open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Stavset

**Stavset** er en bydel like ved Byåsen i den vestlige delen av Trondheim. Stavset grenser i vest til Bymarka, i sør til Granåsen, i øst til Buenget og i nord til Dalgård. Stavset er et relativt nytt boligområde, som ble utbygd på 1980-tallet. Da Stavset grenser til både Bymarka og Granåsen er veien kort til naturopplevelser både om sommeren og vinteren. Stavsets bebyggelse består for det meste av rekkehus og villaer, samt noen servicebygg som yter ulike bydelsfunksjoner. Hele området ligger på leire eller myr i skråning nedover mot Selsbakk og Buenget.

Stavset er oppkalt etter Stavset gård, og navnet *Stavset* kommer fra norrønt *stafr*, «stav», og *setr*, «sete/bosted». Gården ligger mellom to bekker som løper sammen, og det er sannsynligvis det smale landområdet mellom disse som ble kalt «stav».

## Fasiliteter

Kjøpesenteret Stavset Senter holder til på Stavset, med flere butikker:
* En REMA 1000-butikk med tilhørende blomsterbutikk, Stavset Blomster. 
* En Finbeck & Fia frisørsalong.
* Posten har en filial her.
* FastFood-kjeden JaFs.
* Et Apotek 1-utsalg.
* Byåsen Bakeri
* Byggern.

Barneskolen Stavset skole (tidligere Stavset oppvekstsenter) befinner seg også på Stavset, tvers over gaten for Stavset Senter. Skolen har rundt 400 elever og 50 ansatte.

## Kjente innbyggere
* Erik Hoftun, tidligere fotballspiller og nå sportslig leder til Rosenborg.
* Jørn Jamtfall, tidligere fotballkeeper som nå er keepertrener for Rosenborg.
* Per Axel Koch, styreleder i SpareBank 1 SMN.
* Ida Alstad, håndballspiller på Byåsen Idrettslag og det norske håndballandslaget.
* Rune Bratseth, tidligere Rosenborg Ballklub og Tysklandsproff, landslagskaptein.

## Bilder fra Stavset

Fil:Stavset3.jpg|Bilde tatt fra Rema 1000. Fotografen ser mot sørvest, mot Granåsen samt Møbel & Teppehuset.


## Referanser


## Litteratur
*
Berit Kvæven

**Berit Kvæven** (født 19. november 1942 i Øvre Sirdal) er en norsk Venstre-politiker, kvinnesaksforkjemper og sivilingeniør. 

Hun har vært sjefingeniør i Klima- og forurensningsdirektoratet og leder av FNs overvåkingsprogram for sur nedbør. Politisk har hun vært nestleder i Venstre, partiets fylkesleder i Oslo, politisk rådgiver for forbruker- og administrasjonsminister Eva Kolstad og vararepresentant på Stortinget. Hun har også vært president i Tekna, nestleder i Akademikernes Fellesorganisasjon og leder for Norsk Kvinnesaksforening.

## Karriere
Hun er utdannet sivilingeniør (petroleumsingeniør) fra Norges tekniske høgskole (NTH) i 1967, var forsker ved SINTEF fra 1968 og tok doktorgrad (dr.ing.) i kjemi ved NTH i 1975, med avhandlingen *Undersøkelser av kondensasjonsreaksjoner hos aminoforbindelser*. Hun har senere vært sjefingeniør i Klima- og forurensningsdirektoratet, hvor hun har arbeidet med internasjonale oppgaver, blant annet som leder av FNs overvåkingsprogram for sur nedbør.

Hun var medlem av Statens atomtilsyn 1981–1992, medlem av råd for Referanselaboratoriet for vannanalyse 1981–1988, varamedlem av rådet for Havforskningsinstituttet 1982–1989, varamedlem av Forurensningsrådet 1985–1991, styremedlem i Statens tilsynsinstitusjoner i landbruk 1986–1988, styremedlem i Norsk institutt for jord- og skogkartlegging 1990–1993, medlem av det regjeringsoppnevnte Styrereform-utvalget 1990–1991 og varamedlem av styret for Statistisk sentralbyrå fra 1996.

## Politikk og organisasjonsverv
Hun var leder for Trondheim Venstre i 1970-årene, personlig sekretær (tilsvarende politisk rådgiver) for forbruker- og administrasjonsminister Eva Kolstad i regjeringen Korvald fra 1972 til 1973, politisk nestleder i Venstre fra 1976 til 1982, fylkesleder for Oslo Venstre i 1990, president i Norske sivilingeniørers forening (nå Tekna) fra 1990 til 1993, nestleder i Akademikernes Fellesorganisasjon fra 1991 til 1993 og leder for Norsk Kvinnesaksforening fra 2004 til 2006. Hun var vararepresentant på Stortinget for Venstre i perioden 1997–2001.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Alzheimer/Silverspurs

**Alzheimer/Silverspurs** var et rockeband grunnlagt i Bergen som spilte rock med innslag av punk i et industrielt lydbilde. I sin korte karriere fikk bandet i 1993 utgitt platen *[[Og mysteriet med den glemte sangen]]* på plateselskapene Rec 90 og Universal. De mest kjente sangene er «Vrolok Carmilla» og «Lynet og jeg». Platen ble i 2003 kåret til det 37. beste albumet noensinne i Norge av norske musikkjournalister.

Medlemmer i bandet var Jo Gjedrem (bass og vokal), Tor Harald Rødseth (orgel og piano), Harald Skeie (gitar), Martin Smith-Sivertsen (trommer) og på slutten også Roar Ruus Finsås som var frontfigur i bandet Radiofantomene.

Rødseth og Smith-Sivertsen spilte i perioden 2015—2017 også sammen i bandet Festplassen, og utga albumet "Kommer ned" på Apollon Records. Dette sammen med gitarist Viggo Krüger, kjent fra det spellemannsprisvinnende bandet Pogo Pops og Halldis Madsen, kjent fra bandet My Misspent Youth.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Sea Shadow (IX-529)

**''«Sea Shadow»** (IX-529)* er et eksperimentelt [[stealth]]-skip bygd av [[Lockheed]] i [[1985]] for den [[United States Navy|amerikanske marinen]].

== Fiksjon ==
Et svært lignende fartøy ble vist i [[James Bond]]-filmen *Tomorrow Never Dies* ([[1997]]).

