open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vertigo 2005: Live from Chicago

***Vertigo 2005//U2 Live from Chicago*** er en DVD med opptak fra konsertene i Chicago, i forbindelse med U2s Amerika-turné i 2005. Konserten ble filmet den 9. og 10 mai 2005, på United Center, Chicago. Sistnevnte dato er for øvrig vokalist Bonos bursdag, og dette var trolig mye av grunnen til at konserten ble spilt inn. 

Såkalte *snippets* – utdrag fra andre låter – er inkludert i låter som «Bullet the Blue Sky» og «Beautiful Day», hvor henholdsvis «Johhny Comes Marching» og Beatles' «Sgt. Pepper's Lonely Heart Club Band».

Konserten bærer tydelig preg av Bonos ønske om å gjøre slutt på fattigdom i Afrika, for eksempel ved at vokalisten selv synger noe på afrikansk under introen til «Beautiful Day». I tillegg kommer afrikas staters flagg til syne på skjermen i bakgrunn i løpet av konserten. Budskapet om menneskerettigheten kommer også til syne i midten av konserten, ved at deler av menneskerettighetserklæringen blir vist på storskjermen samtidig som et opptak av en jente som fremsier teksten kan høres over høyttalerne.

## Sporliste

### Disk 1
# «City of Blinding Lights»
# «Vertigo»
# «Elevation»
# «Cry / Electric Co.»
# «An Cat Dubh / Into the Heart»
# «Beautiful Day»
# «New Year's Day»
# «Miracle Drug»
# «Sometimes You Can't Make it on Your Own»
# «Love and Peace or Else»
# «Sunday Bloody Sunday»
# «Bullet the Blue Sky»
# «Running to Standstill»
# «Pride (In the Name of Love)»
# «Where the Streets Have No Name»
# «One»
# «Zoo Station»
# «The Fly»
# «Mysterious Ways»
# «All Because of You»
# «Original of the Species»
# «Yahweh»
# «40»

### Disk 2 (Bonus-DVD)
*Denne DVD-en følger bare med på en såkalt «Limited version».*
# Bak turnéen – dokumentarfilm
# Bonusmateriale
# Alternativ musikkvideo

## Personell
*Bono – Vokal, gitar, munnspill på «Running to Stand Still», perkusjon på «Love and Peace or Else»
*The Edge – Gitarer, kor, vokal, tangenter, bass på «40».
*Adam Clayton – Bassgitar, gitar på «40», tangenter på «City of Blinding Lights»
*Larry Mullen – Trommer, perkusjon, kor, tangenter på «Yahweh»

## Eksterne lenker
*
Anatolij Aljabjev

**Anatolij Nikolajevitsj Aljabjev** (russisk Анатолий Николаевич Алябьев; 1951–2022) var en russisk skiskytter. Han representerte Sovjetunionen.

Under OL 1980 var han, sammen med Frank Ullrich, den dominerende skiskytteren. Han vant gull på 20 km og stafetten, og tok i tillegg bronse på sprinten.

Aljabjevs beste sesong i verdenscupen var 1980/81, da han kom på tredjeplass sammenlagt. 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Jevgenij Redkin

**Jevgenij Leonidovitsj Redkin** (russisk: Евгений Леонидович Редькин; født 2. februar 1970 i Khanty-Mansijsk) er en belarusisk tidligere skiskytter.

Han gikk overraskende til topps på 20&nbsp;km under OL 1992 i Albertville, foran tyske Mark Kirchner og svenske Mikael Löfgren. Han ble verdensmester på lagkonkurransen da han var med på SUS' lag som vant under VM i skiskyting 1992 i Novosibirsk i Russland.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Om Jevgenij Redkin på Biathlonworld
NRK mP3

**NRK mP3** (tidligere kalt **mPetre**) er en radiokanal fra NRK som utelukkende spiller musikk. Den ble etablert 31. juli 2000 under åpningsshowet på Norway Cup. Håvard Sylte, bedre kjent som Howard, var en sentral person og radiovert som bygde opp kanalen til han sluttet i 2005. 

## Musikkformat

De første årene spilte mP3 stort sett bare dance, trance og electronica. Men da mP3 feiret sitt 7-årsjubileum i 2007, skiftet kanalen format, fikk nye jingler, fjernet låter fra tidlig 90-tall og kuttet ut musikkprogrammet programmet *10 i skuddet*. Men den største endringen var nok at dancemusikken ble spilt langt mindre enn før. I dag spilles det mer R&B og pop, i tillegg til dance. Med andre ord spiller kanalen mye variert musikk. Det som også var nytt etter omleggingen i 2007 var at lytterne i større grad kunne styre musikken, i det såkalte *mPetre Svisj*, der en kan stemme på web eller wap - og fra 2009 i et eget musikkpanel. Slagordet til kanalen er (NRK mP3 Alltid-Musikk) 2013. Tidligere (NRK mP3 Alltid Musikk-Aldri Reklame) 2000-2013.

## Musikkhistorikk

## DJ-er/programledere
Radiokanalen har flere programledere som Heidi Gjestad, Benjamin Silseth og Christine Dancke. I tillegg er Wolfgang Wee programleder i programmet *Lt. Wee Show*, som spiller musikk innenfor sjangeren House.

Mats Borch Bugge er musikksjef for både mP3 og NRK P3. Marie Komissar var musikkprodusent mellom 2010 og 28. juli 2016.

### Tidligere programledere
* Helge Bull-Engelstad
* Bjørn Sture Aas
* Håvard Sylte / Howard
* Christine Hauge
* Dag-Rune Kristiansen
* Heidi Gjestad
* Benedicte Jacobsen Hamnes
* Niklas Baarli
* Øystein Røe Larsen
* Benjamin Silseth
* Martin Holmen
* Marius Holth
* Kristian Tysil

## mPetre TV
NRK mPetre sendte fra høsten 2002 til høsten 2008 TV-programmet *mPetre TV* i samsending med NRK2. Denne sendingen gikk fra kl 18.00 til 20.00 fredag og natt til lørdag, og gikk tidligere også natt til søndag, men denne sendingen ble senere kuttet ut.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Pebble Beach Golf Links

**Pebble Beach Golf Links** er en golfbane i Pebble Beach, California, tegnet av Jack Neville og Douglas Grant. Banen åpnet 22. februar 1919. Jack Nicklaus foretok en del ombygninger før US Open i 1992, blant annet på 4., 5. og 7. green, og et helt nytt 5. hull i 1998.

Pebble Beach er av mange ansett som en av verdens vakreste golfbaner. Den ligger på til dels høye klipper langs kysten mot Stillehavet og har spektakulær utsikt over havet. I 2001 ble den som første offentlige bane kåret til *No.1 Golf Course in America* av *[[Golf Digest]]*. (Offentlig bane betyr i denne sammenheng at den er åpen for almenheten, ikke at den er i offentlig eie.) Prisene er blant de høyeste i verden; i 2005 er greenfee 425 dollar pluss 25 dollar for golfbil.
## Eksterne lenker
*
Poppy Hills Golf Course

**Poppy Hills Golf Course** er en golfbane i Pebble Beach, California, beliggende på Monterey-halvøya utenfor Monterey. Banen er tegnet av Robert Trent Jones jr. og åpnet i 1986.

