Europa (måne)

**Europa**, eller **Jupiter II**, er en av Jupiters måner. Den er den sjette månen og den andre galileiske månen utover fra Jupiter. Månen fullfører et omløp på 3,55 jorddager og har baneresonans med Io og Ganymedes. Diameteren på &nbsp;km gjør Europa til den minste av de fire galileiske månene, og til den sjette største månen i solsystemet. Utenfor Jupiter-systemet er bare Titan og jordens måne større. Europa har planetmasse &ndash; det vil si stor nok masse til å oppnå hydrostatisk likevekt, og hadde vært en dvergplanet dersom den gikk i bane direkte rundt solen.

Europa består primært av silikatbergarter, sannsynligvis med en kjerne av jern, og har en tynn atmosfære hovedsakelig sammensatt av oksygen. Overflaten, som stort sett består av is, er en av de jevneste i solsystemet, og er tverrstripet av sprekker og riller og med relativt få kratre. Dens tilsynelatende unge glatthet har ført til teorier om et underjordisk hav av vann som huser utenomjordisk liv.
Hypotesen foreslår at varmeenergi fra tidevannsakselerasjon gjør at havene forblir flytende, og driver geologisk aktivitet på samme måte som platetektonikk.

Europa ble oppdaget av Galileo Galilei i 1610
og av Simon Marius rundt samme tid. Det har blitt foretatt stadig bedre observasjoner gjennom århundrer ved bruk av stadig mer avanserte teleskoper og ved forbiflyvninger med romsonder. *[[Pioneer 10]]* var i 1973 det første romfartøyet som besøkte Europa. Det er blitt etterfulgt av syv andre romsonder. Romsonden *[[Galileo (romsonde)|Galileos]]* besøk fra 1996 til 2003 har gitt hovedmengden av vår nåværende kunnskap om Europa.

Europas spennende egenskaper har ført til flere ambisiøse forslag om utforskning. Antydningen om utenomjordisk liv har sikret Europa en høy profil blant romforskere og har ført til en jevn lobbyvirksomhet for fremtidige ekspedisjoner.

Europa deler navn med hovedbelteasteroiden 52 Europa.

## Nomenklatur
Gallileo Gallilei hevdet retten til å navngi de galileiske månene. Han vurderte benevnelsen «kosmiske stjerner», men landet på de «medicianske stjernene». Den franske astronomen Nicolas-Claude Fabri de Peiresc foreslo personnavn fra Medici-familien, men forslaget ble ikke tatt opp.

Simon Marius hevdet også å ha funnet de galileiske månene. Selv om han ikke ble kreditert oppdagelsen, ble hans navn på månene tatt i bruk. I publikasjonen *Mundus Iovialis anno M.DC.IX Detectus Ope Perspicilli Belgici* fra 1614 foreslo han navnene «Jupiters Merkur» (Io), «Jupiters Venus» (Europa), «Jupiters Jupiter» (Ganymedes) og «Jupiters Saturn» (Callisto), eller den første, andre, tredje og fjerde av de «jovianske planetene». 

Nomenklaturen slo ikke an. Basert på forslag fra Johannes Kepler i oktober 1613, utarbeidet han et skjema hvor månene var oppkalt etter elskerinnene til Zevs fra gresk mytologi eller hans ekvivalent Jupiter fra romersk mytologi. Den andre av de største månene ble oppkalt etter skikkelsen Europa i gresk mytologi, en fønikisk adelskvinne og datter av kongen av Tyr, som ble kurtisert av Zevs og ble dronning av Kreta:

Navnene til Marius ble lenge tatt ut av bruk, men ble vanlige i midten av det 20. århundre. Tidligere astronomisk litteratur brukte ofte romertall (et system introdusert av Galileo): Io ble kalt *Jupiter&nbsp;I* eller «Jupiters første måne», Europa ble kalt *Jupiter&nbsp;II* eller «Jupiters andre måne», Ganymedes ble kalt *Jupiter&nbsp;III* eller «Jupiters tredje måne» og Callisto ble kalt *Jupiter&nbsp;IV* eller «Jupiters fjerde måne». Etter oppdagelsen av Saturns måner ble navnesystemet til Kepler og Marius tatt i bruk. I 1892 førte oppdagelsen av Amalthea til at Europa ble regnet som Jupiters tredje satellitt. ''Voyager''-sonden oppdaget ytterligere tre indre måner i 1979, og Europa betraktes som Jupiters sjette satellitt, selv om den fremdeles kalles *Jupiter&nbsp;II.