== Eksterne lenker ==
* 
*  [http://www.navy.mil/search/display.asp?story_id=11028 Navy news-artikkel]
*  [http://www.fas.org/man/dod-101/sys/ship/sea_shadow.htm FAS.org – *Sea Shadow'']
Dennis Nilsen

**Dennis Andrew Nilsen** (født 23. november 1945 i Fraserburgh i Skottland, død 12. mai 2018 i Full Sutton-fengselet i Yorkshire) var en britisk seriemorder som i en periode på fem år, fra 1978 til 1983, drepte minst 15 gutter og menn.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Dennis Nilsen var sønn av Olav og Betty Whyte Nilsen. Olav Nilsen (en norsk soldat) var alkoholiker og ekteskapet tok slutt etter syv år. Dennis Nilsen bodde sammen med sin mor hos hennes foreldre. Nilsen var svært knyttet til sin bestefar Andrew Whyte, som døde da Nilsen var seks år. Uten å fortelle Nilsen hva som egentlig var skjedd (bestefaren hadde druknet) tok moren gutten med for at han skulle se liket av bestefaren. Etter at Nilsen var blitt arrestert, hevdet han at denne hendelsen forårsaket en slags emosjonell død hos ham.

I barndommen viste han ingen tendenser til raseri, dyremishandling eller andre trekk som vanligvis forbindes med seriemorderes barndom.

I 1961 gikk han inn i hæren og ble kokk i Army Catering Corps. Han begynte å drikke ganske mye. Han ble sterkt knyttet til menn og innså antagelig på denne tiden at han var homoseksuell. I 1972 var han en kort periode ansatt i politiet.

I 1975 flyttet han til Melrose Place 195 i Nord-London og bodde der sammen med David Gallichan, som siden benektet at hans og Nilsens forhold hadde vært seksuelt. To år senere flyttet Gallichan ut og Nilsen slet mer og mer med ensomhet. Ett og et halvt år senere begikk han det første drapet.

### Mordene
Mennene som Nilsen drepte, hadde blitt med ham hjem frivillig. De ble kvalt, deretter gjemt under gulvplankene. Nilsen tok dem frem av og til, onanerte på dem, vasket og stelte dem. Når likene begynte å råtne, parterte han dem, kokte kjøttet av knoklene og spylte det ned i toalettet. Mange kroppsdeler ble også brent i hagen hans. Drapene skjedde først i Melrose Place, og fortsatte deretter i Cranley Gardens da han flyttet dit i 1981.

### Arrestasjon og dom
I 1983 ble Nilsens aktivitet oppdaget av en rørlegger. Menneskekjøttet Nilsen hadde spylt ned i toalettet hadde blokkert rørene. Da politiet kom, tilsto Nilsen alt. Da dommeren i den etterfølgende rettssaken spurte hvorfor han gjorde det svarte Nilsen: «Jeg hadde håpet du kunnet fortelle meg det.» Nilsen ble i november 1983 dømt til en straff på minimum 25 år, og ville da komme til å bli løslatt i 2008. Men dommen ble senere omgjort til livsvarig fengsel. I 2006 fikk han avslag på prøveløslatelse og kunne ikke søke igjen. Han ble sittende bak murene resten av sitt liv.

## Litteratur
* *Killing for Company*, av Brian Masters. New York: Dell, 1993

## Referanser
Ard-galen

**Ard-galen** (*Grønn region*), senere kalt **Anfauglith**, var et landområde i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard. Ard-galen var de vide grønne slettene som lå nord for Dorthonions høyland og sør for Morgoths festning Angband i Jernfjellene i det første tidevervet.

I de første dagene etter solens komme til Midgard var Ard-galen en grønn slette med mye frodig gress, som strakte seg fra Hithlum og Ered Wethrin i vest helt til Ered Luin i øst, og helt ned til Dorthonions høyland i sør. Men disse slettene ble lagt øde og dødt av elver med ild og giftige gasser i slaget Dagor Bragollach og fikk det nye navnet **Anfauglith** (*Gispende støv*).

Slaget Nirnaeth Arnoediad ble utkjempet på disse slettene, og de døde ble lagt i en haug midt på disse slettene, navngitt *Haudh-en-Ndengin*, *De dreptes ås*, av alvene, og Haudh-en-Nirnaeth, *Tårenes ås*, og gresset grodde igjen på denne haugen, men ikke noe annet sted i Anfauglith.

Slik som de andre landene rundt, Anfauglith sank i under bølgene etter Vredens krig på slutte av det første tidevervet.
Nürnberglovene

**Nürnberglovene** (på tysk *die Nürnberger Gesetze*) eller **raselovene fra Nürnberg** (*Nürnberger Rassengesetze*) var rasistiske lover enstemmig vedtatt av den tyske riksdagen 15. september 1935 under den 7. rikspartidagen til Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti i Nürnberg. Med dette nedfelte nazistene antisemittismen i lovverket på en helhetlig måte. 

## Omfang og følger
Nürnberglovene omfattet 
* Blodvernloven (*Blutschutzgesetz*)
* Riksborgerloven (*Reichsbürgergesetz*)
* Riksflaggloven (*Reichsflaggengesetz*)

I Blodvernloven het det blant annet: «*Det er forbudt for jøder å heise riks- eller nasjonalflagget eller bære Rikets farger. Det er derimot tillatt for dem å bære de jødiske farger. Denne rett er beskyttet av staten.*» I Nürnberglovenes kjølvann kom også en omfattende sensur av jødiske tidsskrifter.  En rekke emner ble forbudt, for eksempel beskrivelsen av det tyske landskap, og ordet «blond» måtte ikke benyttes av jøder, verken skriftlig eller muntlig (i tilfelle det var et kodeord for «nasjonalsosialist»). Jøder fikk forbud mot å fremføre verker av «ariske» komponister. Musikere som engang hadde spilt Bach og Beethoven, måtte nå spille østeuropéiske, jødiske folkesanger i stedet. Videre var det forbudt for jøder å ha fødselsdag 20. april, samme dag som Adolf Hitler. Miriam Wattenberg, som under pseudonymet «Mary Berg» utgav sin dagbok fra Warszawa-ghettoen, var født i Łódź i Polen 20. april 1924. I dagboken oppgir hun likevel sin fødselsdag som 10. oktober, i tilfelle den skulle bli funnet.

Fil:Nuremberg laws Racial Chart.jpg|Plansje som anskueliggjør Nürnberglovene (*Die Nürnberger Gesetze*) og blandingsvariantene mellom personer «av tysk blod» (*Deutschblütiger*), «blandingsrase av første grad» (*[[Mischling]] 1. Grades*, dvs. «halvjøde»), «blandingsrase av annen grad» (*Mischling 2. Grades*, dvs. «kvartjøde») og «jøde» (*Jude*).


## Referanser


## Eksterne lenker
Slaget ved Lepanto

**Slaget ved Lepanto** (i dag Návpaktos) fant sted den 7. oktober 1571 mellom det kristne Europa organisert i den hellige liga og de muslimske osmanske tyrkerne. Slaget endte med en klar kristen seier og markerte slutten på muslimenes ekspansjon rundt Middelhavet.

