Sūtraen om dronning Śrīmālās løvebrøl

**Sūtraen om dronning Śrīmālās løvebrøl** (sanskrit: *Śrīmālādevī siṃhanāda sūtra*, tradisjonell kinesisk: 勝鬘師子吼一乘大方便方廣經, *shèngmán shīzǐhǒu yīchéng dàfāngbiàn fāng guǎng jīng,* japansk: しょうまんししくいちじようだいほうべんほうこうきょう, *shōman shishiku ichijō daihōben hōkō kyō*) er en mahāyānasūtra og en av de tidlige tathāgatagarbhasūtraene.

Disse forkynner læren om alle menneskers iboende Buddhanatur og likeledes læren om Ekayāna.
Teksten forkynner Tathāgatagarbha-læren gjennom ordene til den indiske dronningen Śrīmālā. Teksten var en av de primære tekster i India som forkynte det potensielt universelle ved Buddhanaturen.

## Historie
### Hvem var Śrīmālā?

Dronning Śrīmālā, på kinesisk *shèngmán* (勝鬘), var datter av Pasenadi, kongen over kongeriket Kosala i den historiske regionen Oudh i Nord-India. Setet for dette kongedømmet var Śrāvastī, en av de seks store byer i India i Buddhas levetid. På kinesisk ble denne kongen kalt *pōsīnì wáng* (波斯匿王). Śrīmālā's mor var Mālyaśrī (摩利室羅, *mólìshìluó*), også kalt Mallikā (摩利, *mólì*). Moren var datter av en blomsterkransprodusent.

Śrīmālā, Pasenadi, såvel som kronprins Jeta, var legmenn i det buddhistiske fellesskapet (*[[sangha|saṃgha]]*) i Śrāvastī. Pasenadi skal ha blitt født samme året som den indiske prinsen Siddharta Gautama, og ble en sentral støttespiller i dette fellesskapet.

I *[[majjhimanikaya]]* i *[[palikanonen|pāḷikanonen]]* omtales Śrīmālā som prinsesse Vājira og Vājiri. Pasenadi var i utgangspunktet skuffet over at barnet var en pike, men Buddha skal ha forsikret ham om at kvinner noen ganger er visere enn menn. Videre heter det: «Da fred ble etablert mellom Pasenadi og Ajātasattu (regjeringstid 492–460 f.Kr.) [sistnevnte var konge over oldtidriket Magadha i øst-India], sørget Pasenadi for å gifte bort Vājira med Ajātasattu. Han ga også bort, som en del av hans medgift, landsbyen Kāsi som hadde vært årsaken til deres krangel.»

### Opphav blant caitika

Brian Edward Brown, en spesialist på tathāgatagarbha, mente at teksten ble satt sammen i løpet av Īkṣvākudynastiet i det sørvestlige India i det 3. århundre e.Kr. Han mente at den er et produkt av skolen caitika som utgikk fra  *[[Mahasanghika|mahāsāṃghika]]*.

Alex Wayman, som i 1974 publiserte en oversettelse av teksten, påpekte elleve punkter hvor teksten var fullstendig i samsvar med *mahāsāṃghikas*. Han fremmet også fire store argumenter for denne tilknytningen.

Anthony Barber knytter også den tidlige utviklingen av *[[tathāgatagarbhasūtraen]]* til *mahāsāṃghikas*, og konkluderer med at *mahāsāṃghikas* i i landskapet kyst-Andhra (i det som idag er Andhra Pradesh) var ansvarlige for skapelsen av læren om Buddhanaturen.

I det 6. århundre e.Kr. skrev den indiske buddhistmunken Paramārtha (499–569) at *mahāsāṃghikas* ærer sūtraer som underviser i læren om Buddhanaturen.

## Innhold
Sūtraen forkynner for det første læren om *[[ekayāna]]* (一乘, *yīchéng*). De ulike skoler, sekter og filosofiske trender, forklares som ulike veistrekninger i én og samme vei, eller som ulike modeller eller fremstillinger av den éne og samme sannheten.

For det andre forkynner den læren om *tathāgatagarbha*. *Garbha* kan oversettes med «livmor» eller «embryo». *Tathāgata* er et navn på Buddha. Kimen til Buddhanaturen eller Buddhaprinsippet er tilstede innenfor ethvert levende vesen, som den ultimate og feilfrie bevissthet. Med andre ord er alle vesener potensielle Buddhaer.

For det tredje forklarer sūtraen denne perfekte tilstand som *[[dharmakāya]]* (法身, *fǎshēn*). Det er en tilstand som for øyeblikket er ikledd en midlertidig og tilslørende besmittelse og en åndelig uvitenhet. Dharmakāya er den perfekte tilstand som består av en iboende uforgjengelighet (常, *cháng*), salighet (樂, *lè*), ātman (我, *wǒ*) og renhet (淨, *jìng*). Bruken av ordet «selv» (ātman) i sūtraen er unik for tathāgatagarbhasūtraene.