== Omløp og rotasjon ==

Europa fullfører et [[bane|omløp]] rundt Jupiter på 3,55 dager med en baneradius på &nbsp;km. Med en [[eksentrisitet]] på 0,009 er banen nesten sirkulær, og [[inklinasjon]]en relativ til det jovianske [[Himmelhvelving|ekvatorplanet]] er kun 0,470°.
Som de andre [[galileiske måner|galileiske månene]] har Europa en [[bundet rotasjon]] med Jupiter der den ene halvkulen alltid vender mot planeten. Derfor er der et sub-joviansk punkt på Europas overflate hvor Jupiter tilsynelatende henger direkte over. [[Nullmeridianen]] er linjen som krysser dette punktet. 

Forskning antyder at tidevannslåsen ikke er fullstendig: Noen forskere har foreslått en [[Bundet rotasjon|ikke-synkron rotasjon]], hvor Europa roterer raskere enn den går i bane rundt Jupiter, eller gjorde det før i tiden. Dette antyder en asymmetri i fordelingen av den indre massen, og et underjordisk lag av væske som skiller isskorpen fra de indre bergartene.

Den lille eksentrisiteten som opprettholdes av gravitasjonen fra de andre galileiske månene, forårsaker at det sub-jovianske punktet pendler rundt en gjennomsnittlig posisjon. Når Europa kommer litt nærmere Jupiter, øker den gravitasjonelle påvirkningen og månen strekker seg mot den. Når Europa beveger seg noe vekk fra Jupiter, avtar planetens gravitasjonskraft, og månen går tilbake til en mer [[Kule (geometri)|sfærisk form]]. [[Baneeksentrisitet]]en heves kontinuerlig av den [[baneresonans|gjennomsnittlige bevegelsesresonansen]] med [[Io (måne)|Io]].
Dermed forårsaker tidevannsfleksingen at Europas indre blir en varmekilde som muligens gjør at et hav kan forbli flytende og drive geologiske prosesser under overflaten.
Kilden til denne energien er Jupiters rotasjon, som tappes av Io gjennom tidevannet den hever på Jupiter og overføres til Europa og Ganymedes av baneresonansen.

== Fysiske egenskaper ==

Europa er litt mindre enn [[jorden]]s [[Månen|måne]]. Med en diameter like over &nbsp;km er Europa den [[Liste over naturlige satellitter|sjette største månen]] og det [[Liste over objekter i solsystemet etter størrelse|femtende største objektet]] i [[solsystemet]]. Den er den minste av de galileiske månene, men har likevel større masse enn den samlede massen til alle kjente måner i solsystemet som er mindre enn den. Tettheten antyder en sammensetning som minner om de [[terrestrisk planet|terrestriske planetene]], primært bestående av [[silikat]]bergarter.

=== Indre struktur ===
Det antas at et ytre lag av [[vann]] har en tykkelse på ca. 100&nbsp;km; noe som en øvre skorpe av frossen is og noe som et flytende hav under isen. Data fra [[Galileo (romsonde)|*Galileo*]]-sonden viste at Europas [[magnetfelt]] blir fremkalt gjennom vekselvirkning med Jupiters magnetfelt, og antyder et konduktivt underjordisk lag som sannsynligvis er et flytende hav av saltvann. Skorpen antas å ha blitt forskjøvet 80°, noe som er usannsynlig hvis isen satt fast i mantelen. Europa har sannsynligvis en [[metall]]isk [[jern]]kjerne.

=== Overflateformasjoner ===


Europa er et av de jevneste objektene i solsystemet. De dominerende markeringene på kryss og tvers av månen ser ut til å være hovedsakelig [[albedo]]formasjoner, som understreker en lav [[topografi]]. Overflaten er tektonisk aktiv, med få [[nedslagskrater]]e. Basert på estimert frekvens av sannsynlige [[komet]]bombardementer, er den 20&ndash;180&nbsp;millioner år gammel. Den isete overflaten gir Europa en [[albedo]] (lysreflektivitet) på 0.64, en av de høyeste blant alle månene. Det er foreløpig ingen konsensus omkring de noen ganger motstridende forklaringene på overflateformasjonene.

Strålingsnivået på overflaten tilsvarer ca. 540&nbsp;rem (&nbsp;[[Sievert|mSv]]) per dag, som er helseskadelig eller dødelig for mennesker.

