustrød. Hunnen er mer fargerik, men har en tilsvarende stålgrå overdel, men ispedd mørkere spetter. Issen og nakken er rustrød og hvit, mens kinnene, strupen og øverste del av brystet er hvit. Brystet er rustoransje–nøttebrun ispedd mørke spetter, mens undergumpen er lysere rustoransje og hvit ispedd noen mørkere toner.

## Utbredelse
Aftenfalk hekker i sentrale deler av den palearktiske sone, fra Karelen og sørover til det sentrale Øst-Europa i vest, og østover til elven Lena i Sibir (Russland), men den blir tidvis også observert lenger vest i Europa. Og i så måte har den blitt observert mer enn 100 ganger i Norge. Arten overvintrer i det sørlige Afrika.

BirdLife International anslo i 2015 totalbestanden til omkring  individer, hvorav  par i Europa (hvorav cirka  i russisk Europa). På grunn av pågående degradering av habitatet har den globale populasjonen hatt en negativ trend over lengre tid. Den europeiske delen av bestanden, som utgjør cirka 40 prosent av den globale populasjonen, har hatt en tilbakegang på cirka 30 prosent i løpet av cirka 17 år, noe som tilsvarer omtrent tre generasjoner.

## Atferd

Aftenfalken er en utpreget trekkfugl som gjør lange trekk vår og høst. Arten lever hovedsakelig av insekter, men tar også små pattedyr og amfibier.

Arten hekker i lavlandet, der det er trær og god tilgang på insekter. I vest opp mot , i øst opp mot . Aftenfalken hekker både solitært og i kolonier, men ser ut til å ha størst suksess som kolonihekker. Den bygger ikke egne reir, men benytter gamle reder som andre rovfugler og kråkefugler har forlatt. Arten foretrekker reder som ligger i den øvre delen av trærne, eller av og til også hulrom i klipper eller trær.

Hekketiden varer fra april til august, men de fleste legger i slutten av mai. Hunnen legger  egg som ruges av begge foreldrene. Inkubasjonstiden var i cirka  dager. Hannen bringer mat i den første tiden etter klekkingen, men noe senere bidrar også hunnen med mat. Ungene blir flygedyktige etter cirka  dager og er uavhengige omkring én uke senere. De regnes som kjønnsmodne i løpet av året.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Lerkefalk

**Lerkefalken** (*Falco subbuteo*) tilhører slekten langvingefalker (*Falco*) i falkefamilien, og er som sådan en predatorisk rovfugl. Den kan gjenkjennes på sine lange, slanke vinger og sin hurtige, svale-aktige flukt. Den kan forveksles med aftenfalken.

Lerkefalken kan bli 34 cm lang og få et vingespenn på 70–84 cm. Hunnene er størst; hannene veien 130–230 g, mens hunnene veier 140–340 g.

Føden består av småfugler og insekter, særlig øyenstikkere.

Lerkefalken er fylkesfugl i Hedmark.

## Utbredelse
Arten hekker over store deler av den palearktiske sone, men overvintrer i Afrika sør for Sahara og i deler av Sørøst-Asia

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Nær truet (NT). Kategorien skulle egentlig vært Sårbar (VU) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til NT fordi det går bra med arten i nabolandene – og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

## Hekking
Lerkefalken finner et forlatt fuglerede, for eksempel etter andre falkefugler eller kråker, hvor den legger 2–3 egg midt i juni.  Lerkefalken hekker en gang i året.
Rugetiden er 28–31 dager, og ungene mates i 28–34 dager.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Jaktfalk

**Jaktfalk** (*Falco rusticolus*) er en mellomstor raptor i falkefamilien (Falconidae) og den største av falkeartene. Arten hekker i arktiske kyststrøk og på øyer i Nord-Amerika og Eurasia. Den er for det meste stedbunden, men streifer en del etter at hekkesesongen er over og på vinterstid.