## Bakgrunn
I 1566 døde den osmanske sultanen Soliman II. Hans etterfølger Selim II ønsket å fortsette farens pågående utenrikspolitikk, og bestemte seg for å erobre Kypros, som på denne tiden var underlagt Republikken Venezia. Ettersom det venetianske rådet avviste det tyrkiske ultimatumet om å overgi denne øya, erklærte den tyrkiske sultanen krig mot Venezia.

Under ledelse av pave Pius V ble et hellig forbund til forsvar for kristenheten dannet. Den viktigste bidragsyteren til denne ligaen ble den spanske kongen Filip II. Kongens bror, Don Juan de Austria, ble utnevnt til øverstkommanderende for ligaens flåte.

## Styrkene
På den kristne siden deltok styrker fra Spania, Republikken Venezia, Kongedømmet Napoli, Kirkestaten, Republikken Genova, Savoie og Malteserordenen, i tillegg til skip som deltok på privat initiativ. De kristene styrkene besto av 13&nbsp;000 sjømenn og 43&nbsp;000 roere, i tillegg til 30&nbsp;000 spanske infanterister. Dessuten deltok en stor mengde tyske og italienske leiesoldater og frivillige. Hovedstyrken ble ledet av habsburgeren Don Juan, i tillegg til en reservestyrke som ble ledet av Alvaro de Bazán.

Den muslimske siden bestod av tyrkiske styrker som ble ledet av Ali Pasja. Tyrkerne var overlegne i antall skip, men mange av de tyrkiske skipene var av en lettere type enn de europeiske. De tyrkiske sjøfolkene var regnet som erfarne og dyktige, men i antall soldater var osmanene underlegne. Tyrkerne var også støttet av en piratflåte, ledet av Uluj Ali.

## Slaget

Slaget begynte med en manøver av Uluj Ali som utflankerte de kristne styrkene, noe som førte til at Alis muslimske styrker kunne erobre seks skip fra Malteserordenen. Alvaro de Bazán kom imidlertid de pressede kristne til unnsetning, og fikk kastet Alis muslimske styrker tilbake.

Senere i slaget gikk de kristne styrkene inn for å borde det muslimske flaggskipet. Etter harde kamper med de tyrkiske janitsjarene måtte de spanske troppene avbryte angrepet to ganger, men tredje gang var angrepet vellykket. Ali Pasja ble drept, og hodet hans ble satt på en stake på det spanske flaggskipet. Dette bidro til å svekke de resterende muslimske styrkenes moral.

En viktig faktor i seieren var den nye venetianske skipstypen galeasen. De seks galeasene som deltok i salget var tungt bestykket med artilleri, og var så høye at tyrkerne ikke greide å borde dem.

De muslimske styrkene led av at deres skip var dårlig bygde og ble seilt av uerfarne sjømenn, noe som viste seg viktig i det lange løp. En annen viktig del som spilte inn var at de kristne fartøyene var mye bedre bestykket med grove kanoner. 

Konsekvensen ble at det muslimske osmanerriket for alltid tapte grepet om Middelhavets sjøveier.

## Eksterne lenker
* 
* Diktet «Lepanto» av Gilbert Keith Chesterton (engelsk)
Automatgevær

Et **automatgevær** er et selvladende gevær for militær bruk oftest med mulighet for helautomatisk ild.  Automatgeværer ble innført som personlig våpen for soldater på slutten av andre verdenskrig, og har en rolle mellom lette maskingeværer og maskinpistoler. 

Geværene kan deles i 2 grupper, de som bruker lett ammunisjon og de som bruker vanlig militær ammunisjon.  Førstnevnte kalles på engelsk for «assault rifle» (angrepsgevær). Det tyske Sturmgewehr 44 fra andre verdenskrig som regnes som opphav til konseptet. Av utbredte angrepsgevær kan nevnes tidligere sovjetiske AK-47, og amerikanske M16. Automatgevær  som bruker kraftigere ammunisjon heter på engelsk «battle rifle» (kamprifle). Som eksempel kan man nevne tyske Heckler & Koch G3, den norske AG-3, amerikanske M14 og belgiske FN FAL. De forskjellige modellene av militærgevær kalles både «assault rifles» og «battle rifles» på engelsk, grensen mellom de to kategoriene er kaliber.

De fleste automatgeværer har et kaliber mellom 5 og 8 mm, en magasinkapasitet på mellom 20 og 30 skudd og veier mellom 3 og 5 kg.  De har som regel en velger for skytemodus, som gir mulighet for enkeltskudd eller automatisk ild, og noen ganger automatisk ild begrenset til to- eller treskudds byger. Det finnes også en del andre kontroller for skytemodus, f. eks Steyr AUG bruker en avtrekker med to trinn. Trykkes avtrekkeren ca. halvveis inn skyter våpenet enkeltskudd, hvis skytteren fortsetter og trykke inn avtrekkeren vil våpenet fyre automatisk ild.

## Se også
* Liste over automatgeværer
Hjørnestatene

**Hjørnestatene** (engelsk: *Four Corners States*) er ofte brukt om statene Utah, Colorado, New Mexico og Arizona. Disse møter hverandre i et hjørne, det eneste stedet i Amerikas forente stater der fire stater møter hverandre.
Anne Lorentzen

**Anne Helene Lorentzen** (født 16. januar 1963 i Tromsø, død 3. desember 2013 ved Nesodden) var en norsk komponist, musiker, sanger og kjønnsforsker. Hun var også utdannet medieviter og sosiolog, og innehadde en doktorgrad fra Universitetet i Oslo.

Etter en oppvekst i Harstad, flyttet Anne Lorentzen i 1984 til Bergen. Her ble hun etter hvert medlem av bandene Ta Sats, Hypathia og Minx in Mire, som låtskriver og gitarist.

Før solodebuten i 1997 ga hun ut musikkalbumet *Rød Ravn i en Blå By* med duoen Ravn i 1995, produsert av Jonas Fjeld. I 1996 begynte hun sitt samarbeid med Jan Tore Diesen i Bermuda Triangle som førte frem til utgivelsene *Lykkens Narr* (1997) og *Såre sinn* (1999), hvor sistnevnte var basert på tekster skrevet av Hilchen Thode Sommerschild.

I 2006 kom albumet *Krim*, et album som utelukkende baserte seg på krimtitler, deriblant sporet «Drømmefangeren» som også var filmmusikk til filmatiseringen av Unni Lindells bok med samme navn. Samme år ga hun også ut EP-en *Horizons*, med elektronisk musikk skrevet til en fotoutstiling av den finske fotografen Marja Pirilä. Lorentzen har skrevet og satt opp to helaftens konsertforestillinger:  *Krim* (2006) og *Alias Belle Gunnes – en seriemorderske fra Selbu* (2009), begge uroppført på Grusomhetens teater i Oslo.

Hun døde etter kort tids sykeleie.