==== Lineae ====


** ([[latin]] for linjer), eller lineamentene, er mørke streker som går på kryss og tvers av hele Europa. De utgjør sprekker, rygger eller belter i isen. [[Spektroskopi]]ske målinger og [[romlig analyse|romlige analyser]] foretatt av *Galileos* instrumenter viser at kantene på hver side av disse *lineae* har forflyttet seg relativt til hverandre over tid. Lineamentene finnes i fire forskjellige klasser eller utviklingsstadier, der [[Geomorfologi|morfologi]], spektrale egenskaper og retninger endres med alderen.

De yngste er *sprekkene* eller *sprekkdannelsene*. De er under 1,6&nbsp;km brede, er generelt fargeløse frakturer med grovkornet ren is, og har en tendens til å krysse andre *lineae*. Den andre gruppen er *ryggene*. De er 3&ndash;6&nbsp;km brede, har et hevet terreng eller relieff langs kantene, og har en annen farge enn isen de passerer gjennom. *Trippelbeltene* er 8&ndash;12&nbsp;km brede, og har mørke striper i midten med omtrent samme farger som ryggene. Kantene er rødbrune på grunn av forurensing. Den fjerde gruppen eller *båndene* er den eldste. De kan bli mer enn 20&nbsp;km på tvers, har ofte en mørk, diffus ytre kant, regelmessige striasjoner og en sentral stripe med lysere materialer. Deres farge ligger mellom trippel-båndene og isen omkring. I det [[synlige spektrum]] er de bare litt mørkere enn isen, og på [[Voyagerprogrammet]]s bilder ble de bare sett ved [[infrarød]]e bølgelengder.

Dannelsen er neppe avsluttet; spesielt synes det brede beltet [[Agenor Lineae]] å fremdeles være i aktivitet.

Den mest aksepterte hypotesen er at lineamentene skyldes utbrudd av vann i varmere tilstander, hvor skorpen åpnet seg og blottla varmere lag under. Noe lignende kan sees på jordens [[midthavsrygger]]. Bruddene antas i stor grad å skyldes tidevannspåkjenningene fra Jupiter. Fordi Europa alltid vender samme side mot Jupiter, burde påkjenningen danne forutsigbare mønstre.

Bare de yngste lineamentene følger dette mønsteret; de andre finnes i stadig forskjellige retninger desto eldre de er. Dette kan skyldes at overflaten roterer raskere enn det indre, fordi det underjordiske havet frikobler overflaten fra steinmantelen, og fordi Jupiters gravitasjon trekker på den ytre isskorpen. Sammenligninger av bilder fra *Voyager* og *Galileo*-sondene gir en øvre grense på denne hypotetiske glidningen. Den fulle rotasjonen til det ytre stive skallet i forhold til Europas indre skjer over minimum &nbsp;år.

==== Andre geologiske formasjoner ====



Andre formasjoner er sirkulære og elliptiske *lenticulae* ([[latin]] for «fregner»). Noen er kupler, noen er groper og noen er glatte, mørke flekker. Andre har en usammenhengende og grov tekstur. Kuplene ser ut som deler av de gamle slettene rundt dem, og ble trolig dannet da slettene ble presset opp nedenfra.

En av hypotesene hevder at disse lenticulaene ble dannet av [[diapir]]er av varm is som steg opp gjennom den kalde isen i den ytre skorpen, mye lik [[magmakammer]]ene i jordskorpen. De jevne, mørke flekkene kan ha blitt dannet av [[smeltevann]] som ble frigjort da den varme isen brøt gjennom overflaten. De grove, rotete lenticulaene (kalt «kaosregioner»; for eksempel [[Conamara Chaos]]) ville så bli dannet fra små fragmenter av skorpen innebygd i haugete, mørkt materiale og vises som isfjell i et frossent hav.

En alternativ hypotese foreslår at lenticulaene er små områder med kaos, og at gropene, flekkene og kuplene er [[artefakt]]er som følge av overtolkning av tidlige *Galileo*-bilder med lav oppløsning. Antydningen er at isen er for tynn til å støtte den konvektive diapir-modellen som formasjonsdannelse.

I november 2011 presenterte et lag av forskere fra [[University of Texas]] i [[Austin]] og andre steder bevis i publikasjonen *Nature* som antydet at mange «[[kaosterreng]]»-formasjoner på Europa sitter på toppen av store innsjøer av flytende vann. Disse innsjøene ville være helt innkapslet i månens isete ytre skall og tydelig fra et flytende hav antatt å eksistere lengre ned under isskallet. Endelige beviser vil kreve en romferd som undersøker isskallet direkte eller indirekte, for eksempel ved bruk av radar.