## Beskrivelse
Denne arten er en veldig stor falk, på størrelse med de største våkene. Hannene er 48 til 61 cm lang, veier fra 800g til 1350g og har vingespenn på 110-130 cm. Hunnene er kraftigere og større, fra 51 til 65 cm, veier fra 1180g til 2100g og har vingespenn på 124-160 cm. Jaktfalker er bortimot en mellomting mellom en stor vandrefalk og hauk i generell oppbygning. De er umiskjennelige falker med spisse vingetipper samtidig som de er mer tettbygd, mer bredvingede og langhalede enn vandrefalken.

Fjærdrakten er høyst variabel i denne polyformistiske arten; de arketypiske variasjonene er hvit, sølvfarge, brun og svart, skiftende gjennom et kontinuerlig spekter fra nesten helhvite fugler til veldig mørke varianter. Den brune varianten skiller seg ut fra vandrefalken ved at den kremfargede bunnfargen i halspartiet videre opp mot nakken vises som striper på pannen og hodet, kjennetegnes ved at hodet har mindre kontraster enn vandrefalkens karakteristiske mørkebrune hode og kinnskjegg. Den svarte varianten kjennetegnes ved å ha svarte flekker på buken til forskjell fra vandrefalkens smalere tverrstriper. Hvite varianter er umiskjennelige, ettersom de er de eneste falkene med dominerende hvit farge. Sølvfargede varianter ligner på lysegrå, stor slagfalk.

Det er ingen fargeforskjell mellom hannfugler og hunnfugler. Ungfuglene er jevnt over mørkere og brunere enn tilsvarende voksne fugler.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Møbel- og tretekniker

**Møbel- og tretekniker** er en treteknisk utdannelse ved Teknisk fagskole.  Dette er en utdanning til mellomledernivå og ledernivå i treindustribedrifter.

## Eksterne lenker
Gjøvik Tekniske fagskole
Rapphøne

**Rapphøne** (*Perdix perdix*) er en fugl i fasanfamilien. Selv om den iblant kan finnes i Norge er det antatt å være utsatte eksemplarer. Den regnes som utdødd i Norge.

## Utseende og atferd

Rapphøna er på størrelse med en fjellrype, spraglet i gråbrun og har ensfarget lysebrunt hodeparti.

Rapphøna hekker i store deler av Europa og videre inn i Sentral-Asia. Den spiser helst frø og korn.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Vannrikse

**Vannrikse** (*Rallus aquaticus*) er en art i riksefamilien.
 
## Beskrivelse

Den er på størrelse med gråtrost, vekt ca. 100 g, lengde 28 cm. Nebb og ben er lange, mens halen er svært kort. Oversiden er brunsvart spraglet, og underside er grå, i bakre del svart med hvite 

## Utbredelse i Norge
Vannriksa er en fåtallig hekkefugl i Norge, med en utbredelse som strekker seg fra Østfold og videre langs kysten til Møre & Romsdal. 

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Sårbar (VU). Kategorien skulle egentlig vært Sterkt truet (EN) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til VU fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

## Overvintring
Fra september av øker antallet individer langs hele den sørnorske kysten. Da er det trekkfugler fra øst og sørøst som kommer for å overvintre (eller raste før de eventuelt trekker videre). 

## Hekking
Når våren kommer roper vannriksene ut en lyd som kan minne om grisehyl for å tiltrekke seg maker. De kan gjerne ha to kull, og hekker i perioden fra april til august.  Reiret plasseres i tett vegetasjon av sumpplanter og takrør. De 6–11 eggene ruges av begge kjønn i 19–22 dager. Ungene blir flygedyktige ca. 7 uker gamle.

## Referanser




## Eksterne lenker
* 
Store norske leksikon, http://snl.no/vannrikse
Fuglevennen, http://www.fuglevennen.no/arter/?or_id=4397
Sumprikse

**Sumprikse** (*Zapornia parva*) er en liten vannfugl i riksefamilien.

Ynglevanene dens er å benytte sivkratt i Europa, for det meste i øst og inn i vestasia. De setter opp redet på en tørr plass i krattvegetasjonen og legger 4-7 egg. Dette er en vandreart som overvintrer i Afrika.