Poppy Hills er den første banen i USA som eies og drives av et amatørgolfforbund, Northern California Golf Association. Banen har vært rangert som en av de beste golfbanene i Nord-California og blant de 20 beste i California av *[[Golf Digest]]*.

## Eksterne lenker
*
Kali

**Kali** (sanskrit:काली) er en hinduisk gudinne.

Kali dyrkes ofte i egen kraft, men like gjerne som kona til Shiva eller Shivas feminine aspekt. Hun regnes ofte for å være det vredesfulle aspektet av Parvati, en av de 3 høyeste Gudinnene i hinduistisk mytologi, eller en av de tre feminine aspekter av Trimurti, den vediske treenigheten. Hun kan være nådeløs og ta liv, ofte med rask kompromissløs transformasjon av noe negativt til noe bedre som mål. Hun kan være snill og beskytte mennesker, men da i gudinnens fredlige aspekt, under navnet *Parvati*. På noen bilder har Kali flere armer og har et kjede av kranier rundt halsen. Hun kan sammenlignes med en dødsengel.

Hun avbildes ofte med et bloddryppende hode i den ene hånden. Dette hodet tilhører Ravana, en svært ond demon. I en annen hånd holder hun en skål så blodet ikke drypper på jorden. Hver bloddråpe vil skape en ny Ravana og hun beskytter jorden mot dette samtidig som hun har kappet av hodet til Ravana. Dette illustrerer hennes natur, å transformere kompromissløst, men samtidig med stor kjærlighet.

Kali blir ofte avbildet stående på Shiva. Dette blir ofte misforstått, men Shiva er her det maskuline aspekt av Gud som er bortenfor skaperverket, mens Kali er det feminine aspekt som beveger seg i skaperverket. Hun må bruke det umanifesterte aspektet (Shiva) for å få fotfeste i skaperverket. Man kan gjerne si det de to symboliserer Gud i forskjellige aspekter.

## Litteratur
* Jacobsen, Knut A., red.: Bhagavadgita og andre hinduistiske skrifter, 2001 (Verdens hellige skrifter), 

## Eksterne lenker
*
Dverghornugle

**Dverghornugle** (*Otus scops*) er en art i uglefamilien (Strigidae) som normalt ikke oppholder seg i Norge, men den har blitt observert her noen ganger. Seks underarter anerkjennes. Arten står på IUCNs rødliste som livskraftig.

## Beskrivelse
Dverghornugler måler omkring  cm og veier typisk . Vingene smale og lange, noe som gjør den til en dyktig flyger. Vingespennet utgjør cirka . Den har en oppreist stilling når den står, og man kan se små hårtufser fra ørene. Arten har i hovedsak grå-brun fjærdrakt og blekt ansikt, underdel og skulderlinjer. 

## Referanser




## Eksterne lenker
* 
* Flere bilder her og her.
Gråseiler

**Gråseiler** (*Apus pallidus*) er en fugl i seilerfamilien.

Gråseileren er svært lik tårnseileren, men har en anelse bredere og buttere vinger. Hals og hode er også bredere, noe som gir den et kraftigere inntrykk enn tårnseileren. Den har større og tydeligere hvit flekk under haken, og en mørk flekk rundt øyet. En lysere, bruntonet farge synes best mot en mørk bakgrunn

Seilerne kan minne om en låvesvale eller taksvale, men er overhodet ikke beslektet med disse svalene, da seilerne er i ordenen Apodiformes. Gruppenes utseendemessige likhet skyldes konvergent evolusjon, og reflekterer likhetene i fuglenes levevis.

Gråseilere hekker på klipper og bygninger i middelhavsområdet, på Kanariøyene og Madeira, de legger to egg. Gråseileren er en trekkfugl, og overvintrer hovedsakelig i det sørlige Afrika og i det sørøstlige Asia.

## Eksterne lenker
*
Alpeseiler

**Alpeseiler** (*Apus melba*) er en fugl.

## Utseende
Alpeseileren er en veldig stor seiler som kan tas for å være en falk. Den har en vingespenn på fra  51 til 58 centimeter og  en lengde på fra 20 til 23 centimeter. Kjønnene er like. Den er svart eller matt svartbrun og  har hvitt bryst og  noe hvitt under haken, noe som kan være vanskelig å se når den raskt seiler  rundt og  fanger insekter.

Føttene er små og brukes bare til å klamre seg fast til loddrette overflater. Alpeseileren lander aldri på bakken frivillig.

## Eksterne lenker
*
Hvitgumpseiler

**Hvitgumpseiler** (*Apus caffer*) er en fugl i seilerfamilien. Som andre seilere kan den minne om en taksvale, er den ikke beslektet med denne spurvefuglen. Likhetene mellom svaler og seilere skyldes konvergent evolusjon som reflekterer liknende levevis.

Seilere har svært korte bein som de bare bruker for å klamre seg fast til loddrette flater. De setter seg aldri frivillig på bakken, og tilbringer det meste av livet på vingene. De lever av insekter de fanger i nebbet. De drikker også mens de er på vingene. 

Hvitgumpseilere hekker i Afrika, sør for Sahara, og har utvidet sitt leveområde til Marokko og det sørlige Spania. Populasjonene i Spania, Marokko og det sørlige Afrika er trekkfugler. Fugler i tropisk Afrika er standfugler, bortsett fra sesongmessige forflytninger.

Denne arten okkuperer reirene til småseilere og enkelte svalearter. I Europa utnytter den vanligvis reirene til amursvale, men sør for Sahara blir også arter som trådhalesvale parasittisert. Enten blir reirenes opprinnelige eiere drevet bort, eller så blir hvitgumpseilerne værende og nekter å flytte ut. Så snart reiret er okkupert, fôres det med fjær og spytt, og de legger ett eller to egg. 

Hvitgumpseilerens habitat er bestemt av vertsfuglenes habitat, og er derfor vanligvis kunstige strukturer som broer og bygninger.

Denne 14-15,5 cm lange arten har, som sine slektninger, en kort kløftet hale og lange, bakoverbøyde vinger som minner om en boomerang. Den er helt mørk bortsett fra en blek strupeflekk og en smal, hvit undergump. 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Pigghaleseiler

**Pigghaleseiler** (*Hirundapus caudacutus*) er en fugl som tilhører seilerfamilien. Den kan fly i opptil 170 km/t.

Pigghaleseilere tilbringer størstedelen av tiden i luften og lever av insekter. Den hekker i Sentral-Asia og det sørlige Sibir. Pigghaleseileren er trekkfugl, den overvintrer i Australia. I Vest-Europa er den en sjelden gjest. 
## Eksterne lenker
*
Blåråke

**Blåråke** (*Coracias garrulus*) er en fugl. Arten er en sjelden gjest Norge, men er ikke hekkefugl i landet.

## Eksterne lenker
*
Vendehals

**Vendehals** (*Jynx torquilla*) er en spettefugl som hekker i tempererte regioner i Europa og Asia. Den er en langdistansetrekkfugl, og overvintrer i tropiske deler av Afrika og sørlige Asia. Den lever i åpent skoglandskap og hager. Under selve trekket kan den ofte bli sett i sandrike områder hvor den jakter etter maur.