## Diskografi
* 2009: *Alias Belle* 
* 2006: *Krim*
* 2006: Horizons
* 1999: *Såre sinn*
* 1997: *Lykkens narr*
* 1995: *Rød Ravn i en Blå By*

## Utmerkelser
* 1995: Årets debutant, Norsk på norsk
* 1999: Utgivelsen Såre sinn: 10. beste norske pop-utgivelse i Natt og Dag
* 1999: Foreslått som "Årets kvinnelige artist» av Aftensposten for «Såre sinn»
* 2001: Best Norwegian Entry i Song Export 2001

## Andre musikalske prosjekter
* 2010: Kortfilmen/musikkvideoen «The smile of an angel». i samarbeid med The Hungry Hearts Pin-Up performance Band.
* 2009: Konsertforestilingen *Alias Belle – en seriemorderske fra Selbu*. Premiere på Grusomhetens teater 29. oktober 2009.
* 2006: Konsertforestillingen *Krim*. Grusomhetens teater.
* 2005: Musikk i krimserien *Drømmefangeren*, en filmatisering av Unni Lindells bok med samme navn. 
* 2003: Musikk til fotoutstillingen *Like a Breath in Light* av den finske fotografen *Marja Pirilä*, i den større utstillingen *Näin näin (so I saw)* i *Gallery Nykyaika*, Tammerfors, Finland, i perioden 5.4-27.4.2003.
* 2002: Musikk til utstillingen *Deja Vu*, i samarbeid med billedkunstner/skulptør Patrizio Travagli, Firenze

## Referanser

## Eksterne lenker
* 
*  Hjemmesiden til konsertforestillingen ''Alias Belle Gunness – en seriemorderske fra Selbu'' 
*  Anne Lorentzens offisielle hjemmeside 
*  Kjønnet eller frikjønnet? Rock som diskursiv praksis, hovedfagsoppgave i sosiologi, Universitetet i Bergen
*  Om fotografen Marja Pirilä
*  Om Backlight og Gallery Nykyaika
Kule (andre betydninger)

**Kule** kan bety:

* Kule (ammunisjon), for skytevåpen
* Kule (geometri), et perfekt symmetrisk objekt
* Kulestøt, en kastdisiplin innen friidrett
* Skive (heraldikk), også kalt *kule*
Ystrad Mynach

**Ystrad Mynach** er en by i dalen Rhymney Valley i grevskapsdistriktet Caerphilly i Wales, omkring 8 km nord for Caerphilly. I henhold til folketellingen har byen en estimert befolkning på 12097 innbyggere i 2024.

Byen har omkring 10&nbsp;000 fastboende, men i tillegg kommer over 12&nbsp;000 studenter knyttet til Ystrad Mynach College, en høyskole som ble opprettet i 1959 for å utdanne lokale gruvearbeidere. Det er nå ikke noen gruvedrift i dalen etter at den siste gruven, Penallta Colliery, stengte. Før den industrielle revolusjonen og kullgruvedriftens framvekst i South Wales Coalfield var dalen landlig og med jordbruk som hovedaktivitet. Den ligger i samfunnet Gelligaer.

Byen har en jernbanestasjon fra 1890 og flere gamle puber. Før byggingen av jordverk langs elven Rhymney på 1960-tallet var byen utsatt for periodisk flom.

Blant kjente borgere finner man kunstnerne Gwynfor Roberts og Ken Burrows. 

## Etymologi
På walisisk er «ystrad» en bred dal med flat bunn, og «mynach» betyr «munk».
 Formen «manach» finnes noen ganger i historiske opptegnelser, noe lingvisten Hywel Wyn Owen oppgir er en dialektform av «mynach». Siden det mangler bevis for at munker bosatte seg i området, kan ordet ha vært navnet på en sideelv til Rhymney-elven.

Det har blitt foreslått at *manach*, i stedet for å referere til en klosterinstitusjon, betyr *man*, «sted» + *-ach*, et suffiks assosiert med navnene på myrlendte flomsletter, som også finnes i nærliggende Llanbradach og Llancaiach.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*Welsh Coal Mines - den lokale gruvehistorien
*Et bilde av Ystrad Mynach i 1938
M1 (Thompson)

**Submachine Gun, Calibre .45ACP, M1 (Thompson)** er en amerikansk maskinpistol i kaliber .45 ACP.

Maskinpistoler generelt oppsto som et behov fra den første verdenskrig, da man innså at infanteriet trengte et håndholdt våpen med rask skuddtakt som kunne «feie skyttergravene rene (for fiender)». De første maskinpistolene ble produsert og levert helt på slutten av den første verdenskrig.

Originalmodellen til M1 så dagens lys i 1918, og var et ganske så vellaget våpen, men ble først verdenskjent i forbudstiden (primært som «gangstervåpen»), under navnet **Tommygun**. Produsenten hadde klart å få den likestilt med pistoler og rifler, og våpenet kunne dermed i stor grad kjøpes i en hvilken som helst jernvareforretning i USA, noe som resulterte i store salgstall.

Thompson ble designet av den amerikanske general John T. Thompson, og bærer derfor hans navn. Ingen av de militære styrkene
i USA ville ha et slikt våpen, da de mente det var *unødvendig* («det var jo ikke krig lenger»). Det var først gangsterne som tok dette våpenet i bruk, på 1920-tallet. Politiet så raskt hvor effektiv våpenet var og gikk selv til anskaffelse av det for å bruke det imot gangsterne.

Det kom først med et 50-skudds trommelmagasin, med pistolgrep som forskjefte foran magasinet, men etter hvert kom produsenten opp med et 20-skuddsmagasin. Britene var de første til å bestille våpenet for krigsbruk, etter at å ha truffet på tysk infanteri utstyrt med MP 38 i Frankrike under annen verdenskrig, da dette var det eneste våpenet av denne typen de kunne få kjøpt. Ut ifra erfaringene britene gjorde med sine Tommyguns, og det samme med amerikanernes under japanernes erobring av Filippinene, ble det utviklet flere typer Thompson, deriblant versjoner med rett forskjefte.