Sūtraen legges i munnen på dronning Śrīmālā: ifølge teksten ble hun autorisert av Buddha for å forkynne *[[dharma]]* eller den buddhistiske lære. Hennes «løvebrøl» er et symbol på hennes elokvens eller evne til å tale på en elegant og overbevisende måte i offentligheten. I sūtraen bekrefter hun lærens grunnleggende punkter på følgende vis:

Sūtraen hadde stor innflytelse ved at den presiserte og oppklarte tathagātagarbhasynet på «tomheten» (*[[śūnyatā]]*). Den insisterer på at den ultimate korrekte forståelsen av tomheten er at tathagātagarbha er tom for all kunnskap som ikke er frigjøring, mens kvalitetene som karakteriserer en Buddha ikke er tom for ufattelige dyder. En alternativ tittel som blir gitt av Buddha, er «den sanne åpenbaring av Buddha's intensjon da han forkynte tomheten».

Sūtraen har på en signifant måte bidratt til mahāyānaforestillingen om det permanente, standhaftige og evigvarende tathagātagarbha, som er intet annet enn den perfekte *dharmakāya* som midlertidig er skjult av de (til slutt uvirkelige) mentale kontamineringer eller urenheter. Det pågår en debatt om hvorvidt eller ikke *tathagātagarbha* representerer det sanne selv eller ikke, men dette blir eksplisitt benektet i teksten:

## Oversettelser

En komplett original på sanskrit er ikke lenger bevart, men omfattende sitater fra teksten finnes i sanskrit-teksten til *[[ratnagotravibhāga]]*, så vel som i noen nyoppdagede fragmenter som er bevart i Schøyen-samlingen.

Det finnes to kinesiske oversettelser av teksten. Kaiyuan-katalogen (開元録, *kāiyuán lù*) nevner en tredje oversettelse, med tittelen *Fūrén jīng* (夫人經) &ndash; «sūtraen om fruen». Oversettelsen ble foretatt av munken Sēng Fǎní (僧法尼) i året 320 e.Kr, men  har gått tapt. Diana Paul nevner også en fjerde oversettelse, av Dharmakṣema (385–433) som også er gått tapt. Begge disse tapte oversettelsene gikk forut for oversettelsen til Guṇabhadra.

### Oversettelsen til Guṇabhadra
Den første av de to kinesiske oversettelsene som er bevart har tittelen *shèngmán shīzǐhǒu yìchéng dàfāngbiàn fāngguǎng jīng* (勝鬘師子吼一乘大方便方廣經), på koreansk *sŭngman sajahu ilsŭng taebangp'yŏn panggwang kyŏng* (승만사자후일승대방편방광경) og på japansk *shōman shishiku ichijō daihōben hōkō kyō* (ショウマンシシクイチジョウダイホウベンホウコウキョウ). Den vietnamesiske tittelen er *thắng man sư tử hống nhất thừa đại phương tiện phương quảng kinh*. Den rekonstruerte tittelen på sanskrit er **Śrīmālādevī siṃhanāda sūtra*.

Oversettelsen ble foretatt av Guṇabhadra (394–468) under det tidlige Song-dynastiet. Guṇabhadra arbeidet sammen med den sentralasiatiske oversetteren Bǎoyún (寶雲), som var en elev av Kumārajīva (344–413) og en kompanjong til Fǎxiǎn (337–422). Katalogen *kāiyuán shìjiào lù* (開元釋教錄), som ble samlet under Tangdynastiet, forteller at oversettelsen ble foretatt i Tan Yang Chün (丹陽郡) på den 14. dagen, i den 8. måneden i det 13. året av Yuán jiā (元 嘉) – den 10. september 436.

Teksten finnes i flere utgaver av den kinesiske buddhistiske kanon. I Taishō shinshū daizōkyō (大正新修大藏經) eller «tripiṭaka publisert under Taishōperioden», ofte forkortet Taishō (大正), befinner den seg i bind 11 som tekst nr 353. Dette bindet utgjør «mahāparanirvāna-avdelingen» (涅槃部, *nièpánbù*).

I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 6 som tekst nr 54. I den xylografiske utgaven fra 1236–1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사), befinner den seg i bind 182, etui 裳 88.

I den nyere Peking-utgaven Zhōnghuá dàzángjīng (大日本續藏經) befinner den seg i bind 9 som tekst nr 58.

I katalogen som ble publisert av Bunyiu Nanjio (1849–1927) i 1883, er den tekst nr 59. Teksten er fraværende i  Dainippon zokuzōkyō (大日本續藏經, forkortet som Zokuzōkyō eller 卍).

