Barskog

**Barskog** er betegnelsen på skog som for det alt vesentlige består av eviggrønne bartrær, som beholder nåler og klorofyll i nålene om vinteren. Barskogen er et viktig biom som gir næringsgrunnlag for enkelte hjortedyr, eksempelvis elg, som kan fordøye skudd av bartrær vinteren igjennom. Generelt er det biologiske mangfoldet lavt i barskogen. Spesielt granskog er svært tett og slipper lite lys ned til bakken – med den følge at bakken under ofte preges av lite vegetasjon og lavt biologisk mangfold.

Barskogene i Norge inngår i det store barskogbeltet eller den boreale barskogsonen som strekker seg fra Stillehavet i sør gjennom Sibir, Russland og Finland til Sverige og Norge i vest. På den andre siden av Atlanterhavet fortsetter barskogbeltet gjennom Canada og nordlige delene av USA. Nord for denne sonen ligger den treløse tundraen og i sør ligger en blandingskog av bar og løv som går over i ren løvskog. Barskogen i Norge utgjør rundt 37 prosent av landets totale areal. Barskogsonen domineres av en rekke bartrearter. I Norge er fire naturlig forekommende arter av bartre, og det er gran og furu som betyr mest. Furu klarer seg i mange lokaliteter og nær over hele Norge. Gran mangler i deler av Troms og de nordligste delene av Finnmark. Gran er det treslaget som har størst økonomisk betydning, og finnes naturlig på Østlandet, Sørlandet, Trøndelag og Nordland nord til Saltfjellet. Furuskogen finnes derimot over hele landet. På Vestlandet og nord for Saltfjellet er det furu som er det naturlige bartreslaget. Granskogen som finnes her i dag er plantet gjennom de siste 100 årene.

## Geografi

Det er tre grupper av barskog i verden:

* En nordlig, boreal barskog strekker seg i et belte (taiga) langs den nordlige halvkule, mellom ca. 50° N og 75°N bredde. Nord-Europa, nordlige Russland og Japan, Alaska, Canada og nordlige deler av USA er i stor grad dekket av barskog. Dominerende treslag er ulike arter av gran, furu, einer og lerk.
* Temperert og subtropisk (indomalayisk) barskog finner vi i høyereliggende fjellområder i Himalaya, Pakistan, Iran, Etiopia og Andesfjellene. Her dominerer arter av furu og gran.
* En sørlig, austral barskog finner vi i de mest sørliggende områdene langs den sørlige halvkule, dvs i det sørlige Chile, Argentina, fjellområdene i Sør-Afrika og i Australia og New Zealand.

### Norsk barskog
I Norge skilles det mellom innlandsskog og kystbarskog, som er mer sjelden og utsatt for utbyggingspress i strandsonen. Det har også i tidligere nyere tid blitt plantet mye barskog, ikke minst gran, i hogstfelt og på øyer helt nord til Troms.

Norsk barskog dekker store deler av lavlandet på Østlandet, i Trøndelag og Nord-Norge opp til Rana. Hos oss finnes furu også på Vestlandet, mens den sent "innvandrede" grana ennå ikke har vandret over Langfjella til Vestlandet. Sørlandet og Vestlandet er i større grad dekket av løvskog med løvtrær, det hører til det tempererte løvskogsbeltet som strekker seg gjennom Europa, Russland og Nord-Amerika.

## Barskogens økologi

Barskogene domineres av grantre og furutre. Generelt kan en si at furua dominerer på tørr og næringsfattig jord, for eksempel på tørre sand- og grusmoer. Fordi furua har det meste av sitt rotsystem nær overflaten, klarer den seg godt på grunnlendt mark. Grana dominerer på dyp jord med god tilgang på fuktighet. Grana er en nyinnvandret art i norsk flora, og har ennå ikke naturlig nådd over Langfjella og Saltfjellet i Nordland. I Nord-Norge går grana til Rana, med spredte lokaliteter i Salten, Troms og i Finnmark.