## Virkemåte
Thompson kan veksles mellom helautomatisk og halvautomatisk ild.

## Eksterne lenker
* 
Maskinpistol fra gangstertiden - artikkel og video fra forskning.no 20.10.12
Nordens Paris

**Nordens Paris** kan vise til:

* Tromsø, «Nordens Paris» er et mye brukt kallenavn på byen
* Aalborg, blir ofte omkalt som «Nordens Paris» i Danmark
* Nordens Paris (band), et Tromsø-band fra 1970- og 80-årene

## Referanser
Steinvågen

**Steinvågen** er et område i Ålesund, sørvestre del av sentrumsøya Aspøy.
Steinvågen begynner i Steinvågssundet med Steinvågbrua som skiller Hessøya (Hessa) med Skarbøvika fra Aspøya, og løper deretter østover mot sentrum. Steinvågen er nevnt i Heimskringla og har vært reisemål for mange vikinger. Steinvågens høyeste punkt er Jenshaugen. Fra denne haugen kan man få en god oversikt over Steinvågen og Ålesund.
Alexander Mathisen

**Alexander Myhre Moccia Mathisen** (født 1986) er en norsk tidligere fotballspiller.

## Karriere
Mathisen startet sin proffkarriere for , der han ble tatt opp i A-lagsstallen  før 2005-sesongen. Skadeproblemer ødela dessverre mye av Mathisens første sesong. Han startet ingen kamper i Tippeligaen, men han fikk fire innhopp med tilsammen 74 minutter spilletid. I bortekampen mot  scoret han Vålerengas andre mål. Mathisen fikk også 25 minutter som innbytter i Mesterligakvalifiseringskampen borte mot .

Mathisen har også hatt et opphold i italienske . Kontrakten med Vålerenga utløp 30. november 2007, etter dette gikk han til . Etter 2010-sesongen gikk han til belgiske . 1. april 2013 signerte Mathisen en kontrakt med  som varte ut sesongen.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Snarøya

**Snarøya** (tidligere: *Snarøen*) er en halvøy i indre Oslofjord i Bærum kommune i Akershus. Til Snarøya regnes nå Halden og Langodden, og grensen går mellom det nye Fornebu og det som tidligere het Rolfsøya. Navnet kan komme fra *snar* (kratt, småskog) eller at det er en *snarvei* over isen og inn til middelalderens Oslo.

## Historie
På 1500-tallet var den en øy, begrenset av det som i dag er Snarøykilen og Hundsundet, opprinnelig sundet mellom Snarøya og fastlandet, som senere er blitt fylt igjen. 

På 1600-tallet nevnes *Snarøen gård* i skrevne kilder som kronens gård med *Jon Snarøen* som bruker av gården fra 1612 til 1640. Teologen Christian Kølle eide gården mellom 1770 og 1803. Han ble bonde og drev ved siden av gårdsdriften også pensjonatskole for gutter fra høyere sosiale lag. 

Valentin Fürst kjøpte gården i 1867 og anla Snarøen Høvleri (Snarøen Bruk)
Dette sagbruket var i virksomhet til 1907, og tomtene ble deretter utparsellert til særlig hyttetomter. I 1923 ble gården kjøpt av visekonsulen, maleren og senere møbelsnekkeren Mario Caprino, og den har vært i denne familiens eie siden. Sønnen Ivo Caprinos filmstudio ble oppført i to byggetrinn, i 1952 og 1962.

## I dag
Senere har Snarøya blitt et tett bebygget strøk, i hovedsak med boliger og rekkehus, med innslag av boligblokker på Rolfstangen fra tidlig i 1950-årene, samt nyere blokkbebyggelse. Snarøya har mange populære badeplasser, blant andre Rolfstangen og Halden Brygge. Like utenfor fastlandet på Snarøya ligger Vassholmene. Ytre Vassholmen har naturreservat på sydspissen, og friområde med utleiehytte tilknyttet Kystleden og brygger for allmennheten. Indre Vassholmen er boligområde med om lag 20 fastboende, og har ingen offentlige brygger.
Snarøya er også endeholdeplass for buss 31 (Snarøya – Grorud T).   

Snarøya har i dag tre skoler, to barneskoler og en ungdomsskole. Barneskolen, Snarøya skole, skulle stå ferdig i 1956, men på grunn av forskjellige vanskeligheter kunne ikke skolen tas i bruk før 1958. Skolen har i dag ca. 400 elever. Ungdomsskolen, Hundsund grendesenter, ble tatt i bruk i 2008 og har ca. 230 elever.

## Galleri

Fil:Hundsund grendesenter (bilde 02).JPG|Ungdomsskolen på Hundsund grendesenter.
Fil:Hundsund grendesenter (bilde 01).JPG|Fotballbanene på Hundsund grendesenter.
Fil:Fornebu 006.JPG|Snarøya kirke.
Fil:Meny Snarøya.JPG|Dagligvarebutikken Meny Snarøya.
Fil:Snarøya at night.jpg|Snarøyveien en sen kveld.
Fil:Snarøya kirke south wall.JPG|Snarøya kirke fra baksiden.
Fil:Snarøya Sportsklubb.JPG|Snarøya Sportsklubb på Hundsund grendesenter.


## Referanser


## Eksterne lenker
* Bærum kommunes omtale av Snarøya hovedgård som månedens kulturminne mars 2008
* Historiske turtips på Snarøya
Khaniá

**Khaniá** (gresk: Χανιά), også skrevet *Chania* og *Hania*, er en by på den greske øya Kreta i Middelhavet og samtidig navnet på den vestre av de fire forvaltningsenhetene som øya er delt inn i. Khaniá ligger som en havneby nordvest på Kreta omkring 70 km vest for byen Rethymno og 145 km vest for hovedstaden Heraklion. Byen har rundt 55&nbsp;000 innbyggere og er den nest største etter Heraklion. Byen er sentrum for den omfattende masseturismen i distriktet, særlig på Kretas utbygde nordvestkyst. Den internasjonale flyplassen i Khaniá ligger omkring 12 km nordøst for byen på halvøya Akrotiri. Khaniá var tidligere hovedstad på Kreta og ble kalt Canea på latin.

I middelalderen, da venetianerne hersket på Kreta, ble Khaniá gitt tilnavnet «Østens Venezia». Navnets opphav er Khaniás vakre venetianske havn med fyrtårnet som landemerke. Havnebassengets stille vann, bryggene og de gamle husfasadene danner en enhet som minner om Venezia og Canal Grande. Inne i Khaniá ligger det spennende markeder, et arkeologisk museum og Janitsjarmoskeen. Rundt gamlebyen ligger de moderne kvartalene med forretningsstrøk, torg og grønne parker. Her ligger også den kjente «skinngaten» med et rikt utvalg av skinnvarer. 

En annen attraksjon i Khaniá er Agora. Det er et overbygd marked i sentrum av byen. Markedet ble åpnet 1913. Her selges det fersk fisk, grønnsaker og kjøtt. Midt på sommeren er det svært mange turister. Markedet er bygget med den vakre hallen i Marseille som forbilde.

Den tidligere flyplassen i nærheten av Khaniá var ett av flere steder på Kreta hvor det raste harde kamper da tyskerne invaderte og erobret øya under den andre verdenskrig fra 20. mai til 31. mai 1941.

## Eksterne lenker
* 
*  Turistinformasjon
Amy Lightfoot

**Amy Deborah Lightfoot** (født 1954) er kunstner og tekstilhåndverker på Kvenvær på Hitra i Trøndelag. 

Da hun i 2004 ble statsstipendiat fra 2005, ble det begrunnet med at hun var initiativtaker og daglig leder for Stiftelsen Tømmervik tekstilverksted og ansvarlig for ulike prosjekter innenfor dokumentasjon av kystens tekstiltradisjoner fra det nordatlantiske område.