Nebbet er kortere og mindre meiselaktig enn hos de egentlige spettene, men deres hovedbytte er maur og andre insekter, som de finner i råttent trevirke eller nesten på bar bakke. De bruker de egentlige spettenes hull til hekking, i stedet for å lage egne hull. Eggene er hvite, slik hos mange andre hullrugere.

Vendehalsen har fått sitt norske navn fordi de er i stand til å vri hodet ca 180 grader.

## Inndeling
Inndelingen følger Taxonomy in Flux og er i henhold til Boyd (2017). Boyd regner med 237 arter fordelt i tre underfamilier, sju tribus og 38 slekter. Det hersker imidlertid uenighet om denne inndelingen. HBW Alive regner med 254 arter i 33 slekter. Andre autoriteter kan ha lignende forskjeller i inndelingen. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008). Beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn. Alle arter har nødvendigvis ikke fått norsk navn.

* Piciformes, spettefugler, 484 arter
** Galbuli, (jakamarfugler), 57 arter
** Pici, (egentlige spettefugler), 427 arter
*** Ramphastides, 157 arter
*** Picides, 270 arter
**** Indicatoridae, vokseterfamilien, 16 arter
**** Picidae, spettefamilien, 237–254 arter
***** Jynginae, vendehalser
****** *[[Vendehalser|Jynx]]*
******* *[[Vendehals|J. torquilla]]*, vendehals
******** *J. t. torquilla* (nominatformen), det meste av Eurasia, unntatt lengst sør
******** *J. t. tschusii*, Korsika, Sardinia, Italia og langs kysten av Adriaterhavet
******** *J. t. mauretanica*, Nordvest-Afrika
******** *J. t. himalayana*, Nordvest-Himalaya
******* *[[Rustvendehals|J. ruficollis]]*, rustvendehals
***** Picumninae, pikuletter
***** Picinae, hakkespetter

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Gråspett

**Gråspett** (*Picus canus*) er en hakkespett i spettefamilien (Picidae).

Den blir om lag 32 cm lang og har gråfarget hode,  hals bryst og buk, men er mosegrønn på oversiden. Gumpen er gul. Hannen har en rød panneflekk som hunnen mangler.

Den holder til i Sør-Norge, er sjelden lenger nord, mindre knyttet til edelløvskog enn grønnspetten. Den er en stand- og streiffugl. 

Føde er hovedsakelig maurlarver og maur, men også andre insekter. Dessuten frø, bær og annen frukt. Den leter i første rekke etter mat på bakken. Den spiser også fett og talg fra fuglebrettet.

For å markere territoriet sitt trommer den jevne virvler av ca. 1,5 sekunders varighet.

Om våren synger den fallende sekvenser av myke pipetoner som blir langsommere mot slutten, omtrent slik: "gugugugu-gu-gu-gu gu gu". Utenom hekketiden er den oftest taus.

## Eksterne lenker
*
Blåkinnbieter

**Blåkinnbieter** (vitenskapelig navn *Merops persicus*) er en fugl som hekker i Marokko, Algerie, og subtropisk halvørken i Asia fra østlige Tyrkia til Kasakhstan. Den trekker sørover til tropiske deler av Afrika om vinteren.

Som andre bietere er fuglen fargerik. Den er hovedsakelig grønn, med blåe kinn og et svart øyestripe. Den kan nå en lengde på 24–26 cm, inkludert de to forlengede stjertfjærene. Begge kjønn er like.

Blåkinnbieter er, som navnet foreslår, en insekteter, spesielt bier og vepser som fanges i lufta etter utfall fra en åpen grein. 

Blåkinnbietere er sosiale fugler og lever i flokk, danner hekkekolonier i sandbanker, hvor de legger de hviteaktige eggene i en relativt lang tunnel. Både hunnen og hannen ruger. 

## Utbredelse
Arter finnes i:  Zambia og Zimbabwe.

Den er blitt observert i Norge ved to anledninger: i 1998 utenfor Bergen og i juli 2018 på Bulandet.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Tretåspett

**Tretåspett** (vitenskapelig navn *Picoides tridactylus*) er en spettefugl. Den lever først og fremst i den boreale barskogsonen, og er i Norge hyppigst forekommende i høytliggende barskoger og nedre bjørkeskogsbeltet i Sør -Norge, samt i nordlige deler av Norge. Typisk habitat er produktive naturlige granskoger med høy andel død og døende ved.

Den er nesten like stor som flaggspetten. Mørke vinger som gjør at hele fuglen virker mørk, kjennetegn er hvitt bånd i nakken og nedover ryggen.

Bestandsnedgang som følge av moderne skogbruk og mangel på godt habitat. Hakkemerker på grantrær, men også i noen grad på andre treslag, er god indikasjon på fuglens nærvær. Merkene har form av tverrstriper eller "gjenger" i barken. Flaggspett lager tilsvarende ringer på enkelte løvtrær, bl.a. lind.

## Referanser




## Kilder
* http://www.artdata.slu.se 

## Eksterne lenker
*
Dvergspett

**Dvergspett** (*Picoides minor*) er en liten spette som lever i den den palearktiske sone. Det fins flere underarter av dvergspetten. I Norge ble dvergspetten satt på Norsk rødliste for arter i kategorien *sårbar* (VU), men er senere kategorisert som *livskraftig* (LC).

## Beskrivelse
Dvergspetten kan være vanskelig å få øye på, på grunn av deres foretrukne tilholdssted i tretoppene, og størrelsen på fuglen (om lag 16 cm). Den er merkbart mindre enn andre svart-kvit spetter i Norge. I fjærdrakta skiller den seg fra kvitryggspetten ved at den kvite bakryggen er tverrstripa i svart, og at undersida er kvit med bruntoner. Hannen har rød isse, mens hunnen har svart. Nebbet og føttene er grå-svarte. 

## Atferd
Habitatet til dvergspetten ligner flaggspettens, og han har den samme nesten treangulære bolleaktige formen når den flyr fra tre til tre. Den er vanlig i løv- og blandingsskog i hele landet, utenom på Vestlandet, hvor den er sjelden. Lokketona er et «*kikk*» som er lavere enn de større spettene, men likevel høyt til å være fra en såpass liten fugl. Når dvergspetten blir opphissa kan han gi fra seg  flere «*kirekk*», som ligner flaggspettens og kvitryggspettens rop. I forplantingstida, og av og til om høsten, kan han gi fra seg et vendehalslignende «*ki-ki-ki-ki*». Med trening kan man skille den vibrerende klangen i sangen fra de større spettene. Den bruker også tørre greiner til å tromme på. 

Dvergspetten jakter på samme måte som flaggspetten, ved å hakke løs råtten bark og treverk for å komme fram til insektslarver, som er hoveddietten gjennom vinteren. Om sommeren fôrer de ungene sine med insekt/insektslarver og edderkopper. Om nettene sover dvergspettene i hull i trærne. 