=== Underjordiske hav ===
De fleste planetologer tror det finnes flytende vann under overflaten som varmes av [[Tidevannskrefter|tidevannskreftene]]. Den radioaktive nedbrytingen, som er nesten den samme som i [[jorden]] (per kg bergarter), tilfører ikke tilstrekkelig varme til dette. Volum-til-overflate-forholdet er nemlig mye lavere fordi månen er mindre enn jorden. Overflatetemperaturen ligger i snitt rundt 110&nbsp;[[Kelvin]] (K) ved ekvator og 50&nbsp;K ved polene, og isskorpen er hard som granitt. De første hintene om et underjordisk hav kom fra teoretiske betraktninger av tidevannsoppvarmingene som skyldes Europas noe eksentriske bane og [[baneresonans]] med andre [[galileiske måner]].

Medlemmer av bildegruppen til *Galileo* argumenterer for at Europa har underjordiske hav på grunnlag av analyser av bilder fra *Voyager* og *Galileo*. «[[Kaosterreng]]» er blitt foreslått som regioner hvor underjordiske hav har smeltet seg gjennom isskorpen, men dette er kontroversielt. De fleste geologer støtter «tykk is»-modellen, hvor havene sjelden eller aldri har vekselvirket direkte med overflaten. Ulike modeller for beregning av isskallets tykkelse gir verdier på mellom to og flere titalls kilometer.



«Tykk is»-modellen støtter seg til studier av Europas store kratre. De største nedslagsformasjonene er omgitt av konsentriske ringer og ser ut til å fylles med relativt flat, ny is; basert på dette og den beregnede mengden varme som genereres av tidevannet er det forutsagt at den ytre skorpen av fast is er 10&ndash;30&nbsp;km tykk, inkludert et lag av seig «varm is», mens det flytende havet under kan være ca. 100&nbsp;km dypt. Dette gir et volum på 3&nbsp;m³ for Europas hav, litt over to ganger det samlede volumet til havene på jorden.

«Tynn is»-modellen antyder at isen er et par kilometer tykk. De fleste planetologer konkluderer imidlertid med at denne modellen bare omfatter de øverste lagene av skorpen som kan bli elastiske av Jupiters [[tidevannskrefter]]. Et eksempel er analyser av fleksibiliteten hvor månens skorpe blir modellert som et plan eller sfære som blir belastet og bøyd med tunge laster. Slike modeller antyder at den ytre elastiske delen av isskorpen kan være så tynn som 200&nbsp;m, og at kontakt mellom det flytende indre og overflaten kan oppstå gjennom åpne rygger og forårsake dannelsen av kaosterreng.

I desember 2008 ble det foreslått at Jupiter oppvarmer Europas hav ved å generere store tidevannsbølger på grunn av Europas lille, men eksisterende [[aksehelning]]. [[Rossbybølge]]r fra denne typen tidevannskrefter ferdes kun et par kilometer per dag, men kan generere betydelig [[kinetisk energi]]. For aksehelningen på 0,1&nbsp;grader vil resonansen for Rossbybølger lagre 7,3&nbsp;[[Joule|J]] med kinetisk energi, eller to hundre ganger mer enn strømmen eksitert fra tidevannskreftene. [[Dissipasjon]] av denne energien kan være hovedvarmekilden til Europas hav.

*Galileo*-sonden fant at et svakt [[magnetisk moment]] er indusert av den varierende delen av det jovianske magnetfeltet. Feltstyrken ved den magnetiske ekvator (ca. 120&nbsp;[[Tesla|nT]]) er om lag en sjettedel av styrken til Ganymedes' felt og seks ganger verdien til Callistos. Det induserte momentet krever et indre lag av svært elektrisk ledende materialer, mest sannsynlig et stort underjordisk hav av flytende saltvann. [[Spektroskopi|Spektrografiske]] bevis tyder på at de mørke, rødlige stripene og formasjonene er rike på [[svovelsyre]]hydrater eller på salter som [[magnesiumsulfat]] innkapslet i fordampet vann. Begge deler er fargeløse eller hvite når de er rene; rødfargen skyldes muligens [[svovel]]forbindelser.