## Eksterne lenker
* 
* Bilder av sumprikse
Vesterlen krets av Norges speiderforbund

**Vesterlen krets** av Norges speiderforbund (NSF) omfatter Sør-Rogaland. 
Vesterlen er den største kretsen i NSF, og har ca. 2000 medlemmer fordelt på 38 speidergrupper.

## Eksterne lenker
* Vesterlen Krets
Amerikapurpurhøne

**Amerikapurpurhøne** (*Porphyrio martinica*) er en monotypisk art i riksefamilien (Rallidae) og inngår i slekten *[[Porphyrio]]*, som teller åtte arter. Arten har størst utbredelse i Sør-Amerika, men hekker også i Mellom-Amerika, Karibia og det sørøstlige Nord-Amerika. Arten er livskraftig.

## Biologi

Amerikapurpurhøne har en total lengde på cirka 27–36&nbsp;cm og veier typisk 208–288&nbsp;g. Kjønnene har lik fjærdrakt og overlappende størrelse, men hunnens vekt er omtrent 10&nbsp;% lavere enn hannens.

Hos voksne er hode, hals og mesteparten av undersiden glinsende purpurfarget, med olivengrønn overside, hvite underhaledekkfjær, rødt nebb med gul tupp og blåhvitt panneskjold (i overgangen mellom nebb og panne), samt gulaktige ben og føtter. Tærne er lange (midttå med klo 7–8&nbsp;cm). Øynene er mørkebrune, tars og tær er lys grågrønne. Dununger er svarte.

Amerikapurpurhøne er klart den mest fargerike arten i denne slekten og regnes faktisk blant de mest prangende hekkefuglene i hele Nord-Amerika. Denne ferskvanns-våtmarksarten har dessuten vist seg å være tilpasningsdyktig til endringer i habitatet, og trives i risåkre (*Oryza sativa*) og i menneskeskapte dammer på plantasjer og i naturreservater.

Kosten består i hovedsak av vegetabilsk materiale, valgt fra frø, blomster, frukter og andre næringsrike deler av vannplanter. Vanlige mat inkluderer frø fra ettårige gress og starr, frø fra flytende og nedsenket vegetasjon, blomster fra vannhyasint og ris. Konsumerer animalsk materiale når det er tilgjengelig, spesielt leddyr, leddormer og bløtdyr, som kan utgjøre mer enn 50 % av dietten om våren og sommeren.

Individer i alle aldre tilbringer mye tid med å gå eller løpe rundt på vannliljeblader, ofte ved å rulle tilbake kantene på bladene med nebbet, tråkke på dem og holde dem i den posisjonen mens de plukker vanninsekter fra undersiden. Fuglene bøyer seg ned eller klatrer opp stilker av ris og andre kornplanter for å spise frøhodene. Finner også mat i busker og trær. Spiser også bær langs bredden.

## Inndeling
Inndelingen følger AviList v2025. Norske populærnavn på artene følger Artsdatabanken. Eventuelle norske navn i parentes er uoffisielle.

* Gruiformes, tranefugler
** Rallidae, riksefamilien
*** *[[Porphyrio]]*, 8 arter
**** *[[afrikapurpurhøne|P. alleni]]*, afrikapurpurhøne (monotypisk)
**** *[[amerikapurpurhøne|P. martinica]]*, amerikapurpurhøne (monotypisk)
**** *[[blekpurpurhøne|P. flavirostris]]*, blekpurpurhøne (monotypisk)
**** †*[[marquesaspurpurhøne|P. paepae]]*, marquesaspurpurhøne (monotypisk, utdødd)
**** *[[blåsultanhøne|P. porphyrio]]*, blåsultanhøne
**** *[[sørtakahe|P. hochstetteri]]*, sørtakahe (monotypisk)
**** †*[[hvittakahe|P. albus]]*, hvittakahe (monotypisk, utdødd)
**** †*[[nordtakahe|P. mantelli]]*, nordtakahe (monotypisk, utdødd)

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Dvergtrappe

**Dvergtrappe** (*Tetrax tetrax*) er en mellomstor fugl i trappefamilien (Otididae), og eneste art i den monotypiske slekten ***Tetrax***. Arten er blant de minste trappene.