Sponrester kan være en indikasjon på reirplass, for dvergspetten er ikke så nøye på å fjerne flis og spon når den lager hull i trærne. Hulen er forholdsvis høyt over bakken, opptil 10-13 m., og blir som regel hakka ut i løvtre, ofte bjørk. Diameteren på hola er om lag 3-4 cm, og i mai-juni legger hunnen 4-6 kvite egg på et underlag av løshakka flis. Etter at begge foreldra har delt på å ruge på egga klekker eggene etter om lag 11 dager, og ungene holder seg i reiret i 18-21 dager til før de flyr ut. 

Dvergspetten er en stand- og streiffugl.

## Referanser


## Kilder
* Hafton, Svein: *Våre fugler* (1993). NKS-forlaget. ISBN 82-508-0934-3
* Norsk Rødliste 2006, 8MB

## Eksterne lenker
*
Kalanderlerke

**Kalanderlerke** (vitenskapelig navn *Melanocorypha calandra*) er en fugl i slekten *[[Melanocorypha]]* i lerkefamilien.

## Utbredelse
Den finnes i middelhavsområdet og øst til Afghanistan og Kirgisistan: i Afghanistan, Albania, Algerie, Armenia, Aserbajdsjan, Bosnia-Hercegovina, Bulgaria, Egypt, Frankrike, Georgia, Hellas, Iran, Irak, Israel, Italia, Jordan, Kasakhstan, Kirgisistan, Kroatia, Libanon, Libya, Moldova, Montenegro, Marokko, Nord-Makedonia, Portugal, Republikken Kypros, Romania, Russland, Serbia, Slovenia, Spania, Syria, Tadsjikistan, Tunisia, Tyrkia, Turkmenistan, Ukraina og Usbekistan.

## Underarter
Det er beskrevet fire underarter av kalanderlerke:
* *Melanocorypha calandra calandra* (Linnaeus, 1766) – forekommer fra Iberia og det sørlige Frankrike øst til det sørlige Russland og det nordvestlige Kasakhstan, sør til det nordvestlige Afrika, Tyrkia, Transkaukasia og det nordvestlige Iran.
* *Melanocorypha calandra hebraica* (Meinertzhagen, 1920) – forekommer fra det sørlige sentrale Tyrkia og det nordvestlige Syria til Israel og det vestlige Jordan.
* *Melanocorypha calandra gaza* (Meinertzhagen, 1919) – forekommer fra det sørøstlige Tyrkia til det østlige Syria, Irak og det sørvestlige Iran.
* *Melanocorypha calandra psammochroa* (Hartert, 1904) – forekommer fra det nordlige Irak og det nordlige Iran til Turkmenistan og det østlige Kasakhstan.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Birdlife Species Factsheet: ''Melanocorypha calandra''. Besøkt 2013-11-08.
* IBC - The Internet Bird Collection: ''Melanocorypha calandra''. Besøkt 2013-11-08.
Fjellkalanderlerke

**Fjellkalanderlerke** (vitenskapelig navn *Melanocorypha bimaculata*) er en fugl i lerkefamilien.

## Utbredelse
Den forekommer i Afghanistan, Armenia, Aserbajdsjan, Bahrain, De forente arabiske emirater, Egypt, Eritrea, Etiopia, India, Iran, Irak, Israel, Jordan, Kasakhstan, Kina, Kuwait, Kirgisistan, Libanon, Oman, Pakistan, Republikken Kypros, Saudi-Arabia, Sudan, Syria, Tadsjikistan, Tyrkia, Turkmenistan og Usbekistan.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Birdlife Species Factsheet: ''Melanocorypha bimaculata''. Besøkt 2013-11-09.
* IBC - The Internet Bird Collection: ''Melanocorypha bimaculata''. Besøkt 2013-11-09.
* Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, B.L. Sullivan, C. L. Wood, and D. Roberson. 2013. ''The eBird/Clements checklist of birds of the world: Version 6.8.''. Besøkt 2013-11-09.
Hvitvingelerke

**Hvitvingelerke** (vitenskapelig navn *Melanocorypha leucoptera*) er en fugl i slekten *[[Melanocorypha]]* i lerkefamilien.

## Utbredelse
Arten er delvis en trekkfugl. Om sommeren hekker den på steppene fra Volga østover til Altaj. Om vinteren forlater den de nordøstligste områdene, og mange overvintrer på steppene vest for Volga og i landene sør for Det kaspiske hav. Hvitvingelerke forekommer i Aserbajdsjan, Kina, Iran, Kasakhstan, Mongolia, Russland, Turkmenistan, Ukraina og Usbekistan.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Birdlife Species Factsheet: ''Melanocorypha leucoptera''. Besøkt 2013-11-10.
* IBC - The Internet Bird Collection: ''Melanocorypha leucoptera''. Besøkt 2013-11-10.
* Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, B.L. Sullivan, C. L. Wood, and D. Roberson. 2013. ''The eBird/Clements checklist of birds of the world: Version 6.8.''. Besøkt 2013-11-10.
Dverglerke

**Dverglerke** (vitenskapelig navn *Calandrella brachydactyla*) er en fugl i slekten *[[Calandrella]]* i lerkefamilien.

## Utbredelse
Den finnes i det sørlige Europa, det nordvestlige Afrika og i det temperert Asia fra Tyrkia og det sørlige Russland til Mongolia.

## Underarter
Det er beskrevet åtte underarter av dverglerke:
* *Calandrella brachydactyla brachydactyla* (Leisler, 1814) – forekommer i middelhavsområdet
* *Calandrella brachydactyla hungarica* (Horváth, 1956) – forekommer i Ungarn
* *Calandrella brachydactyla rubiginosa* (Fromholz, 1913) – forekommer i det nordlige Afrika (Marokko, Algerie og Tunisia) og på Malta.
* *Calandrella brachydactyla woltersi* (Kumerloeve, 1969) – forekommer i det norvestlige Syria og det tilstøtende sørlige Tyrkia.
* *Calandrella brachydactyla hermonensis* (Tristram, 1865) – forekommer fra Sinaihalvøya til det sørlige Tyrkia og det østlige Syria.
* *Calandrella brachydactyla artemisiana* (Banjkowski, 1913) – forekommer i Lilleasia, Transkaukasia og nordvestlige Iran.
* *Calandrella brachydactyla longipennis* (Eversmann, 1848) – forekommer fra Kaukasus til Ukraina, det nordlige Mongolia og det nordøstlige Kina.
* *Calandrella brachydactyla dukhunensis* (Sykes, 1832) – forekommer fra Tibet til det nordøstlige Kina.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Birdlife Species Factsheet: ''Calandrella brachydactyla''. Besøkt 2013-11-10.
* IBC - The Internet Bird Collection: ''Calandrella brachydactyla''. Besøkt 2013-11-10.
* Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, B.L. Sullivan, C. L. Wood, and D. Roberson. 2013. ''The eBird/Clements checklist of birds of the world: Version 6.8.''. Besøkt 2013-11-10.
Flekkdverglerke

**Flekkdverglerke** (vitenskapelig navn *Alaudala rufescens*) er en fugl i slekten *Alaudala* i lerkefamilien.

## Utbredelse
Den finnes i Afghanistan, Algerie, Armenia, Aserbajdsjan, Bahrain, De forente arabiske emirater, Egypt, Georgia, Irak, Iran, Israel, Jordan, Kasakhstan, Kina, Kirgisistan, Kypros, Libanon, Libya, Mauritania, Marokko, Oman, Pakistan, Portugal, Qatar, Russland, Saudi-Arabia, Spania, Syria, Tunisia, Tyrkia, Turkmenistan, Ukraina, Usbekistan og Vest-Sahara.