=== Atmosfære ===

Observasjoner med *Goddard High Resolution Spectrograph* på [[Hubble-teleskopet]], først beskrevet i 1995, avslørte en tynn [[atmosfære]] av primært [[oksygen|molekylært oksygen]] () Overflatetrykket er 0,1&nbsp;[[Pascal (enhet)|μPa]], eller 10<sup>-12</sup> ganger jordens. I 1997 bekreftet *Galileo*-sonden eksistensen av en tynn [[Ionosfæren|ionosfære]], et øvre atmosfærisk lag med ladde partikler. 

Atmosfæren er ikke av biologisk opprinnelse, men dannes gjennom [[radiolyse]] &ndash; [[Dissosiasjon (kjemi)|dissosiasjonen]] av molekyler gjennom stråling. [[Ultrafiolett stråling]] fra [[solen]] og ladde partikler ([[ion]]er og [[elektron]]er) fra [[Jupiters magnetosfære]] kolliderer med den isete overflaten og splitter vann i oksygen og [[hydrogen]], som [[Kjemisk absorpsjon|absorberes]] av atmosfæren. Strålingen skaper også kollisjonsrester av elementene fra overflaten, og balansen mellom disse to prosessene danner en atmosfære. Molekylært oksygen er den tetteste komponenten fordi det har en lang livslengde; når det returnerer til overflaten fester (fryser) det seg ikke i vann eller [[hydrogenperoksid]]molekyler, men desorpterer fra overflaten og starter en annen ballistisk bue. Molekylært hydrogen når aldri overflaten; det er så lett at det unngår overflategravitasjonen.

Observasjoner viser at deler av det molekylære oksygenet ikke skytes ut fra overflaten. Kanskje finner det veien ned til underjordiske hav, og utgjør en del av en biologisk prosess. Gitt utskiftningsfarten avledet av isskorpens maksimale alder på 500 millioner år, kan [[subduksjonssone]]r med oksiderende stoffer føre til oksygenfrie ansamlinger av hav som ligner de jordiske dyphavene.

Det molekylære hydrogenet som unnslipper gravitasjonen, danner en torus (ring) av gass sammen med atomisk og molekylært oksygen i nærheten av Europas [[bane]] rundt Jupiter. Denne «nøytrale skyen» ble oppdaget av *Cassini* og *Galileo* og har et høyere innhold (antall [[atom]]er og [[molekyl]]er) enn den nøytrale skyen som omgir månen [[Io (måne)|Io]]. Modeller forutsier at nesten hvert atom eller molekyl i torusen til slutt blir ionisert, og blir en kilde til plasmaet i Jupiters magnetosfære.

== Observasjonshistorie ==
=== Jordbasert forskning ===

Den første rapporterte observasjonen av Europa ble gjort av [[Galileo Galilei]] 7. januar 1610 ved bruk av [[refraktor]]teleskop med 20× forstørrelse ved [[Universitetet i Padova]]. Han kunne ikke skille [[Io (måne)|Io]] fra Europa på grunn av den lave kraften i teleskopet, og registrerte dem som ett enkelt lyspunkt. Io og Europa ble observert som to separate punkter da Galilei observerte det jovianske systemet neste dag, 8. januar 1610. Datoen regnes som observasjonsdato for Europa av [[Den internasjonale astronomiske union|IAU]]. Oppdagelsen av de galileiske månene ble publisert i Galileos *Sidereus Nuncius* i mars 1610. I *Mundus Jovialis* (1614) hevdet Simon Marius å ha oppdaget månene i 1609, én uke før Galilei. Dette var likevel 29. desember 1609 i den [[Juliansk kalender|julianske kalenderen]], og 8. januar 1610 i den [[gregoriansk kalender|gregorianske kalenderen]] som Galilei brukte. Galilei publiserte arbeidene først, og er kreditert for oppdagelsene.

På 1800-tallet ble de galileiske månene brukt til bestemmelsen av [[lengdegrad]], validering av [[Keplers lover for planetenes bevegelser]] og bestemmelsen av tiden som kreves for [[Lysets hastighet|lyset å ferdes]] mellom Jupiter og jorden. Basert på [[efemeride]]ne produsert av astronomen [[Giovanni Cassini]] og andre, utarbeidet [[Pierre-Simon Laplace]] en matematisk teori om de [[Baneresonans|resonante banene]] til [[Io (måne)|Io]], Europa og [[Ganymedes (måne)|Ganymedes]]. Man fant senere ut at resonansen har en betydelig effekt på månenes geologi.

=== Forskning med romsonder ===


Så langt har syv romsonder utforsket Europa, mens én er på vei.