## Eksterne lenker
* Fugleåret og sauen - natur- og kulturkveld med Amy Lightfoot, Kulturnett
* Den norrøne sauen  og produksjonsmåtane , Tømmervik tekstilverksted
Åge Haavik

**Åge Cornelius Haavik** (født 22. april 1947) er seniorrådgiver i Kirkerådet i Den norske kirke med ansvar for liturgi og gudstjenesteliv, foruten at han deltok i arbeidet med utviklingen av *[[Norsk salmebok 2013]]*, *[[Salmer 1997]]* og *[[Norsk Salmebok (1985)]]*.

Haavik ble i 2005 statsstipendiat. Ved bekjentgjørelsen i 2004 ble det fremhevet at Haavik arbeidet med en norsk salmedatabase for å bevare en viktig del av norsk kulturhistorie for framtidig bruk i kirker, kulturinstitusjoner og skoler. Han har bakgrunn fra arbeid med salmebok og koralbok i Det Norske Bibelselskap og som forlagsdirektør med ansvar for Den norske kirkes liturgiske bøker og noteproduksjoner.

Åge Haavik har i mange år vært tilknyttet Den norske kirkes sentrale organer for liturgiske spørsmål i ulike stillinger.

## Referanser
Per Arne Dahl

**Per Arne Dahl** (født 1950) er biskop emeritus i Den norske kirke og forfatter.

Han vokste opp på Gjøvik, Vålerenga i Oslo og Kolbotn.  Han har vært sykehusprest på Lovisenberg sykehus i Oslo, amanuensis ved Menighetsfakultetet (MF) og leder av Institutt for sjelesorg og Samlivssenteret ved Modum Bad. Han har også vært menighetsprest i Åmot, i Trefoldighetskirken, domkirkeprest i Oslo og stortingspresten.  

Dahl var fram til 2011 ukentlig spaltist i Aftenposten med spalten «Under Åpen Himmel».  Fra 2012 har han vært spaltist i Vårt land. Han har også vært andaktsholder i NRK. 

Han var medlem av den første Bondevik-regjeringens verdikommisjon.

Han ble i 2003 utnevnt til statsstipendiat med virkning fra 2004. Ved bekjentgjørelsen ble det fremhevet at han med sitt allsidige virke bidrar «til å sprenge grenser når det gjelder kommunikasjon mellom kirke og folk».

Dahl frasa seg nominasjon ved bispeutnevnelsene i Oslo og Borg i 2005, men var kandidat til Tunsberg bispedømme. Han ble den 12. mars 2014 valgt til å etterfølge Laila Riksaasen Dahl som biskop av Tunsberg. Han ble vigslet som biskop 21. september 2014 og gikk av i august 2018.

Per Arne Dahl forrettet blant annet i Jahn Teigens bisettelse i Tønsberg Domkirke 11. mars 2020.

## Bibliografi
* *Oss syndere imellom*. Luther forlag, 1981
* *Den store kjærligheten : vi kan lære å elske*. Schibsted,  1998  (ebok fra bokhylla.no)
* *Hvorfor har vi det ikke bedre når vi har det så godt?* Schibsted, 2002 
* Sammen med Espen Olafsen: *Hva skal vi med stjerner nå?* Schibsted, 2007 
* *Livet vil oss noe*, Schibsted, 2004 
* *Velsignet er de enkle ting*, Schibsted, 2008. 
* *Å våge livet en gang til: den overraskende nåden*, Schibsted, 2014. 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
De nordiske ambassader i Berlin

**De nordiske ambassader i Berlin** (tysk: *Nordische Botschaften*) er et felles ambassadekompleks bestående av Norges, Danmarks, Sveriges, Finlands og Islands ambassader i Berlin. Det ligger i Tiergartens sydlige utkant i bydelen Mitte (sentrum). Hver ambassade har sin egen bygning, bygget i materialer fra vedkommende land, og dessuten har ambassadene en felles bygning som inneholder bl.a. en nordisk restaurant og brukes til utstillinger. Hele komplekset forbindes av et markant arkitektonisk element.

Ambassadekomplekset er tegnet av det østerriksk-finske arkitektkontoret til Alfred Berger og Tiina Parkkinen i Wien, og ble åpnet av de fem nordiske lands statsoverhoder i 1999. Det er det første i sitt slag i verden.  Den norske ambassaden har adresse Rauchstrasse 1. 

## Norske sendemenn og ambassadører
Før den andre verdenskrig lå den norske representasjonen i Berlin. Etter krigen ble Tyskland delt. Fra 1955 til 1999 lå Norges ambassade i Vest-Tyskland i (datidens) hovedstad Bonn. Etter at Norge og Øst-Tyskland i 1973 etablerte diplomatiske forbindelser (se Norge og DDR) opprettet Norge ambassade i Øst-Berlin. DDR-ambassaden i det frigjorte Berlin ble omgjort til generalkonsulat i oktober 1990 og ambassadør Per Tresselt gikk over til å være generalkonsul.
## Se også
* Norges ambassade i Berlin 1905–1940 og 1999–
* Norges ambassade i Øst-Berlin 1973–1990
* Norges ambassade i Bonn 1949–1999
## Referanser

__NOTOC__
## Eksterne lenker
* 
* http://www.nordischebotschaften.org/
Marianne Heske

**Marianne Heske** (født 21. februar 1946 i Ålesund) er en norsk billedkunstner. Hun bodde de første leveårene i Tafjord der faren var direktør ved kraftverket. Hennes verker har blant annet vært utstilt i kraftstasjonen Tafjord 1.

## Liv og virke
Heske er utdannet ved Bergen Kunsthåndverkskole 1967&ndash;1971, École Superieure des Beaux-Arts i Paris 1971–1975, Royal College of Art i London 1975-1976 og Jan Van Eyck Academie i Maastricht 1976-79. Siden 1973 har hun separatutstillinger bak seg i inn- og utland, blant annet i Cité internationale des Arts i Paris, Henie Onstad Kunstsenter, Bergen Kunstforening og Galleri F15 i Moss. I 1993 var hun festspillutstiller i Bergen.

Sitt internasjonale gjennombrudd fikk hun med såkalte computermalerier. Dette er malerier som har sitt utgangspunkt i videoopptak av landskaper. Opptakene blir så digitalisert, eller overført til datamaskin. Utfra dette materialet lages enorme panoramabilder. 

Heske har deltatt på utstillinger rundt om i hele verden, som i Paris, London, Brussel, Düsseldorf, Lisboa, São Paulo-biennalen i Brasil, og regnes blant annet som en pionér innen konseptkunst. Verket «Gjerdeløa» (1980) er kåret til et av Morgenbladets 12 viktigste kunstverk.