## Underarter
Det er beskrevet 16 underarter av dverglerke:
* gruppe *rufescens*
** *Calandrella rufescens rufescens* (Vieillot, 1820) – forekommer på Tenerife.
** *Calandrella rufescens polatzeki* (Hartert, 1904) – forekommer på de østlige Kanariøyene.
** *Calandrella rufescens apetzii* (A. E. Brehm, 1857) – forekommer på den sørlige iberiske halvøy.
** *Calandrella rufescens minor* (Cabanis, 1851) – forekommer fra Nord-Afrika til den nordlige Sinai og den sørlige Tyrkia og østlige Irak.
** *Calandrella rufescens nicolli* (Hartert, 1909) – forekommer i det nordlige Egypt (Nildelta).
** *Calandrella rufescens pseudobaetica* (Stegmann, 1932) – forekommer i det østlige Tyrkia, Armenia, Aserbajdsjan og det nordvestlige Iran.
** *Calandrella rufescens persica* (Sharpe, 1890) – forekommer i det østlige og sørlige Irak, Iran og det vestlige og sørvestlige Afghanistan.
** *Calandrella rufescens heinei* (Homeyer, 1873) – forekommer i Turkmenistan, Usbekistan, Kasakhstan og fra det sørøstlige Russland til det sørvestlige Sibir.
* gruppe *cheleensis*
** *[[Saltdverglerke|Calandrella rufescens cheleensis]]* (Swinhoe, 1871) – forekommer fra det østlige Transbajkal og det nordlige Mongolia til det nordøstlige Kina.
** *Calandrella rufescens leucophaea* (Severtsov, 1873) – forekommer fra Turkestan (sør for Kysylkum) til Lilleasia.
** *Calandrella rufescens niethammeri* (Kumerloeve, 1963) – forekommer i det sentrale Tyrkia.
** *Calandrella rufescens kukunoorensis* (Przevalski, 1876) – forekommer i det sørvestlige Mongolia.
** *Calandrella rufescens seebohmi* (Sharpe, 1890) – forekommer i det nordvestlige Mongolia og det vestlige Kina.
** *Calandrella rufescens beicki* (Meise, 1933) – forekommer i det vestlige Kina.
** *Calandrella rufescens stegmanni* (Meise, 1937) – forekommer i det nordlige sentrale Kina.
** *Calandrella rufescens tangutica* (Hartert & Steinbacher, 1933) – forekommer i det vestlige Kina.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Birdlife Species Factsheet: ''Calandrella rufescens''. Besøkt 2013-11-18.
* IBC - The Internet Bird Collection: ''Calandrella rufescens''. Besøkt 2013-11-18.
Topplerke

**Topplerke** (*Galerida cristata*) er en fugleart i lerkefamilien (Alaudidae) og inngår i slekten *[[Galerida]]*. Arten er utbredt i den sørlige halvdelen av Eurasia og den nordlige delen (fra og med Sahel) av Afrika. Hele 35 underarter anerkjennes foreløpig (inndelingen er omdiskutert og trenger revidering), men mer enn 60 har blitt beskrevet.

## Biologi
Topplerka er mellomstor; måler cirka 17–19&nbsp;cm og veier cirka 35–50 g. Fjærdrakten er oliven-sandfarget og mørkere grå-/olivenbrun på oversiden og lys gulhvit i buken. Den varierer med underarten og utbredelsen. Arten har en karakteristisk fjærtopp på hodet som kan reises. Nebbet er relativt langt og svakt nedoverkrummet.

Topplerka regnes som standfugl i det meste av sin utbredelse, men fugler som hekker i et begrenset område sør for De pontiske fjell, sørøst av Svartehavet, er trekkfugler. Arten krever store mengder barmark eller tørt beite, som dekker cirka  av markoverflaten. Den finnes ofte langs veikanter og på lignende åpne, tørre steder, for eksempel jernbaneområder. Den synkende bestanden i Tsjekkia er veldig nært knyttet til menneskelige bosetninger, og spesielt i kommersielle soner.

Nominatformen hekket i Norge på 1900-tallet, men den ble først observert i Trondheim vinteren 1880–1881. Arten ekspanderte her fram til 1925. Senere hekket arten blant annet i Osloområdet, men de siste reirfunnene ble gjort i Åkersvika ved Hamar i 1972 og 1974. Senere er det bare gjort noen spredte observasjoner av arten. Tilbakegangen i Norge henger sammen med en generell tilbakegang for arten i hele Nord-Europa. I dag har arten status som *[[regionalt utdødd]]* i Norge, men internasjonalt er den *[[livskraftig]]*.

Topplerka eter typisk mest små virvelløse dyr om våren og sommeren, mens dietten gjerne består av frø og annet grønt materiale om høsten og vinteren. Dietten består mest av biller, men den eter også gresshopper, maur, ulike larver, snegler og edderkopper. Den eter mest frø fra ulike sorter ugress, men fuglene kan også spise en del korn. I så måte foretrekker topplerka frø og korn med en diameter under . Ungene mates utelukkende med små virvelløse dyr.

Arten er monogam, hekker parvis solitært og er territorial. I Norge hekket arten i mai, men hekkesesongen varierer fra mars til juni/juli, avhengig av utbredelsen. I Afrotropis hekker fuglen også til andre tider på året. Det er også vanlig med 2–3 årlige kull. Hunnen bygger reiret alene, der hun gjerne legger 3–5 egg, av og til også seks egg. Eggene klekkes etter 11–13 dager, hvoretter ungene mates og stelles i reiret av begge foreldrene i 9–10 dager. Etter 15–16 dager begynner ungene å fly, og etter cirka 20 dager er de fullt flygedyktige. Hekkesuksessen er imidlertid ganske lav, i det 30–40 % av ungene går tapt.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Trelerke

**Trelerke** (vitenskapelig navn *Lullula arborea*) er en fugl i lerkefamilien. I Norge hekker den kun rundt Oslofjorden, og er sjelden. Den blir 15 cm lang.

## Utbredelse
Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Nær truet (NT). Kategorien skulle egentlig vært Sårbar (VU) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til NT fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Tartarpiplerke

**Tartarpiplerke eller storpiplerke** (vitenskapelig navn *Anthus richardi/Anthus novaseelandiae*) er en fugl i erlefamilien. Den er 18-19 cm og på størrelse med en sanglerke og har tydelige striper på oversiden og på brystet. Den kan forveksles med markpiplerke. Tartarpiplerke er svært lik de andre piplerkene, men er større og mer langbent.