==== Pioneer ====

Søstersondene *Pioneer&nbsp;10* og *Pioneer&nbsp;11* var de første til å besøke Jupiter i henholdsvis 1973 og 1974. Bildene de tok av Jupiters største måner var uklare og svake sammenlignet med senere oppdrag. *Pioneer 10*s minste avstand fra månen var &nbsp;km den 3. desember 1973.

==== Voyager ====

De to *Voyager*-sondene passerte gjennom det [[Jupiters måner|jovianske systemet]] i 1979. [[Voyager 1]] passerte Europa 5. mars 1979 i en avstand av 733&nbsp;760&nbsp;km. [[Voyager 2]] passerte Europa 9. juli 1979 i en avstand av 205&nbsp;720&nbsp;km.. Sondene ga mer detaljerte bilder av overflaten, og førte til spekulasjoner om muligheten for flytende hav under overflaten.

==== Galileo ====

Fra 1995 til 2003 gikk *Galileo*-sonden i [[bane]] rundt Jupiter, og ga de hittil mest detaljerte undersøkelsene av de [[galileiske måner|galileiske månene]]. *Galileo Europa Mission* pågikk fra 1996 til 1999 og innbefattet hele ti nærpasseringer av Europa: 19. desember 1996 i en avstand av 695&nbsp;km, 20. februar 1997 i en avstand av 588&nbsp;km, 6. november 1997 i en avstand av 1&nbsp;119&nbsp;km, 10. februar 1998, 29. mars 1998 i en avstand av 1&nbsp;645&nbsp;km, 31. mai 1998, 21. juli 1998, 26. september 1998, 22. november 1998 og 1. februar 1999.

Oppdraget ble utvidet med *Galileo Millennium Mission* fra oktober 1999 til mars 2001, hvor Galileo fortsatte undersøkelsene i samarbeid med romsonden [[Cassini-Huygens|Cassini]]. En siste forbiflyvning fant sted 21. september 2003.

==== New Horizons ====

På vei mot [[Pluto]] passerte *New Horizons* månen 28. februar 2007 i en avstand av 2&nbsp;964&nbsp;860&nbsp;km.

==== Juno ====

Romsonden *Juno* ble skutt opp 5. august 2011, og ankom Jupiter 5. juli 2016.

==== Fremtidige oppdrag ====
Ulike oppdrag har blitt foreslått, fra å undersøke kjemisk sammensetning til å søke etter [[romvesen|utenomjordisk liv]] i undergrunnshavene. Ethvert oppdrag vil trenge beskyttelse mot det høye strålingsnivået fra Jupiter; Europa mottar ca. 540&nbsp;rem (&nbsp;[[Sievert|mSv]]) med stråling hver dag.

[[EJSM/Laplace|Europa Jupiter System Mission]] (EJSM) ble foreslått oppskutt i 2020 som et fellesprosjekt mellom [[NASA]] og [[Den europeiske romfartsorganisasjon|ESA]] for utforskning av mange av [[Jupiters måner]]. I februar 2009 ga ESA og NASA dette oppdraget prioritet foran [[Titan Saturn System Mission]].. EJSM bestod av den NASA-ledete [[Jupiter Europa Orbiter]] (JEO), den ESA-ledede [[Jupiter Ganymede Orbiter]] (JGO) og muligens den [[JAXA]]-ledede *Jupiter Magnetospheric Orbiter*. ESAs bidrag konkurrerte med andre ESA-prosjekter, men i april 2011 uttalte ESA at et amerikansk-europeisk oppdrag var usannsynlig i begynnelsen av 2020-årene, gitt NASAs budsjett. ESA vil derfor undersøke muligheten for å fortsette med et europeisk-ledet oppdrag, kalt [[Jupiter Icy Moon Explorer|JUICE (JUpiter ICy moon Explorer)]] som vil være basert på JGO-designet. [[Russland]] har også uttrykt interesse i å sende et landingsfartøy til Europa som en del av et internasjonalt oppdrag.

=== Foreslåtte og avbrutte romsonder ===
Planer om å sende en sonde for å studere tegnene på flytende vann og mulig liv på Europa har vært preget av utsatte prosjekter og budsjettkutt.




Banesonden [[Europa Orbiter]] fikk startordre av NASA i 1999, men ble stanset i 2002. Dens spesielle radar ville ha gjort det mulig å se under overflaten. Planene for *Jupiter Icy Moons Orbiter* ble stanset i 2005.