Økologisk har norsk barskog svært ulik funksjon. Furuskog slipper til mye sollys, og har frodig skogsbunn med mye innslag av blåbær, hvitveis, lyng og gress. Til sammenlikning slipper granskog til ekstremt lite lys, og skogbunnen er mere 'død'. Ofte er det ikke annen vegetasjon enn mose, tidvis også med skogsnelle eller gaukesyre, og bakken kan være overstrødd av visne barnåler og kongler. I økologisk forstand er planting av gran i stor skala svært negativt for det biologiske mangfoldet i skogen.

### Furuskogen
Furuskogen kan etter artene i felt- og bunnsjiktet deles i fem typer:
* Lavfuruskog
* Bærlyngfuruskog
* Røsslyng-skinntryte-furuskog
* Furumyrskog
* Kalkfuruskog

Bærlyngfuruskog fins i de noe kjøligere og fuktigere delene av landet, der jordsmonnet er tjukkere og humusinnholdet større. Denne skogen kan ha innslag av gran og bjørk. I feltsjiktet dominerer blåbær, blokkebær og røsslyng, sammen med lavarter og mer fuktighetskrevende moser.

Røsslyng-skinntryte-furuskog forekommer i høgereliggende strøk, og har innslag av fjellbjørk.

Furumyrskogene er glissen furuskog på fuktig mark tett opp til myrer. Feltsjiktet består av arter som blokkebær, torvull og molte. Bunnsjiktet har moser som krever konstant fuktighet, som torvmoser.

Kalkfuruskoger er sjeldne i Norge, og fins bare på spredte lokaliteter som tørre kalksteinsrygger eller andre kalkrike bergarter som olivin eller fyllitt. Her kan liljekonvall være en vanlig art.

### Granskogen
Granskogene kan ut fra feltsjiktet deles i seks typer:
* Blåbærgranskog
* Småbregnegranskog
* Storbregnegranskog
* Lågurtgranskog
* Høgstaudegranskog
* Gransumpskog

Blåbærgranskogen har størst utbredelse. Denne skogtypen utvikles der det er minst tilgang på mineralnæring i jorda. Feltsjiktet er dominert av blåbær, men kan ha tydelige innslag av tyttebær og smyle. I bunnsjiktet dominerer moser som etasjemose, furumose, kammose og sigdmoser &ndash; særlig der tresjiktet er tett og stenger lyset ute.

Småbregnegranskog har noe større krav til vann og mineralnæring enn blåbærgranskogen. Her vokser småbregner som fugletelg og hengeving, ofte også gaukesyre og hvitveis i betydelige mengder.

Storbregnegranskog må ha mye friskt vann i jorda, men kravet til mineralnæring er moderat. Her er store bregner som skogburkne typisk i feltsjiktet.

Lågurtgranskogen finner en på forholdsvis tørr (veldrenert) og næringsrik grunn, helst i lavlandet i sør. Karakteristiske arter i feltsjiktet er fingerstarr, blåveis og hengeaks. Lågurtgranskogen har ofte brunjordsprofil.

På svært næringsrike lokaliteter med god fuktighet – særlig der grunnvann trenger opp i overflaten &ndash; utvikles høgstaudegranskog, med turt og tyrihjelm som karakteristiske arter. Innslaget av bjørk og rogn kan være betydelig.

Gransumpskogen vokser på fuktig mark tett opp til myrer, gjerne noe mer næringsrik enn i furumyrskogene. Foruten torvmoser i bunnsjiktet og blåbær i feltsjiktet finner en arter som skogsnelle. Sumpbarskogene har gjennom 1900-tallet blitt utsatt for grøfting for å øke tilveksten.

## Se også
* Boreal barskog
* Bartrær
* Skandinavisk og russisk barskog

## Referanser


## Eksterne lenker
*