Den var tidligere slått sammen med australpiplerke, savannepiplerke, fjellpiplerke og orientpiplerke i en art. 

Tartarpiplerke er utbredt i Asia, Afrika og Australia og blir av og til observert i Europa på åpne marker særlig strandenger. I Norge er den sjelden, men blir av og til observert i lite antall langs kysten i Sør-Norge. Den ble observert første gang i Norge på Utsira av James Lawrence Chaworth-Musters på 1930-tallet. Den ble observert på Røst i 1990 og på Akerøya i 1987.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Mongolpiplerke

**Mongolpiplerke** (vitenskapelig navn *Anthus godlewskii*) er en fugl.
Arten hekker i Sentral-Asia og trekker sør til India og Sørøst-Asia om vinteren. Den er påtruffet noen få ganger i Norge, første gang på Mølen i Larvik, november 1987.

## Eksterne lenker
*
Sibirpiplerke

**Sibirpiplerke** (vitenskapelig navn *Anthus hodgsoni*) er en fugl i erlefamilien.

Sibirpiplekre ble observert første gang i Europe på Utsira av James Lawrence Chaworth-Musters og H.T.L. Schaanning i 1937. Funnet av sibirpiplerke på Utsira var oppsiktsvekkende.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Sandsvale

**Sandsvale** (*Riparia riparia*) er en langdistansetrekkfugl i svalefamilien (Hirundinidae) og inngår som én av fem eller seks arter i slekten *[[Riparia]]*. Fire underarter anerkjennes. Svaler i denne slekten har kvadratisk stjert. Nominatformen hekker blant annet i Norge. Arten hekker i kolonier.

## Biologi

Sandsvaler blir cirka 12 cm lange og veier typisk cirka . Vingespennet utgjør cirka . Kjønnene er like. Fjærdrakten er fra grålig brun til mørk brun på oversiden og lys, nærmest hvit på strupen og undersiden. Øverst på brystet renner det et halvmåneformet gråbrunt bånd fra vinge til vinge.

Sandsvala er vanlig i det meste av den holarktiske regionen, fra Europa og vestover til Beringstredet og videre til Alaska og Canada, sørover til det sørlige Spania, Egypt, Persiabukten, Nord-India og Kina. I Nord-Amerika sør til Mexico. Arten mangler i høyarktiske områder.

Sandsvaler unngår normalt tett skog og tettbebyggelser, og er sjelden å se over tregrensen. Den er mest vanlig nær vann og legger ofte reiret i utraste elvekanter og bratte sandskråninger (rasmark). Frodig kulturlandskap med en større elv regnes som en ideell biotop for arten, som hekker i kolonier. Reirene plasserer i vanligvis i vertikale jord- og sandvegger.

## Inndeling
Inndelingen følger IOC World Bird List. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF). Norske navn i parentes er ikke offisielle.

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Hirundindae, svalefamilien
**** Pseudochelidoninae, (elvesvaler)
***** *[[Riparia]]*, (sandsvaler)
****** *[[brunstrupesandsvale|R. paludicola]]*, brunstrupesandsvale
****** *[[Riparia cowani|R. cowani]]*, (madagaskarsandsvale)
****** *[[gråstrupesandsvale|R. chinensis]]*, gråstrupesandsvale
****** *[[kongosandsvale|R. congica]]*, kongosandsvale
****** *[[sandsvale|R. riparia]]*, sandsvale
******* *R. r. riparia*, nominatformen hekker i Nord-Amerika og Eurasia (blant annet i Skandinavia) østover til Kolyma og Kamchatka
******* *R. r. taczanowskii*, hekker fra Sør-Sibir og det sentrale Mongolia til Øst-Sibir
******* *R. r. ijimae*, hekker fra Bajkalsjøen og det sentrale Mongolia østover til Sakhalin, Hokkaido og Kurilene
******* *R. r. shelleyi*, hekker i Nildalen i Egypt; overvintrer i Sudan og Eritrea
****** *[[bleksandsvale|R. diluta]]*, bleksandsvale

Det har i en tid vært uklart om det er fem eller seks arter i slekten *Riparia*. IOC World Bird List har inntil 2024 regnet med fem, mens Birds of the World regner med seks. Den sjette er *Riparia cowani* (madagaskarsandsvale), som IOC World Bird List først anerkjente som en selvstendig art i versjon 14.1 av sin liste. Denne arten er imidlertid ennå ikke navngitt på norsk.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Amursvale

**Amursvale** (*Cecropis daurica*) er en spurvefugl i svalefamilien. Arter i slekten *Cecropis* har kløftet stjert, som hos amursvala er lett synlig under flukt. Arten hekker ikke i Norden, men noen fugler gjester oss årlig. Et titalls underarter er beskrevet.

## Beskrivelse
Arten er blåglinsende svarte på oversiden, med rødlig ansikt og overgump. Den minner mye om låvesvale, bortsett fra fargene. Undersiden er gråhvit og har et diffust stripemønster. Vingene er spisse og brede, og stjerten gaffelformet.

## Utbredelse
Amursvale er utbredt i Afrika og i et belte fra Sør-Europa til Øst-Asia.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Myrpiplerke

* *A. rubescens japonicus*
* *A. rubescens rubescens*

**Myrpiplerke** er en insektetende trekkfugl.

## Eksterne lenker
*
Sitronerle

**Sitronerle** (*Motacilla citreola*) er en fugl.

## Inndeling
Inndelingen og underartenes utbredelse følger Birds of the World. Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl.

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Passeroidea
***** Motacillidae, erlefamilien
****** *[[skogerle|Dendronanthus]]*, skogerle, monotypisk
****** *[[erler|Motacilla]]*, erler, 13 arter
******* *[[askeerle|M. capensis]]*, askeerle
******* *[[bergerle|M. clara]]*, bergerle
******* *[[kortstjert|M. bocagii]]*, kortstjert
******* *[[gulbukerle|M. flaviventris]]*, gulbukerle
******* *[[vintererle|M. cinerea]]*, vintererle
******* *[[gulerle|M. flava]]*, gulerle
******* *[[østgulerle|M. tschutschensis]]*, østgulerle
******* *[[sitronerle|M. citreola]]*, sitronerle
******* *[[skjæreerle|M. maderaspatensis]]*, skjæreerle
******* *[[mekongerle|M. samveasnae]]*, mekongerle
******* *[[japanerle|M. grandis]]*, japanerle
******* *[[afrikaerle|M. aguimp]]*, afrikaerle
******* *[[linerle|M. alba]]*, linerle
****** *[[Madanga]]*, madanga, monotypisk
****** *[[piplerker|Anthus]]*, piplerker, 42 arter
****** *[[gullpiplerke|Tmetothylacus]]*, gullpiplerke, monotypisk
****** *[[sitronpiplerker|Hemimacronyx]]*, sitronpiplerker, 2 arter
****** *[[savannepiplerker|Macronyx]]*, savannepiplerker, 7 arter

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Sidensvans

**Sidensvans** (vitenskapelig navn *Bombycilla garrulus*) er en fugl i spurvefamilien.

## Utseende og låt
Sidensvansen er rødgrå med svart strupe, et svart bånd gjennom hvert øye og med gul stjertspiss. Fjærdrakten, som er myk og fin, danner på hodet en svært lang tufs. Sidensvansen har kort nebb som er noe nedtrykt ved neseroten. Vingene er lange og flekkete. Vingefjær – av og til også halefjær – har røde, pergamentartede vedheng. Kroppslengde 19 cm, vingespenn 32-36 cm. Vekt 60 gram. 