Oversettelsen bestod av en bokrull og har 15 kapitler:

Guṇabhadra, på kinesisk kalt *Qiúnàbátuóluó* (求那跋陀羅), *Déxián* (德賢) eller *Gōngdéxián* (功德賢), var en buddhistmunk som var født inn i en brahmanistisk familie i det sentrale India. I ungdommen foretok han inngående studier av de fem indiske vitenskaper (*pañca-vidyā*, 五明, *wǔ míng*): Grammatikk (*śabda*), kunster og matematikk (*śilpakarmasthāna*), medisin (*cikitsā*), logikk (*hetu*) og filosofi (*adhyātma*). Han studerte også astronomi, kalligrafi og magi. Hans interesse for buddhismen startet med en fordypelse i *saṃyuktâbhidharma-hṛdaya-śāstra* fra skolen sarvāstivāda. Etter å ha blitt ordinert foretok han inngående studier av buddhistiske tekster, både fra de tidlige buddhistiske skolene så vel som innflytelsesrike mahāyānatekster som den store prajñāpāramitāsūtraen og avataṃsakasūtraen.

Omkring 435 e.Kr. reiste han til Kina, passerte gjennom Sri Lanka og ankom Guangzhou sjøveien. Han utførte de fleste oversettelser av mahāyānatekster og tidlige indiske tekster mens han oppholdt seg i templene *Qíhuánsì* (祇洹寺) i Jiankang og *Xīnsì* (辛寺) i Jingzhou. I *Taishō shinshū daizōkyō* finnes det 28 oversettelser som tilskrives Guṇabhadra; enkelte orientalister mener han utførte mer enn 30. Hans arbeid fikk stor innflytelse på utviklingen av østasiatisk buddhisme, og kongehuset i Henan dyrket ham som en helgen; der ble han omtalt som en «mahāyānamester» (摩訶衍法師, *móhēyǎnfǎ shī*).

Engelske oversettelser av Guṇabhadra's kinesiske oversettelse, er blitt publisert av Alex Wayman (1974) og Diana Paul (2004).

### Oversettelsen til Bodhiruci

Den andre kinesiske oversettelsen har tittelen *shèngmán fūren huì* (勝鬘夫人會), på koreansk 승만부인회 eller «kapittel om fruen Śrīmālā». Den utgjør 48. kapittel av antologien *[[Ratnakutasutraen|mahāratnakūṭasūtraen]]* eller *dà bǎojī jīng* (大寶積經), som betyr «sūtraen om den store samlingen juveler». Også denne oversettelsen består av én bokrull; den utgjør bokrull 119 i antologien. Oversettelsen ble foretatt av Bodhiruci (菩提流志, 572–727) og hans medhjelpere i årene 706−713.

I Taishō (大正) befinner den seg i bind 10 som tekst nr 310. I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 6 som tekst nr 22 [48]. I den xylografiske utgaven fra 1236–1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사), befinner den seg i bind 172, bokrull 119, etui 裳 83.

I Zhōnghuá dàzángjīng (大日本續藏經) befinner den seg i bind 9 som tekst nr 24[48]. I katalogen til Nanjio er den tekst nr 23 [48]. Teksten mangler i Dainippon zokuzōkyō (卍).

I 1983 publiserte Garma Chang (f. 1920) en engelsk oversettelse av 22 av 49 kapitler fra den kinesiske *mahāratnakūṭasūtraen*, herunder denne teksten.

### Den tibetanske oversettelsen
Den tibetanske versjonen bærer tittelen *lha mo dpal phreng gi seng ge'i sgra'i mdo/* (ལྷ་མོ་དཔལ་ཕྲེང་གི་སེང་གེའི་སྒྲའི་མདོ།), som er en oversettelse av sanskrit-tittelen *śrīmālādevīsiṃhanādasūtra*. En alternativ tittel er * 'phags pa lha mo dpal phreng gi seng ge'i sgra zhes bya ba theg pa chen po'i mdo* (འཕགས་པ་ལྷ་མོ་དཔལ་ཕྲེང་གི་སེང་གེའི་སྒྲ་ཞེས་བྱ་བ་ཐེག་པ་ཆེན་པོའི་མདོ), på sanskrit *āryaśrīmālādevīsiṃhanāda­nāmamahāyānasūtra*.

Den er 48. kapittel av *dkon mchog brtsegs pa* (དཀོན་མཆོག་བརྩེགས་པ།), som er den tibetanske versjonen av *mahāratnakūṭasūtraen*. Oversettelsen ble foretatt av Jinamitra, Surendrabodhi og Yeshé Dé.

Teksten finnes i seksjonen *dkon brtsegs* (དཀོན་བརྩེགས།) i ulike utgaver av Kangyur.

