Kai Holst

**Kai Christian Middelthon Holst** (1913–1945) var en norsk sjømann og pelsdyroppdretter. Under andre verdenskrig deltok han i motstandsbevegelsen mot den tyske okkupasjonen av Norge. Da ledelsen av Milorg (en norsk militær motstandsorganisasjon) ble rullet opp av den tyske okkupasjonsmakten høsten 1942, fikk han en sentral rolle i organisasjonen. Han var deretter med på gjenoppbyggingen av Sentralledelsen (SL) i Milorg sammen med Jens Christian Hauge (1915–2006). 

Holst flyktet fra det tysk-okkuperte Norge sommeren 1943 grunnet trusselen fra det tyske sikkerhetspolitiet Gestapo. Han var flyktning i det nøytrale Sverige, og støttet motstandskampen derfra, inntil den tyske okkupasjonen av Norge ble avsluttet med frigjøringen i mai 1945.

For ettertiden er Holst kjent både for sin innsats i den norske motstandskampen i hjemmefronten, og for omstendighetene rundt hans død i Stockholm. Han ble funnet skutt i hodet, i en bygård.  Saken ble så mye omtalt i pressen at tre fremtredende forhenværende medlemmer av ledelsen for Milorg gikk ut med en redegjørelse i norske aviser i juli 1945. 

Svenske og norske myndigheter oppga selvmord som dødsårsak. Holsts familie, mange av hans venner og kolleger i motstandsbevegelsen mener imidlertid at han ble drept, blant dem Jens Christian Hauge og Gunnar Sønsteby. I etterkrigstiden har saken med ujevne mellomrom vært omtalt i aviser, bøker, radio og TV i Norge og Sverige.

## Bakgrunn
Kai Holst ble født 24. februar 1913, og var fra Lillehammer. Han var sønn av grosserer Christian Holst ( 1872–1919) og Inga Holst, født Rasmussen (1880–1956), begge opprinnelig fra Stavanger. Etter folkeskolen tok Holst middelskole og handelsskole på Lillehammer. Et par år etter konfirmasjonen reiste han til sjøs. I årene 1930–1933 seilte han på Sydamerikalinjens MS «Brageland», deretter for rederiet Ditlev-Simonsen på MS «Daghill». Han gikk så i land og begynte å arbeide ved en revefarm i Mesnali øst for Lillehammer. Holst ble smittet av tuberkulose (en vanlig sykdom på den tiden, som årlig krevde tusenvis av liv i Norge), og rett før andre verdenskrig hadde han en stor operasjon knyttet til dobbeltsidig lungetuberkulose.

Han var fra desember 1944 gift med Margarete Corneliussen (1914–1990), datter av soussjef i Tiedemanns Tobaksfabrik og medlem av Industriforbundets hovedstyre Ragnar Corneliussen (1887–1938) og Monna Morgenstierne Roll (1891–1976). Hans kones søster Else Corneliussen (1916–1951) ble gift i London i 1944 med kaptein, senere generalmajor Ole Otto Paus (1910–2003), som da var sjef for hæravdelingen i gruppe for offensiv etterretning i den norske militære Etterretningstjenesten i London-regjeringen. Ved hjemkomsten til Norge i 1945 ble Paus regnet som Hærens ledende i den militære etterretningen, og var blant tre innstilte til å bli sjef for Etterretningstjenesten i den mye diskuterte utnevnelsen av Vilhelm Evang i 1947–1948. Kai Holst møtte aldri Paus, men etter Holsts død var Paus aktiv i å forsøke å oppklare omstendighetene rundt dødsfallet, der han kunne trekke på sin bakgrunn som etterretningsoffiser. Else og Ole Otto Paus var foreldre til visesangeren Ole Paus (1947–2023), som også engasjerte seg i Holsts sak.

## Motstandsarbeid

Under Tysklands okkupasjon av Norge (1940–1945) ble Kai Holst, tross svekket helse, tidlig med i det illegale motstandsarbeidet. Ifølge hans enke Margarete Holst skjedde det så tidlig som høsten 1940. I 1941 ble han rekruttert av sin svoger, yrkesoffiseren løytnant Lars Trygve Heyerdahl-Larsen (1912–1944), til den norske militære motstandsorganisasjonen Milorg. Der fikk han snart viktige oppgaver, og ble kjent som kanskje den mest aksjonsorienterte mannen i Sentralledelsens sekretariat (SL). Holst var en dreven «illegalist», bevisst risikoen ved avsløring. Han gikk alltid med pistol og giftpille for å kunne ta livet av seg for ikke å avsløre organisasjonen om han ble tatt.