Den har en svært spesiell låt som ofte høres fra overflygende flokker. Låten beskrives i blant som klangen fra sølvklokker.

## Utbredning
Sidensvansen finnes i de nordligste trakter av Europa, Asia og nordvestre Nord-Amerika. Vinterstid forekommer fuglen over store deler av Norge, noen ganger i store skarer.

## Føde
Den livnærer seg av bær og insekter, og gjerne epler i overgangen til vinter.

## Hekking
Eggene er hvitaktige med mørkere, lysebrune eller fiolette flekker og punkter.

## Eksterne lenker
* 
* Artsomtale, Norsk ornitologisk forening
* Art: Sidensvans (Bombycilla garrulus), Nettverk for miljølære
* Silkehale (Bombycilla garrulus), Dansk ornitologisk forening
Alpejernspurv

**Alpejernspurv** (*Prunella collaris*) er en art i den slekten jernspurver (*Prunella*) og inngår i jernspurvfamilien (Prunellidae), som er monotypisk. Arten ble observert på Store Færder i Oslofjorden ved ett tilfelle den 2. juni i 1974.

## Biologi
Underartene varierer litt i størrelse, men blir omkring 15–19 cm lange. Hannen blir noe større enn hunnen. Hos nominatformen veier hannen cirka  og hunnen cirka . Størst blir ssp. *erythropygia*, der hannen typisk veier omkring  og hunnen cirka . For de andre underartene ligger vekten omkring  i snitt.

## Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til. Norske navn på verdens fugler følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017, 2020). Eventuelle norske beskrivelser i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser.

* Passeriformes, spurvefugler
** Passeri, sangfugler
*** Passerida
**** Passeroidea
***** Prunellidae, jernspurvfamilien (monotypisk)
****** *[[jernspurver|Prunella]]*, jernspurver
******* *[[alpejernspurv|P. collaris]]*, alpejernspurv
******** *P. c. collaris* (nominatformen), fra fjellene i Sørvest-Europa østover til Slovenia, Karpatene og Korsika, samt i Atlasfjellene i Marokko (av og til også Nord-Algerie)
******** *P. c. subalpina*, fra Kroatia østover til Bulgaria, sørover til Hellas med Kreta og Sørvest-Tyrkia
******** *P. c. montana*, fra Tyrkia (i nord og øst) og Kaukasus sørover til Iran og østover til Turkmenistan
******** *P. c. rufilata*, Kirgisistan langs det østre Tien Shan, og fra Nordøst-Afghanistan og det ekstremt nordlige Pakistan østover langs Pamir til Kunlun Shan i Kina
******** *P. c. whymperi*, Vest-Himalaya (fra Ladakh til Kumaon)
******** *P. c. nipalensis*, Nepal, Sikkim, Bhutan, det sørsentrale Kina (Sørøst-Xizang, Sørvest-Sichuan, Nord-Yunnan) og Nord-Myanmar
******** *P. c. tibetana*, det østre Tibetplatået (sør for Nanshan, øst til Gansu)
******** *P. c. erythropygia*, fra Altajfjellene sørover til det østre og og nordlige Mongolia, Nordøst-Kina, Nord-Korea og det sentrale Honshu i Japan
******** *P. c. fennelli*, Taiwan
******* *[[altaijernspurv|P. himalayana]]*, altaijernspurv (monotypisk)
******* *[[tibetjernspurv|P. rubeculoides]]*, tibetjernspurv
******* *[[rustbrystjernspurv|P. strophiata]]*, rustbrystjernspurv
******* *[[sibirjernspurv|P. montanella]]*, sibirjernspurv
******* *[[einerjernspurv|P. ocularis]]*, einerjernspurv (monotypisk)
******* *[[jemenjernspurv|P. fagani]]*, jemenjernspurv (monotypisk)
******* *[[hvitbrynjernspurv|P. fulvescens]]*, hvitbrynjernspurv
******* *[[svartstrupejernspurv|P. atrogularis]]*, svartstrupejernspurv
******* *[[mongoljernspurv|P. koslowi]]*, mongoljernspurv (monotypisk)
******* *[[jernspurv|P. modularis]]*, jernspurv
******* *[[japanjernspurv|P. rubida]]*, japanjernspurv
******* *[[kaneljernspurv|P. immaculata]]*, kaneljernspurv (monotypisk)

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Hekkskvett

**Hekkskvett** (*Cercotrichas galactotes*), også kalt **hekksanger**, er en fugl i fluesnapperfamilien.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Blåstrupe

**Blåstrupe** (*Luscinia svecica*) er en fugl i fluesnapperfamilien. Arten er slank og blir cirka 14 cm lang og veier 18 gram. Den kalles også bjellefugl. Den lever av insekter, og som de fleste insektetende fugler er den en langdistansetrekkfugl. Vinterområdene for underarten som hekker i Norge befinner seg i det Sør-Europa (Spania og Sicilia), tropisk Afrika, Den arabiske halvøy og Sør- og Sørøst-Asia.

Blåstrupe finnes hovedsakelig i fuktig skog, gjerne langs bekkedrag. Arten finnes i spredte bestander over hele Europa, langs nordlige Asia og med en liten bestand i Alaska. Arten varierer ganske mye i utbredelsesområdet. Hannens stupe er blå, med forskjellig grad av rustrød, svart og hvit kanting og sentralflekk. Den skandinaviske underarten *Luscinia svecica svecica* har en rød sentralflekk uten hvite kanter og en lite markert svart nederkant på strupeflekken. 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Blåstjert

**Blåstjert** (*Tarsiger cyanurus*) er en fluesnappere.

**Lengde:** 14 cm

## Utbredelse
Arten finnes i:  Thailand og Vietnam.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Hvitstrupenattergal

**Hvitstrupenattergal** (*Irania gutturalis*) er en fugl.

Hvitstrupenattergal er større enn rødstrupa. Om sommeren har hannen en blygrå overside, svart ansikt med en hvit hals og en oransje underside. Stjerten er svart, akkurat som nebbet. Hunnen er mer ensfarga, hovedsakelig grå, med unntak av den svarte stjerten, noen orange flekker på sidene og hvite streker på halsen.

Denne fuglen er insektetende.