## Beskrivelse

Dvergtrappen blir cirka 43&nbsp;cm og veier omkring . Hannen blir såvidt tyngre enn hunnen, men kjønnene blir like høye. Vingespennet er cirka  og undersiden av vingene hvite. Oversiden av fjærdrakten er sandfarget med mørke småspragler. Hannen har brun fjærkrone, blågrått ansikt og nesten svart hals, med to tydelige hvite klaver (den øverste V-formet foran). De mørke fargene blekner noe utenfor hekketiden. Han er hvit i brystet og buken. Hunnen er spraglete over det hele, med unntak den bakerste delen av undersiden. Den er tilnærmet hvit. Ungfuglene ligner hunnene.

## Habitat
Arten trives på steppe og steppelignende gressletter, helst der gresset blir over 20&nbsp;cm. Den eter biller, gresshopper og andre terrestriske virvelløse dyr, men også ganske mye plantemateriale, som skudd, knopper, blomster og frø.

## Utbredelse
Dvergtrappe er utbredt fra det nordlige Marokko, på Den iberiske halvøy, Frankrike, Sardinia, det sørøstre Italia, Tyrkia, Kaukasus, Midtøsten og Egypt, Iran, det sørlige Russland og Ukraina, og fra Kasakhstan til Kirgisistan og det nordvestre Kina. Arten hekker i de nordlige områdene av utbredelsen, og overvintrer i de sørlige. I sommerhalvåret er arten også av og til en sjelden gjest i Skandinavia, herunder også såvidt i Norge.

Dvergtrappe er observert i Norge ved noen få anledninger, blant annet ble en hunnfugl observert i slutten september 2014 nær Trones i Verdal i Nord-Trøndelag. Likeledes ble arten observert i Lesja i Gudbrandsdalen den 28. august samme år. Før det var arten bare registrert i Varanger i 1906 og i Gudbrandsdalen i 1880 og 1900.

## Atferd
Dvergtrapper er ikke egentlige trekkfugler, men deler av populasjonen trekker. Hvor og når varierer med utbredelsen. Mange fugler er imidlertid standfugler, som bare gjør korte migrasjoner relatert til mattilgangen.

Arten hekker i perioden februar–juni, avhengig sted. Redet er ei grunn grop på bakken, som regel med tett, kort gressdekke. Hunnen legger  egg, og inkubasjonstiden er typisk . Kyllingene bytter til voksen fjærdrakt etter cirka  (kanskje litt lenger enkelte steder) og blir hos moren til ut på høstparten.

## Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Otidiformes, trappefugler
** Otididae, trappefamilien, 9 slekter, 26 arter
*** *[[Otis]]*, monotypisk
*** *[[Ardeotis]]*, 4 arter
*** *[[Chlamydotis]]*, 2 arter
*** *[[Neotis]]*, 4 arter
*** *[[Eupodotis]]*, 10 arter
*** *[[Lissotis]]*, 2 arter
*** *[[Houbaropsis]]*, monotypisk
*** *[[Sypheotides]]*, monotypisk
*** *[[dvergtrappe|Tetrax]]*, monotypisk
**** *[[dvergtrappe|T. tetrax]]*, dvergtrappe (monotypisk)

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Stortrappe

**Stortrappe** (*Otis tarda*) er en meget stor fugl i trappefamilien (Otididae). Arten består som to taksoner og inngår i den monotypiske slekten ***Otis*** .  Den har ifølge Norsk Ornitologisk Forening blitt observert i Norge ved ett tilfelle, men det er lenge siden. Stortrappe er blant de største fuglene som er flygedyktige.