Fra 1942 arbeidet Holst som kurér for motstandbevegelsen. Han hadde nær kontakt med kjente motstandsmenn som Ole Borge (1916–1995), benevnt som «stor O», og Jens Christian Hauge, benevnt som «stor I». Ifølge historikeren professor Tore Pryser, var Holst sentral i Hauges innføring i motstandsarbeidet: «På mange måter var det faktisk Holst som lærte opp den uerfarne Hauge.» Sammen med Ole Borge etablerte han Edderkoppen, Milorgs deknings- og eksporttjeneste, med leiligheter der motstandsfolk gikk i dekning før de ble «eksport» (hjulpet til å flykte) til Sverige.

Da kjemikeren Jomar Brun (1904–1993), en nøkkelperson i produksjon av norsk tungtvann, og hans hustru måtte flykte til Sverige i 1942, var det Holst som, gjennom Milorgs sambandssjef Salve Staubo (1900–1989), organiserte dekkleilighet for ekteparet i Oslo. Det var også Holst som gjennom Staubo rekrutterte Milorgs legendariske våpensjef Bror With.

Selv om han aldri hadde noen formell lederposisjon i Milorg, hadde Holst en viktig rolle i det praktiske arbeidet i organisasjonen. Under aksjonen 22. juli 1942 for å frigjøre to motstandsfolk som hadde blitt arrestert, Jens Ropstad og Rolf Karlson, ble Holst ifølge Gunnar Sønsteby (1918–2012) involvert som samtalepartner med sitt store kontaktnett. Holst anbefalte den kommunistiske motstandsmannen Asbjørn Sunde (1909–1985) for aksjonen, som lyktes. Holst hadde en særlig viktig rolle for Milorg høsten 1942, da flere av lederne ble arrestert eller måtte flykte til Sverige. Holst deltok på møtet ved årsskiftet 1942–1943, da Milorg ble reorganisert med Jens Christian Hauge som generalinspektør.

Det var Kai Holst som fikk ansvaret for å være kontaktmann til SL for de fire norske agentene fra Special Operations Executive (SOE) som deltok i den såkalte Bittern-ekspedisjonen høsten 1942. Operasjonen var ment å gi Milorg opplæring og støtte for likvidering (mord, også omtalt som overlagt drap) av farlige personer, som angivere for tyskerne. Operasjonen skapte imidlertid vondt blod mellom Milorg og SOE, grunnet manglende britisk forståelse for norske forhold. Dårlig disiplin blant to av de fire utsendte agentene fra Storbritannia ga også et negativt inntrykk, særlig den mangeårige kriminelle Johannes S. Andersen, kjent som Gulosten.

I et halvt års tid (første halvdel av 1943) arbeidet Kai Holst for, og delte dekkleilighet med, Jens Christian Hauge, i Munkedamsveien 75 på Ruseløkka i Oslo. Holsts kjæreste og senere ektefelle, Margarete Corneliussen, stelte for de to karene og var selv dypt involvert i motstandsarbeid.  I sin rapport om arbeidet under krigen ga Jens Christian Hauge en svært god attest til «Kaka», som Kai Holst ble kalt, og fremhevet ham spesielt blant medarbeiderne.

Til tross for sin dårlige helse arbeidet Holst hardt, og tok en rekke farlige oppdrag. Blant annet hadde han møter med personer som kunne tenkes å arbeide for den tyske sikkerhetstjenesten. Sammen med Hauge og Hansson-brødrene (Arthur Mørch Hansson, og Michael S. Hansson) drev Holst gjennom at farlige norske og tyske agenter kunne likvideres og organiserte lag for dette. 

Før likvidasjonen i Løvenskiolds gate 17 i 1943, hvor de norske medløpere Finn Roald Andersen og Charles Anderson ble likvidert, var det Kai Holst som utførte vesentlige deler av forarbeidet. Han kopierte tegninger av gården, skaffet våpen og kontaktet Asbjørn Sunde, som påtok seg oppdraget med likvidasjonen.

I tillegg til å være kontaktledd mellom ledelsen i Milorg og distriktsorganisasjonene, var Holst kontaktperson til grupper uavhengige av Milorg. Det var SOE-agenten Gunnar Sønsteby, etterretningsorganisasjonen XU, Asbjørn Bryhns aksjonslag 2A, og den kommunistiske Osvald-gruppen (også kjent som Sunde-gruppen etter lederen Asbjørn Sunde).  

Holst hadde en viktig rolle ved Osvald-gruppens brannbombing av kontoret for Arbeidstjenesten i Pilestredet 20. april 1943, som Milorgs råd motstrebende samtykket til. Målet for aksjonen var å ødelegge arkiver over unge norske menn som var utskrevet til arbeidstjeneste for nazistene. Samarbeidet med kommunistene i Osvald-gruppen førte, grunnet dårlig sikkerhet, til at Holst var nær ved å bli tatt av det tyske sikkerhetspolitiet Gestapo.