*Jovian Europa Orbiter* var «Cosmic Vision»-konseptstudie fra 2007 av ESA. *Ice Clipper*-oppdraget skulle bruke en nedslagssonde tilsvarende *Deep Impact*-oppdraget &ndash; den skulle utføre en kontrollert kollisjon med Europa og lage en sky av rester som så skulle samles av mindre sonder som fløy gjennom skyen.

Mer ambisiøse ideer innbefatter en nedslagssonde med en termisk boremaskin for å søke etter biosignaturer som kan være frosset fast i det grunne underlaget.

I 2001 ble det foreslått å la en [[kjernekraft|atomdreven]] [[kryobot]] smelte seg gjennom isen til havet under, og sende ut et automatisk undervannsfartøy ([[AUV|hydrobot]]) som ville innhente informasjon. Kryoboten og hydroboten ville måtte gjennomgå en ekstrem sterilisering for å unngå at jordiske organismer forveksles med organismer fra Europa, og for å unngå forurensing av havet. Forslaget har ikke kommet til et seriøst planleggingsstadium.

== Mulighet for liv ==

Europa er et av stedene i solsystemet som har størst potensial for å bli [[Planeters evne til å opprettholde liv|befolket av mennesker]] og mulighet til å ha [[Romvesen|utenomjordisk liv]]. Det kan eksistere liv i havene under isen, og livsformene kan kanskje livnære seg i et miljø tilsvarende til [[Hydrotermale skorsteiner|hydrotermale ventiler]] i de dype havene på jorden eller den antarktiske [[Vostoksjøen]]. Liv i slike hav kan muligens ligne det [[mikroorganisme|mikrobiale]] livet på jorden i de [[dyphav|dype havene]]. Så langt finnes det ingen bevis for liv på Europa, men sannsynligheten for flytende vann har ført til diskusjoner om å sende en sonde dit.

Frem til 1977 var liv antatt å være avhengig av energi fra solen. Planter på jordens overflate fanger energi fra sollyset for å [[fotosyntese|fotosyntere]] sukker fra karbondioksid og vann, frigjør oksygen i prosessen og blir så spist av oksygenpustende dyr som sender energien oppover i [[næringskjede]]n. Man antok at også liv i de [[Bentisk sone|dype havene]] langt under [[Eufotisk|solens rekkevidde]] får næringen enten fra organiske avfallsprodukter fra overflaten eller ved å spise dyr som avhenger av denne strømmen av næringsstoffer. Et miljø som støtter liv, ble derfor antatt å avhenge av tilgangen til sollys.



Under et utforskningsdykk til Galápagos-kløften i dyphavsfartøyet *Alvin* i 1977 oppdaget forskere kolonier av [[skjeggbærere|skjeggbærerarten]] *Riftia pachyptila*, [[muslinger]], [[krepsdyr]] og andre skapninger gruppert rundt undersjøiske vulkanformasjoner kjent som *black smokers*. Disse skapningene trives uten sollys, og utgjør en uavhengig næringskjede. I stedet for planter er basisen [[bakterier]] som får sin energi fra oksidasjon av reaktive kjemikalier, slik som [[hydrogen]] eller [[hydrogensulfid]], som bobler opp fra jordens indre. Denne [[kjemosyntese]]n avslørte at liv ikke trenger å være avhengig av solen; det trenger bare en energigradient og vann. Oppdagelsen åpnet en ny vei innen [[astrobiologi]]en ved å øke antall mulige ekstraterrestriske habitater betraktelig.

Mens skjeggbærere og andre flercellede [[Eukaryoter|eukaryotiske]] organismer rundt disse hydrotermale ventilene [[Celleånding|puster]] [[oksygen]], og dermed er indirekte avhengige av [[fotosyntese]], kan [[anaerob]]e kjemosyntetiske [[arkebakterier]] i disse økosystemene gi en mulig modell for liv i Europas hav. Energien fra tidevannsfleksingen driver geologiske prosesser i Europas indre, liksom de gjør i en langt mer mer tydelig grad på søstermånen [[Io (måne)|Io]]. Selv om Europa kan ha en indre energikilde fra radioaktiv nedbryting, vil energien som genereres av tidevannsfleksingen være flere størrelsesordener større enn noen radiologisk kilde. En slik energikilde kan imidlertid aldri støtte et økosystem så stort og mangfoldig som det fotosyntese-baserte økosystemet på jordens overflate.