Installasjonen *Prosjekt Gjerdeløa* ble stilt ut på  XI Biennale de Paris i 1980. I 2018 ble installasjonen kjøpt inn av Nicolai Tangen til sin samling og er utstilt i Kunstsilo i Kristiansand. Hun er representert med kunstverket *Homage to Leo the Lion* ved Kistefos-Museets skulpturpark.

Hun ble statsstipendiat fra 2004. Ved bekjentgjørelsen i 2003 ble det fremhevet at Heske med sine banebrytende bilder, installasjoner og prosjekter på tvers av teknikker og begreper hadde skapt oppmerksomhet både nasjonalt og internasjonalt. 

Heske er innkjøpt av blant annet Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet og Norsk kulturråd, og en lang rekke store offentlige og private samlinger i mange land. Hun har undervist på kunstskoler i blant annet Norge, Canada og Tyskland.

## Referanser




## Litteratur
* «Project Gjerdelöa» : Tafjord, Paris, Oslo, Tafjord 1984

## Eksterne lenker
* 
* HODET N.N. (2014) Skulpturstopp i Torshovdalen Oslo
Pressedirektoratet

**Pressedirektoratet** var en avdeling av Kultur- og folkeopplysningsdepartementet mellom 1940 og 1945. NS-mannen Anders Beggerud var direktoratets direktør under hele andre verdenskrig.  

Mens direktoratet skulle jobbe med organiseringen av avisene, sørget den tyske Presseabteilung for å forsyne avisene med innhold. Pressedirektoratet sendte også ut direktiver og påbud om innhold, men begrenset til norske og lokale forhold.  

Direktoratet fikk i februar 1942 lov til å legge ned aviser, erstatte redaktører og ansatte eller innsette nye medarbeidere. På denne måten kunne man lettere styre innholdet i pressen.  

Nyordningen førte til at en rekke aviser ble lagt ned i 1942, og mange fikk innsatt NS-redaktører. Dette gjaldt blant annet *[[Aftenposten]]*, *[[Fredriksstad Blad]]*, *[[Østlendingen]]*, *[[Tønsbergs Blad]]*, *[[Varden (avis)|Varden]]*, *[[Porsgrunns Dagblad]]*, *[[Bergens Tidende]]*, *[[Morgenavisen]]*, *[[Sunnmørsposten]]*, *[[Adresseavisen]]*, *[[Lofotposten]]* og *[[Bladet Tromsø|Tromsø]]*, samt flere mindre aviser på Vestlandet.  

Flere aviser ble også slått sammen. I Stavanger ble *[[Stavanger Aftenblad]]* (V) og *[[Aftenavisen Stavangeren|Stavangeren]]* (H) slått sammen til *[[Stavanger Avis]]*, i Sandefjord ble *[[Sandefjords Blad]]* (H) og *[[Vestfold (avis)|Vestfold]]* (V) til *[[Sandefjords Presse]]*, mens i Larvik ble *[[Østlands-Posten]]* (V) og *[[Nybrott]]* (Ap) slått sammen til *[[Larvik Dagblad]]*. *Aftenposten* ble særlig utsatt for sensur, da dette var landets største avis ved krigens start.  

I 1943 fikk Pressedirektoratet ytterligere fullmakter til å stanse aviser, blant annet for å frigjøre arbeidskraft og redusere papirforbruket. Direktoratet beskrev selv høsten 1943 at hele presseforbruket av papir da tilsvarte det *Aftenposten* alene brukte før krigen. Senere samme år ble blant annet *[[Akershus Arbeiderblad]]* og *[[Akershus (avis)|Akershus]]* (H) slått sammen til *[[Nedre Romerike]]*, og *[[Hamar Arbeiderblad]]* og *[[Hamar Stiftstidende]]* (H) ble til *[[Dagbladet Hedmark|Hedemarkingen]]*.  

Mot slutten av 1943 mente Pressedirektoratet at norsk presse var ferdig «rasjonalisert», og lite endret seg de siste krigsårene.  

## Referanser
Kultur- og folkeopplysningsdepartementet

**Kultur- og folkeopplysningsdepartementet** var et departement i Norge, opprettet 26. september 1940, og lagt ned ved krigens slutt. Statsråd i brorparten av denne perioden var Gulbrand Lunde fra Stavanger, som satt i stillingen som kulturminister fra 25. september 1940 (konstituert) inntil sin død i 25. oktober 1942. 

Departementet ble opprettet som en direkte følge av den tyske okkupasjonen, ved *Reichskommissar* Josef Terboven gjennom forordning av 25. september 1940. Det bestod til å begynne med av tre avdelinger (den alminnelige avdeling, kulturavdelingen og propagandaavdelingen) og fire direktorater, men ble stadig omorganisert under krigen. Propagandaavdelingen ble fra 1944 hetende Avdeling for folkeopplysning.

Det mest kjente av direktoratene var nok Pressedirektoratet. Departementet fikk blant annet også overført NRK, Nasjonalgalleriet, Statens kunstakademi og alle andre museer unntatt de vitenskapelige.

Departementets forbilde var Reichskommissariats *Hauptabteilung Volksaufklärung und Propaganda*, og ble etablert som et redskap i forsøket på å nazifisere Norge.

Materialet fra dette departementet oppbevares i Riksarkivet.

## Se også
* Departementets midlertidige konsultative råd i kunstneriske spørsmål
* Teaterdirektoratet, pressedirektoratet
* Kulturtinget

## Referanser


## Eksterne lenker
* Kultur- og folkeopplysningsdepartementet 1940-1945
Presseabteilung

**Presseabteilung** eller presseavdelingen ble opprettet like etter den tyske okkupasjonen av Norge i april 1940, og var en del av Reichskommissariat Norwegens avdeling for *folkeopplysning og propaganda*.

Både NS og Kultur- og folkeopplysningsdepartementet ville styre de norske avisene, men tyskerne ville ha siste ord, og fikk det ved hjelp av presseavdelingen. Avdelingen bestod av kontor for allmenn pressepolitikk, dagsaviser, illustrert presse, kulturstoff og økonomisk journalistikk, nyhets- og informasjonsstoff.

Arbeidet var basert på at avisene skulle styres politisk, noe som betydde direkte inngrep, stengning, avsettelse og avsettelse av redaktører og journalister, men også arrestasjoner.

