Bostonmassakren

**Bostonmassakren** skjedde på en snørik mandag natt i Boston, 5. mars 1770. Uroen som var skapt av det militære nærværet i Boston økte etter at soldater skjøt inn i en protesterende gruppe med sivile. John Adams sa etterpå at den natten massakren i Boston skjedde, den natten ble grunnlaget for det selvstendige Amerika lagt.

Hendelsen begynte om kvelden den 5. mars i King Street da Edward Garrick, en parykkmakerassistent på rundt tretten år, oppdaget den britiske underoffiseren (captain-lieutenant) John Goldfinch og ropte mot ham at han skyldte penger til Garricks sjef. Goldfinch hadde betalt parykkmakeren dagen før, og ignorerte derfor guttens rop. På vakt i King Street stod den britiske menige soldaten Hugh White. Da Garrick ikke ga seg med beskyldningene om ubetalt gjeld, og ble stadig mer pågående mot Goldfinch, slo White ham. Den rasende Garrick løp sin vei, men kom snart igjen med en gruppe kolonister som angrep White med snøballer, is og søppel.

Oppstyret fikk ut vaktsjefen, kaptein Thomas Preston, som kom til Whites assistanse med en korporal og åtte soldater fra det 29. regimentet. Folkemengden ble stadig mer tallrik, og fortsatte å kaste ting på de britiske soldatene.

Midt i tumultene ga kaptein Preston ordre om å ikke skyte. En soldat, menig Hugh Montgomery, ble slått ned med en klubbe; det førte til at han ved en «feiltakelse» avfyrte geværet i luften. Han tilsto senere at han med hensikt hadde skutt rett inn i mengden. Dette førte til at de andre soldatene fikk panikk, og de begynte å skyte inn i mengden. Tre amerikanere, repslageren Samuel Gray, sjømannen James Caldwell og den tidligere slaven Crispus Attucks, falt døde om på stedet. Attucks fikk senere stor symbolsk betydning i borgerrettskampen, fordi han etter alt å dømme hadde et blandet etnisk opphav, og dermed ble en representant for ikke-hvite amerikaneres deltagelse i revolusjonen. Hendelsen fikk flere sivile ofre: Samuel Maverick døde neste dag og den irske immigranten Patrick Carr om lag to uker senere. Seks andre sivile ble såret. Hendelsen ble avbildet av en gravør fra Boston ved navn Paul Revere som bodde nær stedet. Revere avbildet feilaktig hendelsen som nærkamp og uten snø på bakken, med Crispus Attucks som en hvit mann og med den britiske kapteinen bak sine tropper. Skiltet over tollhuset ble endret til «Butcher's Hall» (slaktehuset).
 
Christian Remick, som fargela graveringen, fremstilte feilaktig hendelsen som om den skjedde på dagen, han la til en klar blå himmel; i virkeligheten var en kvart måne synlig.

Soldatene som var involvert ble stilt for retten av en sivil domstol med en jury sammensatt av nybyggere og med John Adams og Josiah Quincy II som forsvarsadvokater. Seks av soldatene ble frifunnet, mens to andre - de eneste som ble funnet å ha ladet om muskettene sine - ble funnet skyldig i drap, som ble straffet med brennemerking av tommelfingrene. Vaktsjefen, kaptein Thomas Preston, ble frifunnet da juryen ikke kunne avgjøre om han hadde beordret troppene til å skyte. Juryens avgjørelse indikerer at de trodde soldatene hadde blitt provosert og at deres bruk av makt ikke var urimelig.

Samuel Adams ga hendelsen navnet «Bostonmassakren» og brukte det i propagandahensikt. Han argumenterte med at betydningen ikke lå i det lave antallet døde; men av at alminnelige amerikanere engasjerte seg i en viktig revolusjonær hendelse. Etter begravelsen av de fem mennene, den største folkesamling til da i koloniene, samlet Bostons innbyggere seg ved «Old North Church» for å forlange at de britiske soldatene skulle fjernes fra byen.

## Se også
* Teselskapet i Boston

## Litteratur
* Frederic Kidder: *History of the Boston Massacre, March 5, 1770; consisting of the narrative of the town, the trial of the soldiers: and a historical introduction, containing unpublished documents of John Adams, and explanatory notes*. Munsell, Albany NY 1870 (Digitalisat)
* Hermann Wellenreuther: *Ausbildung und Neubildung. Die Geschichte Nordamerikas vom Ausgang des 17. Jahrhunderts bis zum Ausbruch der Amerikanischen Revolution 1775*, Hamburg 2001, S. 551−553 (dort auch Hinweise auf weiterführende Literatur und Forschungsdebatten).