Maruyama

**Maruyama** var det autoriserte bordellkvarteret i Nagasaki i Japan mellom Kan'ei-perioden (1624-1645) og 1956, da prostitusjon ble ulovlig i Japan. Maruyama var så velkjent blant europeiske sjømenn at ordet *miriam* (en deformert uttale) ble synonym med fornøyelseskvarterer i Asia generelt i hvert fall fra begynnelsen av det 18. århundre. 

I 1678 var det 25 autoriserte bordellkvarter i Japan, og Maruyama var ansett for å være blant de fire største. I Maruyama var der i 1680 74 bordeller med 766 prostituerte (127 av dem var såkalte *tayū*, dvs. høyklassekurtisaner). På det meste var det 1 443 prostituerte som arbeidet der (i 1692). Mot slutten av Edo-perioden (1603–1867) var det 28 bordeller og 487 prostituerte igjen.

Det fantes tre kategorier prostituerte: *tayū*, *mise*, og *nami*. *Tayū* var høyklassekurtisaner, *mise* var prostituerte som «viste seg», og *nami* var vanlige prostituerte. En natt med en *tayū*-prostituert kostet i Tempo-perioden (1830–1844) 70 såkalte sølv-*momme* (omtrent 15,000 yen i dagens penger). Til forskjell fra de prostituerte i andre bordellkvarterer i Japan, fikk de prostituerte fra Maruyama lov til å forlate kvarteret for å utøve sitt yrke, og var noen av de få japanerne som fikk lov til å besøke øya Dejima. De var delt inn i tre grupper, ut ifra hvilke klienter de betjente: *oranda-yuki* (betjente nederlenderne), *kara-yuki* (betjente kineserne) og *nihon-yuki* (betjente japanerne). Engelbert Kaempfer (1651–1716) forteller ar de prostituerte ble solgt av sine foreldre til bordelleiere mens de var meget unge for en ti eller tyve års periode. Etter at perioden var over, kunne de gifte seg uten å møte noen særlige fordommer, og på grunn av sin gode oppdragelse som de hadde fått. Om en rufferske derimot skulle ha ønsket å gå tilbake til et vanlig liv, var det umulig.

Carl Peter Thunberg (1743 –1828) forteller at de prostituerte ikke kunne kjøpes for mindre enn tre dager av gangen, og at de ankom sammen med en tjenestepike som hver dag gikk tilbake til byen for å hente det som var nødvendig. 

De utenlandske forretningsmennene i Dejima- det eneste stedet i Japan der de få utlendingene som befant seg i Japan på den tiden fikk lov til å bo- fikk tilsendt prostituerte av de japanske forpleiningskommisjonærene som hadde det som en av sine oppgaver. I 1722 fikk den kinesiske bosetningen 20 738 ganger besøk av prostituerte, mens nederlenderne fikk 270 ganger besøk (ifølge andre kilder var det nederlenderne og kineserne som besøkte Maruyama så mange ganger). Ti år senere var disse tallene 24 644 og 399, og i 1737, 16 913 og 620. Kineserne måtte betale 5 sølv-momme til *kara-yuki* for en natt, mens nederlenderne måtte betale 60 sølv-momme til *oranda-yuki*, på grunn av at *oranda-yuki* ble ansett for å være av høyere klasse enn *kara-yuki*.

## Referanser


## Litteratur
*Masao Yamaguchi, *Nagasaki Maruyama Kagetsuki*, Ōsaka: Seibundō shuppan kabushiki kaisha 1968
*Gary P. Leupp, *Interracial Intimacy in Japan: Western Men and Japanese Women, 1543-1900*, Continuum, London, New York, 2003
*古賀 十二郎 , 丸山遊女と唐紅毛人, 長崎文献社, 1968

## Eksterne lenker
*Fornøyelseskvarteret Maruyama (på japansk, Nagasakis offisielle hjemmeside)
*Gamle bilder fra Maruyama