Oslo-avisene som kom ut fikk meddelelse for hva som skulle på trykk gjennom de daglige pressekonferansene, de øvrige avisene fikk fortrolige dagsordre via telefon eller fjernskriver, sistnevnte en oppfinnelse som tyskerne brakte med seg til norske redaksjoner. Ordrene var ganske detaljerte om hvordan okkupasjonsmakten ville ha behandlet de enkelte nyheter, samt hvilke nyheter som ikke skulle behandles i hele tatt. Egne NS-aviser ble i tillegg startet, og den mest kjente og største var *[[Fritt Folk]]*, som overtok *[[Arbeiderbladet]]*s tidligere lokaler på Youngstorget etter at denne ble stengt i august 1940.

Flere aviser som nektet å følge retningslinjer ble stengt for kortere eller lengre tidsrom. Noen ble underlagt forhåndssensur, (mens det normale var etterhåndssensur), men det som kanskje sved mest var papirrasjonering.

Antallet aviser ble redusert som følge av tiltakene, noe som lettet avdelingens eget sensurarbeid. Byer og tettsteder som før hadde hatt flere aviser satt ofte tilbake med en.
Anthony Daniels

**Anthony Malcolm Daniels**, også kjent under pseudonymet **Theodore Dalrymple** og andre, (født 11. oktober 1949) er en britisk skribent og pensjonert lege (fengselslege og psykiater). Han har skrevet mye om kultur, kunst, politikk, utdannelse og medisin, både i Storbritannia og utenlands. Han arbeidet som lege og psykiater i Zimbabwe og Tanzania, og ved et fengsel og et offentlig sykehus i Birmingham. Han har reist i mange land i Afrika, Sør-Amerika, Øst-Europa og andre steder.

## Liv og virke
Han er født i London av en far som var en kommunistisk forretningsmann av sovjetisk opphav, mens hans jødiske mor ble født i Tyskland og kom til England som flyktning fra naziregimet.

I sine tekster argumenterer Daniels ofte for at radikale ideer, vanlige blant vestlige intellektuelle, tenderer til å minske individets ansvar for dets egne handlinger og underminere tradisjonelle verdier. Dette vil ifølge ham føre til en stor underklasse av mennesker plaget av vold, kriminalitet, seksuell promiskuitet og skadelig bruk av rusmidler. Han blir ofte anklaget for å være misantrop, men benekter anklagen; hans forsvarere peker til at hans arbeider er anti-ideologiske, skeptiske, rasjonelle og baserte på erfaring.

Selv om han tidvis blir anklaget for å være en pessimist og misantrop, har hans forsvarere rost hans konservative filosofi som de beskriver som antiideologisk, skeptisk, rasjonell og empirisk. I 2010 skrev Daniel Hannan at Dalrymples bøker «tar menneskelig pessimisme til et nytt nivå. Dog er dens tone aldri nedlatende, skingrende eller belærende. Straks du kommer forbi det innledende lesesjokk om skamslåtte hustruer, småskurker og rusmiddelavhengige fra et ikke-venstre perspektiv, finner du menneskelighet og patos.»

I 2005 flyttet han fra England til Frankrike, hvor han planlegger å fortsette som skribent.

## Bibliografi (utvalg)
* *Coups and Cocaine: Two Journeys in South America* (1986)
* *Fool or Physician: The Memoirs of a Sceptical Doctor* (1987)
* *Zanzibar to Timbuktu* (1988)
* *Sweet Waist of America: Journeys around Guatemala* (1990)
* *The Wilder Shores of Marx: Journeys in a Vanishing World* (utgitt i USA som *Utopias Elsewhere*) (1991)
* *Monrovia Mon Amour: A Visit to Liberia* (1992)
* *If Symptoms Persist: Anecdotes from a Doctor* (1995)
* *So Little Done: The Testament of a Serial Killer* (1996)
* *If Symptoms Still Persist* (1997)
* *Mass Listeria: The Meaning of Health Scares* (1998)
* *An Intelligent Person's Guide to Medicine* (2001)
* *Life at the Bottom: The Worldview That Makes the Underclass* (2001)
* *Romancing Opiates: Pharmacological Lies And The Addiction Bureaucracy* (2005)
* *You Couldn't Make It Up: Our Culture--What's Left of It* (2005)

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*  «Compassionate Conservative», portrett i *New York Sun, *2004)
Dorthonion

**Dorthonion** (*Furuenes land*) var en høylandsregion i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard i det første tidevervet. Dette området ble senere kalt **Taur-nu-Fuin**. Det lå rett nord for Beleriands nordre grense, og like sør for slettene Ard-galen (senere *[[Anfauglith]]*) som grenset til Morgoths festning i Thangorodrim.

I nord reiste høylandene seg gradvis fra slettelandet, med store furuskoger. Fjellene Ered Gorgoroth skapte den søndre grensen til området Dorthonion, for så å bøye av mot nord på østsiden av landet og skapte der passet Aglon mellom Dorthonion og Himringåsene. Sør og øst for Dorthonian lå fjellene Echoriath (*Omkransende fjell*) og i dem lå alveriket Gondolin. Den øverste delen av elva Sirion rant forbi de vestre hellingene av Dorthonions høyland mellom dem og fjellene Ered Wethrin.

Dorthonion ble opprinnelig styrt av Angrod og Aegnor, sønner av Finarfin, men de ble overmannet av Morgoth i Dagor Bragollach, og etter det var landet kjent som Taur-nu-Fuin (*Skog under natt*).

De nordøstre hellingene av Dorthonion var kjent som Ladros, og dette området var gitt i len (utleid) til Boromir av Bëors hus. Det var her at Barahir, og senere også hans sønn Beren, streifet omkring i villmarken.

Sammen med de andre landene vest for Ered Luin (Blåfjellene), ble det meste av Taur-nu-Fuin ødelagt i Vredens krig på slutten av det første tidevervet. Men de høyeste delene av landet overlevde, og ble da kjent som **Tol Fuin** (*Nattens øy*), og var en del av *De vestre øyer*.
Taur-nu-Fuin

**Taur-nu-Fuin** var en skog i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard i det første tidevervet. Taur-nu-Fuin (*Skog under natt*) var det Sindarinske navnet på to skoger som var blitt formørkede og onde.

I det første tidevervet, etter at Dorthonion hadde blitt tatt av den onde valaen Morgoth, ble skogen besatt av onde ånder sendt dit av Sauron, og landet fikk det nye navnet Taur-nu-Fuin. Skogen ble så ond at selv ikke Morgoths egne orker gikk inn i den.

I det andre og tredje tidevervet ble Store Grønnskog, øst for elva Anduin befestet av de onde edderkoppene etter kjempe-edderkoppen Hutula, og etter at Sauron skapte sin festning ved Dol Guldur ble denne skogen så full av ondskap at den fikk det nye navnet *Taur-e-Ndaedelos*, men også *Taur-nu-Fuin*, eller Myrkskog i dagligtale.

Tolkien tegnet en gang et bilde av en mørk skog, som ble brukt både til å beskrive skogen i Dorthonion etter at den var blitt ond, og Myrkskog mens ondskapen var der.