Olav Bergenn

**Olav Tollefsen Bergenn** (1853–1896) var en norsk typograf, redaktør og fagforeningsleder.

## Bakgrunn
Unge Olav vokste opp på plassen Bergenn under gården Arud i Sauherad. Foreldrene var husmannsfolk, Tollef Rolleivsson og Aase Rolleivsdatter. Allerede på skolen avslørte han som elev svært gode evner, og han ble rett som det var satt til å vikariere for læreren sin. I fjortenårsalderen kom han i lære hos boktrykker Jens Melgaard (1816–1892) i Skien: «Her fik han anledning til at få fat på bøger – både hæslige romaner og skjønliteratur, – men han lærte snart at skille det gode fra det onde, og eftersom hans ånd begyndte at stige højere tilvejrs, valgte han også sit læsestof derefter» (Mortensen 1896:49). 19 år gammel reiste han til København, hvor han ble rammet av blodstyrtning. Og så måtte han tilbringe lengre tid på sykehuset, før han endelig kunne påbegynne sine tre nyttige og givende læreår i Tyskland. Da han i 1879 satte kursen hjemover, la han veien om Slesvig-Holstein, hvor han også møtte henne som skulle bli hans hustru.

## Karriere
Blant norske typografer var han en fremmed, og som ukjent måtte Olav Bergenn ta atskillige runder i Kristianias trykkerier for å søke om engasjement og ansettelse. I denne perioden var han innom både Jens Christian Gundersen (f. 1820), Henning Tønsberg (1875–1936), Martin Ringvold (1826–1897) og i Centraltrykkeriet hos Hans Jacob Jensen (1824–1890).

Allerede i mars 1879 opplevde han å bli valgt inn i Den Typografiske Forenings styre, men meldte seg ut igjen i august samme år, og trådte samtidig ut av styret. I 1881 ble han ansatt som faktor i *[[Fredriksstad Tilskuer]]*s trykkeri, og så flyttet han med kone og barn til Fredrikstad. Etter to og et halvt år vendte de tilbake til Kristiania – rett etter nyttår i 1883. Olav Bergenn tok nå til å spesialiserte seg som aksidenssetter, en gren av faget som fremdeles hadde vunnet mindre forståelse blant norske typografer. Olav Bergenn var dessuten en utpreget perfeksjonist, som aldri godtok slurv, men måtte samtidig bære den karakteristikk at han var sen i vendingen. Likeledes som taler avslørte han den samme saktmodige grundighet. Talene hans kunne således virke både langtekkelige og uinspirerte. Dertil snakket han i et monotont toneleie, uten antydning til «dur og moll». Hans publikum utviste dog tålmodighet ettersom de visste det alltid falt atskillige hørverdige og kloke ord fra hans munn.

Om det muntlige ikke var på topp, var han derimot i sitt ess når det kom til det skriftlige. Riktignok var han så selvkritisk og beskjeden at det meste ble brutt av halvferdig og lagt i skrivebordsskuffen. Dessuten likte han ikke å stikke seg fram, slik at han fant på å signere alt han skrev med pseudonymet Walter Spleen. For bladet *Samfundet* skrev han flere litterære skisser og oversatte en romanføljetong, og i dette utviste han et sjeldent språklig mesterskap. En tid fikk han også vikariere som redaktør for bladet. For andre gang ble han i 1886 valgt inn i styret av Den typografiske Forening, og virket som formann fram til 1888.

Han skrev en kraftfull og velformulert kampsang til stemmerettstoget i 1888, og på samme tid satt han travelt opptatt med å forfatte en filosofisk avhandling, som var ment å skulle bli hans hovedverk: «B. vilde i likhet med sin kollega og forgjænger, den franske typograf og universitetsstipendiat Pierre-Sean Prudhon, fremstille grundformen i den menneskelige erkjendelse og tankeutvikling for den store almenhet og vise hvor liten kundskap vi i grunden har om oss selv saavel i fysiologisk som i psykologisk henseende, samt anvise veien til en bedre forstaaelse derav» (Jul-Larsen 1922:354).