Padmakara Translation Group arbeider med å oversette den tibetanske versjonen til engelsk. Pr 5. mai 2021 er den ennå ikke publisert.

### Kommentarer
Det finnes ingen bevarte tibetanske kommentarer til *Śrīmālādevīsūtraen*, men kommentarer til *ratnagotravibhāga* tolker enkelte avsnitt fra teksten. *Gāosēng chuán* (高僧傳, «biografier om eminente munker») som ble samlet av Huì jiǎo (慧皎) under Liang-dynastiet (502–557), forteller at munker i det 5. og 6. århundre e.Kr. skrev mange kommentarer til Guṇabhadra's oversettelse. Disse kommentarene er nå gått tapt. I publikasjonen *Kokuyaku-issaikyō hōshaku-bu shichi* har Ono Masao (1958) laget en liste over munkene som skrev disse tapte kommentarer. I *shèngmán jīng bǎokū* (勝鬘經寶窟), forteller Jí záng (吉藏) at munker studerte og komponerte kommentarer til *Śrīmālādevīsūtraen* fra Nord- og Sør-dynastienes tid (420–598) frem til Sui-dynastiets tid (581–618).

#### Kinesiske kommentarer
Diana Paul nevner fem bevarte kommentarer på kinesisk. Nedenfor opererer vi med syv, da Paul ikke har tatt med to av kommentarene fra oasebyen Dūnhuáng:

* *Xié zhù shèngmán jīng* (挾注勝鬘經). Forfatteren til denne kommentaren er ukjent, men etter alt å dømme ble den skrevet av en nobel kvinne fra det nordlige Weidynastiet (385–534); dette er attestert av kalligrafien og den litterære stilen. Manuskriptet ble oppdaget i oasebyen Dūnhuáng på begynnelsen av 1900-tallet. Den er skrevet før 500 e.Kr., og er den eldste bevarte kommentaren til *Śrīmālādevīsūtraen*. Bare kapittel 5, «Ekayāna», er diskutert. Kommentaren er beskrevet av Fujieda Akira i publikasjonen *Hokucho ni okeru Shōmangyō no tenshō* (1973).
* *Shèngmán jīng shū* (勝鬘經疏) eller «kommentar til Śrīmālādevīsūtraen». Også denne kommentaren ble funnet i Dūnhuáng. Forfatteren er Zhāo fǎ shī (昭法師). Kommentaren nevnes ikke av Diana Paul.
* *Shèngmán jīng jì* (勝鬘經記) eller «kommentar til Śrīmālādevīsūtraen». Også denne kommentaren ble funnet i Dūnhuáng. Forfatteren er ukjent. Kommentaren nevnes ikke av Diana Paul.
* *Shèngmán jīng yìjì shàng qiàn xià* (勝鬘經義記上 欠下) i 2 kapitler og 1 bokrull av Huì yuǎn (慧遠) fra Suidynastiet (581–618). Bare første halvdel av teksten er bevart og omhandler de fire første kapitler av *Śrīmālādevīsūtraen*. Teksten er bare bevart i Dainippon zokuzōkyō (卍).
* *Shèngmán bǎokū* (勝鬘寶窟) i 3 kapitler og 6 bokruller av Jí Záng (吉藏, 549–623) fra Suidynastiet.
* *Shèngmán jīng shù jì* (勝鬘經述記) i 2 kapitler og 2 bokruller av Kuī jī (窺基, 632–682) fra Tangdynastiet. Teksten er bare bevart i Dainippon zokuzōkyō (卍).
* *Shèngmán jīng shū yì sī chāo* (勝鬘經疏義私鈔) i 6 bokruller av Míng Kòng (明空) fra Tangdynastiet i år 772. Teksten finnes bevart i Dainippon zokuzōkyō (卍) og Dainihon bukkyô zensho (bind 4).

#### Japanske kommentarer
Det er bevart tre japanske kommentarer til teksten:

* *Shōmagyō gisho* (勝鬘經義疏 eller しょうまんきょうぎしょ) som tradisjonelt tilegnes Shōtoku Taishi (573–621), en japansk prins under Asukatiden. Moderne forskere mener derimot at teksten ble skrevet av en kinesisk madhyamakabuddhist som levde i Nord-Kina under Nord- og Sør-dynastienes tid.
* *Shōmangyō shosho genki* i 18 kapitler skrevet av Gyōnen (1240–1321). De første fem bokruller mangler. Den bevarte teksten begynner med kapittel 2, «De ti ordineringseder». Teksten finnes bevart i *Dainihon bukkyō zensho* (bind 4).
*  *Shōman-shishikugyō kenshūshō* i 3 kapitler av Fūjaku (1707–1781). Teksten er bevart i *Dainihon bukkyō zensho* (bind 4) og Dainippon zokuzōkyō (卍).

## Referanser




## Kilder
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
* 
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*