Hvitstrupenattergal bygger et rede i ei busk hvor den legger 4-5 egg.
## Eksterne lenker
*
Nattergal

**Nattergal** (*Luscinia luscinia*) er en fugl i fluesnapperfamilien. Utseende: ca. 16 cm 23 gram. Gråbrun med rødbrun stjert og diffust gråflekket bryst. Ungfuglene er spraglet over hele kroppen. Nattergalen er sky og holder seg godt skjult. Til tross for hva navnet skulle tilsi synger den hele døgnet.

I Norge er den klassifisert som «nær truet». Den hekker kun sporadisk i Sør-Norge, vesentlig rundt Oslofjorden.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Bieter

**Bieter** (vitenskapelig navn *Merops apiaster*) er en vakkert farget råkefugl. Den er hovedsakelig utbredt i Sør-Europa øst til Lilleasia, og overvintrer i Afrika sør for Sahara. Av og til, i varme og tørre somre, trekker noen individer lenger nord; det er blant annet rapportert hekkinger fra Sverige og Danmark.

I Norge blir arten sjelden observert, men når det skjer er dette om sommeren eller høsten i Sør-Norge.

## Kjennetegn
Bieteren er på størrelse med en trost, om lag 28 cm, og veier 45 til 60 gram. Den er slank bygd og har fine farger; oversiden er gul og rød, strupen er gul og undersiden er turkisfarget. Nebbet er langt og smalt, og bøyer seg svakt nedover. Stjerten er også lang, særlig den midterste stjertfjærene.

## Levesett
Navnet har bieteren fått fordi den hovedsakelig spiser bier, humler og vepser. Den sitter som regel på en grein, en telefonlinje eller lignende og speider etter insektene ved å snu hodet i ulike retninger. Når den oppdager insektet, drar den brått ut i lufta og fanger det i flukt. Den dreper byttet ved å slå det mot underlaget; om det er et insekt med giftbrodd, fjerner den også denne ved å gni insektet mot steinen eller greina den sitter på. Deretter blir dyret svelget helt.

I hekkesesongen må en bieter fange tilsvarende 225 bier om dagen for å fø seg og ungene.

### Forplantning

Bietere kan hekke enkeltvis, men som regel lever de i kolonier. Disse blir som regel lagt til bratte sand- eller jordbakker, hvor bieterne graver ut reirganger. Hullene er som regel litt over én meter lang, med et ovalt rugekammer innerst. Hunnen legger 5-7 hvite egg med to dagers mellomrom og tar til å ruge allerede etter andre egg. Dette gjør at ungene blir født til ulik tid, og de varierer derfor voldsomt i størrelse. Den eldste ungen kan ofte veie så mye som to-tre ganger vekten til den yngste.

Mange av ungene dør før de blir selvstendige, siden det ofte kan være vanskelig å fange nok mat til dem. Enkelte par får hjelp av såkalte hjelpere; som regel ettårige fugler i nær slekt med paret. Voksne hanner i par med hjelpere gjør ikke like stor innsats som fedre som er alene med hunnen om ansvaret, mens hunnen bruker like mye tid som ellers. Unger fra par med hjelpere klarer seg bedre enn unger som bare har foreldrene til å sørge for seg.

## Kilder
* Hogstad, Olav: «Bieter» i *Norges dyr – fuglene 3* Cappelen 1990

## Eksterne lenker
*
Svartspett

:*For eventyret, se [[Gjertrudsfuglen (eventyr)|Gjertrudsfuglen]]*

**Svartspett** eller **gjertrudsfuglen** (*Dryocopus martius*) er en spettefugl, den eneste av sin gruppe som lever i Europa.

## Beskrivelse
Svarspetten er den største av Europas spetter. Den kjennes lett på den svarte drakten og den røde lua. Hannens isse er rød over det hele, mens hunnens isse kun er rød på den bakre delen. Fuglen er 50-55 cm lang og har et vingespenn på 64-68 cm. Vekten er 300 gram. På størrelse med en kråke og flukten ligner på kråkas, ikke buet fluktbane som andre spetter. Andre spetter har et fluktmønster som danner mer  utpregede buer. Låta er en sterk *kly-kly-kly* og minner om grønnspettens.
Omtales også som hølkråke, regnpip, treknarr, vækurr, svartjårtru og gjertrudsfugl

## Utbredelse
Svartspetten er utbredt nord i den palearktiske sone fra den arktiske skoggrensa sørover til de europeiske middelhavslandene, Kaukasia, Nord-Iran og Sichuan i Kina. Arten mangler på De britiske øyer. Den lever i gammel skog (både løv- og barskog). I Norge er svartspetten vanlig på Østlandet, Sørlandet, Trøndelag og Helgeland, men sjelden i resten av landet. Svartspetten er i all hovedsak en standfugl.

## Atferd
Svartspetten hakker om våren ut reirhull i trær. Hullet befinner seg ca. 5-10 meter over bakken. Reirkammeret blir ofte en halv meter djupt, iblant over 1 meter. Det kan ta opptil en måned å hakke ut reiret. Åpningen er oval ca. 9 x 12 cm.

Svartspetten kan også sette bo i et allerede eksisterende reirhull. Hunnen legger 3-6 hvite egg. Svartspettungene hopper gjerne ut av reiret før de er fullt flyvedyktige. I denne perioden blir de matet på bakken av foreldrene. Ungene er da svært sårbare og kan lett bli bytte for f.eks. rev eller katt.

Stokkmaur og billelarver som lever i døde eller døende trær, utgjør hoveddietten til svartspetten.

## Eksterne lenker
* 
* Norsk fugleatlas
Svartrødstjert

**Svartrødstjert** (*Phoenicurus ochruros*) er en fugl i fluesnapperfamilien.

## Utbredelse
Utbredelse og økologi: Svartrødstjert hekker i Sør-Norge nord til Trøndelag, i byområder, industriområder og enkelte andre steder med bygninger. Lenger sør i Europa hekker den også i karrige fjellområder. Arten har nordvestgrensa for sin europeiske utbredelse i Norge. Føden består hovedsakelig av invertebrater, men noe plantemateriale står også på menyen. Svartrødstjerten overvintrer i Middelhavsområdet.

## Rødlistevurdering
**Bestand og bestandsutvikling:** Den norske hekkebestanden har alltid vært meget liten og ble i 2015 anslått til å være i intervallet 20-60 individer, og den ble da vurdert som stabil . Bestandsestimatet tilsier både rødlistekategori sterkt truet EN og kritisk truet CR etter kriteriet D1 (Lavt antall reproduksjonsdyktige individer), men med den mest sannsynlige verdien i kategorien kritisk truet CR.

**Påvirkninger:** Shimmings og Øien (2015) antar at klimaendringer og forhold utenfor hekkeplassene kan påvirke den norske bestanden, men det finnes ikke konkret dokumentasjon av påvirkningsfaktorer. I Sverige påpekes det at sanering av industriområder og restaurering av bygårder skaper færre hekkeplasser for arten i urbane strøk . 

**Konklusjon:** Svartrødstjert (Phoenicurus ochruros) vurderes til rødlistekategori kritisk truet CR, på bakgrunn av bestandsestimater og basert på kriteriet D1.

## Referanser




## Eksterne lenker
*