Livet på Europa kan eksistere samlet rundt en hydrotermal ventil på eller under havbunnen, hvor [[endolitt]]er holder til på jorden. Alternativt kan det henge fra den nedre overflaten av islaget liksom algene og bakteriene i polregionene på jorden, eller flyte fritt rundt i Europas hav. Hvis Europas hav var for kalde, ville imidlertid ikke de biologiske prosessene slik vi kjenner dem på jorden kunne finne sted. Hvis de var for salte, kunne bare ekstreme [[halofil]]er overleve. I september 2009 beregnet planetologen Richard Greenberg at den [[Kosmisk stråling|kosmiske strålingen]] som treffer overflaten, konverterer noe vannholdig is til fritt [[oksygen]] () som kan absorberes inn i havene under når vann strømmer opp for å fylle sprekker. Via denne prosessen anslår han at Europas hav kan få en oksygenkonsentrasjon større enn i havene på jorden innen et par millioner år. Dette vil muliggjøre ikke bare mikrobielt liv, men også potensielt større aerobe organismer som fisk.

I 2006 uttalte Robert T. Pappalardo, en assisterende professor ved [[Laboratory for Atmospheric and Space Physics]] ved [[University of Colorado]] i [[Boulder]], at &ndash;



I november 2011 presenterte et forskerlag bevis i publikasjonen *Nature* som antydet eksistensen av store innsjøer med flytende vann innkapslet i månens isete ytterskall og adskilt fra et flytende hav som de antar eksisterer lengre ned under isskallet. Hvis dette bekreftes, vil innsjøene utgjøre enda et potensielt habitat for liv.

== Noter ==


<references group="lower-alpha" />
== Referanser ==
;Sidehenvisningner
<references group="S">





























</references>

;Netthenvisninger
<references>



































































</references>

== Litteratur ==
;Litteratur til artikkelen
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

;Videre lesning
* 
* 
* 
* 

== Eksterne lenker ==
* 

* [http://www.jpl.nasa.gov/galileo/europa/ *Europa, a Continuing Story of Discovery* hos NASA/JPL]  
* [https://web.archive.org/web/20140326221921/http://solarsystem.nasa.gov/planets/profile.cfm?Object=Jup_Europa Europa Profile] hos [http://solarsystem.nasa.gov NASA's Solar System Exploration site] 
* [http://www.astronomycast.com/astronomy/planets/our-solar-system/ep-203-europa/ Astronomy Cast: Europa]. Frasier Cain, 2010 
* [http://www.nineplanets.org/europa.html Europa page] hos *The Nine Planets* 
* [http://www.solarviews.com/eng/europa.htm Europa page] hos *Views of the Solar System* 
* [https://web.archive.org/web/20090927223947/http://www.martiana.org/mars/jupiter/jupifrm.htm The Calendars of Jupiter] 
* [https://web.archive.org/web/20060924231443/http://www.d.lane.btinternet.co.uk/Essay.htm Are our nearest living neighbours on one of Jupiter's Moons?] 
* [http://www.nap.edu/openbook.php?record_id=9895&page=R1 Preventing Forward Contamination of Europa] - SSB Study of Planetary 
* [http://www2.jpl.nasa.gov/galileo/europa/ Protection policies for Europa]  
* [http://photojournal.jpl.nasa.gov/target/Europa Images of Europa at JPL's Planetary Photojournal] 
* Film av [https://web.archive.org/web/20100601171115/http://sos.noaa.gov/videos/Europa.mov Europas rotasjon] fra the National Oceanic and Atmospheric Administration 
* [http://photojournal.jpl.nasa.gov/catalog/PIA03526 Europa map with feature names] fra [http://photojournal.jpl.nasa.gov/ Planetary Photojournal] 
* [http://planetarynames.wr.usgs.gov/Page/EUROPA/target Europa nomenclature] og [http://planetarynames.wr.usgs.gov/images/europa_comp.pdf Europa map with feature names] fra [http://planetarynames.wr.usgs.gov USGS planetary nomenclature page] 
* [http://stereomoons.blogspot.com/2009/09/broken-land-touring-conamara-chaos.html Paul Schenk's 3D images and flyover videos of Europa and other outer solar system satellites];  [http://stereomoons.blogspot.com/2009/10/galileo-4-moons-at-400-years.html see also] 
* Stort høyoppløselig mosaikk av *Galileo''-bilder av Europas terreng fra Jason  Perry's (normalt Io-relatert) blog:  1, 2, 3, 4,  5, 6,  7 
* Europa image montage from Galileo spacecraft, NASA APOD