Etter at avhandlingen var lovet akademisk publisering i et planlagt nytt filosofisk tidsskrift, som aldri ble realisert, bestemte Olav Bergenn seg for på egenhånd å utgi avhandlingen: Han utførte selv forberedelsene, men kun tre ark ble trykket, og boka som hadde kostet ham så mye strev, så aldri dagens lys. I stedet skrev og publiserte han i 1891 et skuespill i tre akter, *Den nye tid*, som naturligvis fikk bære forfatterpseudonymet Walter Spleen. Stykket tok utgangspunkt i nasjonens første store typografstreik i 1891, som han som fagforeningsleder selv hadde stått i spissen for. Han lar dramafiguren Per Tangen opptre som teknisk leder for en mekanisk fabrikk, som til tross for sin stilling velger å gjøre felles sak med arbeiderne og ønsker å fremme deres interesser. Det ender med at han emigrerer til Amerika fordi hans «anskuelse om kapital og arbeide ikke tillater ham aa kjæmpe mot sin personlige overbevisning. Med rammende satire fremstiller han den kvalme indbildskhet som gjør sig saa synbart gjældende hos en flerhet av arbeidernes tillidsmænd paa grund av deres stilling som saadanne. Han skildrer arbeidere under streik, og hvor lite en hel del av dem er sig en slik situasjon fuldt bevisst, – hvor skuffet og nedslagne slike arbeidere derfor blir, naar ikke alt gaar efter deres plan og ønske»«» (Jul-Larsen 1922:354).

Ettersom han hadde vondt for å si nei om han ble bedt om å ta ansvar, påtok han seg litt uvillig formannsvervet i Norsk Centralforening for Boktrykkere. Etter å ha blitt fridd fra den oppgaven, ble han overtalt til å være forretningsfører for Den Typografiske Forening, et ansvar han satt med fra 1. april 1888 til første kvartal 1892. Senere måtte han påta seg å være revisor for samme forening, en oppgave han fremdeles satt med da han døde.

Olav Bergenns siste faglige og litterære innsats, som også var den som ga ham et varig minne blant norske typografer, gjaldt redaktøransvaret for publikasjonen *[[Nordisk Trykkeritidende]]*. Det månedlige fagbladet for trykkeribransjen var det første i sitt slag i Norge. Utgivelsen av *Nordisk Trykkeritidende* begynte i juni 1892. Hittil hadde trykkeribransjen måttet oppdatere seg gjennom utenlandske fagtidsskrifter, og Olav Bergenn sparte seg ikke, men fungerte ved oppstart både som bladets redaktør og setter. Ettersom han på samme tid var ansatt i Centraltrykkeriet, måtte han ta nettene til hjelp, noe som ga ham en alvorlig helseknekk. Likevel utførte han sitt skrivende redaktørarbeid like fram til sin død.

Olav Bergenn døde fredag 24. april 1896 etter et kort sykeleie. Begravelsen fant sted på Vår Frelsers Gravlund 30. april, og under et stort oppbud av sørgende typografer og representanter for trykkeribransjen.

## Familie

Han og hans allerede mangeårige samboer og livsledsager, Levine Adamine Staal (f. 21. jan. 1851) fra Slesvig, giftet seg borgerlig hos Byfogden i Kristiania 3. desember 1883. Etter tolv års ekteskap døde Olav Bergenn av magebesvær, som trolig hadde sammenheng med den tidligere blodstyrtningen i København. Enken ble boende i Kristiania til like etter århundreskiftet, da hun emigrerte til New York.

De fikk åtte barn – ekspeditrise Olga (f. 1880), Astrid (f. 27. apr. 1882), ekspeditrise Mette (f. 1883), Levine (f. 1885), butikkdame Thora Marie Elisabeth g. Hagen (f. 17. okt. 1887), kunstmaler Olaf (f. 14. juli 1892) Gunvald Thorbjørn (f. 20. apr. 1894) og Eva (f. 5. sept. 1895).

Ingen av barna ble døpt, og da datteren Thora ved konfirmasjonsalder ønsket å bli døpt, står det notert i Gamlebyens ministerialbok nr. 10 under dåpsdatoen 1. november 1902 at «Forældrene tilhører intet Samfund. Faderen har især været bestemt mod Daab af Børnene. Efter hans Død vil nu Moderen af sig selv ingen Forandring gjøre deri. Thora har selv begjæret Daab nu».

Med sin ugifte tante Gunhild Tollefsdatter Bergenn (22. des. 1848–5. sept. 1920) som verge valgte også Gunvald Thorbjørn og Eva å bli døpt. Dåpshandlingen for begge fant sted i Trefoldighetskirken 5. juni 1907.

## Trivia
* Olav Bergenns begravelse på Vår Frelsers gravlund 30. april 1896 ble bekostet av Den Typografiske Forening, som også æret ham med en sølvkrans på båren.

## Fotnoter


## Referanser


## Litteratur
* 
* 
* Mortensen, August 1896: «Olav Bergenn» (s. 1). *[[Nordisk Trykkeritidende]]* Nr. 4 – April 1896.