## Biologi

Stortrappe er en meget stor fugl og blant de aller største fugler som er flygedyktige. Hannen hos denne arten har karakteristiske lange værhårlignende fjær som vokser ut på begge sider av hodet, fra overgangen mellom kinnet og undernebbet. Fjærdrakten er gyllen på oversiden, med dekkfjær som har sort kanttrim og gir fuglene et spraglet kryptisk uttrykk. Halsen og hodet er grått og undersiden hvit. Hannen har også et karakteristisk bredt rødbrunt bånd som renner rundt nakken og underhalsen/overbrystet. Hunnen mangler både de karakteristiske «værhårene» og det rødbrune båndet, men ligner ellers hannen, bortsett fra at hun er betydelig mindre.

Hannen blir omkring  høy og veier typisk . Vingespennet utgjør cirka . Hunnen er betydelig mindre og måler typisk . Vingespennet utgjør cirka .

Arten er stort sett for stasjonær å regne, selv om kortere trekk skjer fra steder der vinteren enkelte år kan være hard. I sine nordlige hekkeområder i Russland, Sentral-Asia og Øst-Asia trekker imidlertid fuglene sørover om vinteren. Stortrappe hekker også spredt i Mellom-Europa og Asia, fra Den iberiske halvøy, Tyskland og Polen og østover gjennom Europa, områdene rundt Svartehavet og videre. Hunnen legger typisk  ( regnes som normalt) egg. Inkubasjonen tar cirka  dager.

Arten eter mest plantemateriale og insekter. Dietten består i hovedsak av kultiverte planter, blader, frø og ulike insekter, men den fanger og eter også i noen grad små pattedyr, amfibier og fugleunger.

## Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Otidiformes, trappefugler
** Otididae, trappefamilien, 9 slekter, 26 arter
*** *[[stortrappe|Otis]]*, monotypisk
**** *[[stortrappe|O. tarda]]*, stortrappe
***** *O. t. tarda* (nominatformen), utbredt fra Den iberiske halvøy og østover gjennom det sentrale Europa, Midtøsten og Asia til Kasakhstan og Nordvest-Kina; overvintrer fra Sørøst-Europa, Tyrkia og Syria og østover til Turkmenistan, Usbekistan og det nordvestre Afghanistan
***** *O. t. dybowskii*, utbredt i Sørøst-Russland, Mongolia og Nordøst-Kina; overvintrer i det sentrale og østre Kina
*** *[[Ardeotis]]*, 4 arter
*** *[[Chlamydotis]]*, 2 arter
*** *[[Neotis]]*, 4 arter
*** *[[Eupodotis]]*, 10 arter
*** *[[Lissotis]]*, 2 arter
*** *[[Houbaropsis]]*, monotypisk
*** *[[Sypheotides]]*, monotypisk
*** *[[Tetrax]]*, monotypisk

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Brakksvale

**Brakksvale** (*Glareola pratincola*) er en vadefugl.
Den er ca. 25 cm. Den har en gul hakeflekk med noe rødt ved nebbet.

## Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Maclean & Bonan (2018). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017)

* Charadriiformes, vade-, måse- og alkefugler
** Lari, måkefugler
*** Glareolidae, brakksvalefamilien, 5 slekter, 17 arter
**** *[[tobelteløper|Smutsornis]]* (monotypisk)
**** *[[Rhinoptilus]]*
**** *[[Cursorius]]*
**** *[[isabellabrakksvale|Stiltia]]* (monotypisk)
**** *[[Glareola]]*
***** *[[brakksvale|G. pratincola]]*, brakksvale
****** *G. p. pratincola* (nominatformen), utbredt i Sør-Europa og Nord-Afrika østover til Kasakhstan og Pakistan
****** *G. p. fuelleborni*, utbredt i Afrika sør for Sahara, fra Senegal og østover til Etiopia (Riftdalen) og sørover til Kongo, Namibia, Nord-Botswana, Sør-Mosambik og det østre Sør-Afrika
****** *G. p. erlangeri*, utbredt i Sør-Somalia og Nord-Kenya
***** *[[orientbrakksvale|G. maldivarum]]*, orientbrakksvale
***** *[[steppebrakksvale|G. nordmanni]]*, steppebrakksvale
***** *[[madagaskarbrakksvale|G. ocularis]]*, madagaskarbrakksvale
***** *[[steinbrakksvale|G. nuchalis]]*, steinbrakksvale
***** *[[gråbrakksvale|G. cinerea]]*, gråbrakksvale
***** *[[melkebrakksvale|G. lactea]]*, melkebrakksvale

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Triel

**Triel** (*Burhinus oedicnemus*) er en vadefugl. Den er 38-45 cm. Trielen legger 2 egg. Rugetiden varer i 24-26 dager. Den overvintrer i Sør-Europa og Nord-Afrika. Bare noen få observasjoner i Norge. Er mest aktiv i skumringen på natten. Den tar insekter og krypdyr i sanden og på grunt vann.

## Eksterne lenker
*
Amerikasandlo

**Amerikasandlo** (*Charadrius semipalmatus*) er en vadefugl.

Voksne har en grå-brun rygg og vinger, en hvit buk, og et hvit bryst med et svart nakkebånd. De har en brun isse, ett hvitt forhode, og en svart maske rundt øynene og et kort oransje og svart nebb.

Hekkeområdene er åpne flater på strender og flater over nordlige Canada og Alaska. Reiret er plassert på bakken i åpent lende uten eller  med svært lite vegetasjon. 

Amerikasandlo er trekkfugl, og overvintrer i kystområdene fra USA til Patagonia. De er ekstremt sjeldne gjester i Europa, men det fins ikke eksakte data siden de er svært lik sandlo. 

De livnærer seg av mat de finner på strendene, som regel uten å grave. De eter insekter, krepsdyr og makk.

Amerikasandlo ligner tobeltelo, men er mye mindre og har bare ett bånd.

## Kilder
* Charadrius semipalmatus i Avibase 

## Eksterne lenker
*
Tobeltelo

**Tobeltelo** (*Charadrius vociferus*) er en fugl i lofamilien.

Voksne fugler har brune vinger og ryggside, hvit buk og hvitt bryst med to svarte bånd. Gumpen er gulbrun oransje. Ansiktet og issen er brunt, med hvit panne. De har en oransje-rød øyering. Ungene har nesten identisk utseende med de voksne, og er velutviklet og i stand til å gå rett etter hekking. Tobeltelo har et karakteristisk, støyende skrik. Det amerikanske navnet "killdeer" er en etterligning av denne lyden.

Hekkeområdene er åpne jorder eller plener, ofte ganske langt borte fra vann, over det meste av Canada, USA og Mexico, med isolerte populasjoner i Costa Rica og Peru. De hekker på bar bakke, ofte på grus. Reiret kan være en liten grop i grusen for å holde eggene på plass. Reiret fôres ikke, eventuelt bare med noen få steiner. Siden reiret ikke er strukturert, går reiret i ett med bakgrunnen, og de flekkete eggene minner om steiner.

I de nordlige områdene er tobeltelo trekkfugl, og overvintrer så langt sør som nordlige deler av Sør-Amerika. De gjester sjelden Vest-Europa, som oftest sent på året. Arten er registrert en gang i Skandinavia: På Jomfruland, Telemark, 10. april 1974.

Denne loen leter etter mat på jorder, gjørmebanker og kyststriper, og fanger mat etter synet. De eter hovedsakelig insekter.

## Eksterne lenker
*