## Flukt og virke i Sverige

På grunn av risiko for arrestasjon av Gestapo måtte Kai Holst flykte til Sverige sommeren 1943. Etter først å ha ligget i dekning på en revefarm i Mesnali, ble han fulgt av en grenselos (medlem av motstandsbevegelsen som bisto flyktninger) over grensen til det nøytrale Sverige ved Svinesund 5. august. Han ble arrestert på svensk side, og forklarte at han måtte flykte fordi han hadde hatt radio ulovlig, hadde lyttet på nyheter fra London og spredt dem. Sitt arbeid i Milorg sa han ikke noe om. Etter forhør hos de svenske myndighetene i Strömstad (landsfiskalkontoret), ble han som norsk flyktning sendt til flyktningmottaket på Kjesäter, og etter nye forhør der fikk han reise til Stockholm.

I Stockholm fikk Holst arbeid ved den norske legasjonens (legasjon er en tidligere betegnelse på hva vi i dag kaller ambassade) Militærkontor nr. 4 (Mi4), med kontor i Skeppargatan 32 på Östermalm. Holst fikk en viktig stilling underlagt Hans Ringvold (1917–1999). Han arbeidet med forsyninger til hjemmestyrkene i Norge, og en av hans oppgaver var å organisere kurérvirksomheten (hemmelige meldinger og utstyr) til og fra Norge. Høsten 1943 var Holst, sammen med Sverre Ellingsen (1907–1994), forbindelsesmann til Special Operations Executive (SOE), også involvert i planleggingen av kidnapping og likvidering av torturisten og angiveren Henry Oliver Rinnan (1915–1947).  Angrepet på Rinnan, ledet av Ole Halvorsen, mislyktes, og førte til at én av agentene – Johnny Pevik – ble tatt av tyskerne og henrettet. 

Deler av Holsts arbeid for motstandsbevegelsen i Norge var ulovlig i det nøytrale Sverige. Minst én gang (våren 1944) ble han arrestert av svensk politi i Charlottenberg, men ble raskt satt på frifot. Arrestasjonen var knyttet til Holsts mislykkede forsøk på å organisere en kurérrute over Magnor ved hjelp av en lokalkjent svenske og en nordmann. Etter andre verdenskrig ble det avdekket at de to arbeidet for den tyske militære etterretningstjenesten Abwehr. Holst var flink til å organisere og skaffe utstyr, og han hadde mange kontakter. En av dem var den sovjetiske ambassadøren Aleksandra Kollontaj, som han fikk flere pistoler av.

I november 1944 var Holst involvert i en sak med ulovlig våpenhandel, og fikk en advarsel fra det svenske sikkerhetspolitiet. I samme tidsrom var Holst også nevnt av sikkerhetspolitiet i forbindelse med en spionasjesak hvor den norske etterretningsmannen Finn Jacobsen (1898–1966) var involvert. Holst kunne imidlertid ikke forhøres da han på det tidspunkt hadde diplomatisk status. 

Finn Jacobsen arbeidet for den britiske utenlandske etterretningstjenesten Secret Intelligence Service (SIS, for mange kjent som MI6) og samarbeidet med Holst for å skaffe britene informasjon om Norge. Det skjedde på siden av den norske legasjonen, som SIS ikke stolte fullt på. Holst (som også var agent for SIS) og Jacobsen hadde felles føringsoffiser hos SIS, John Thomas Whistondale (1910–1993). Holst var aktivist og hadde sannsynligvis sympati med de aksjonsinnstilte gruppene i motstandskampen, som 2A og Osvald-gruppen, og det såkalte Idrettskontoret (senere Sambandskontoret) ved legasjonen.

Den 19. desember 1944 giftet Kai Holst og Margarete Corneliussen seg i Stockholm.

## Fred og død

### Razzia på Lillehammer
Etter den tyske kapitulasjonen i mai 1945 arbeidet Kai Holst med avvikling av de ulike lagrene og forsyningsbasene norske motstandsstyrker hadde hatt på svensk jord. I dette arbeidet reiste han frem og tilbake mellom Sverige og Norge. Den 23. juni 1945 kom Holst sammen med motstandsmannen Erik Myhre (1900–1983) til Hamar, med bil fra Stockholm. Fra tidlig om morgenen den 26. juni var han med som kjentmann ved razzia og arrestasjoner som britiske og norske styrker foretok, i fangeleirer med tyske militære styrker på Lillehammer. Hensikten med razziaen var å finne tyske krigsforbrytere som hadde gjemt seg i leirene, under dekke av å være vanlige soldater. Det var en fremgangsmåte som tyske krigsforbrytere og ansatte i Gestapo forsøkte i en rekke Wehrmacht-leirer etter frigjøringen.

Samme dag reiste han brått tilbake til Stockholm. Holst ble kjørt med drosje fra Hamar av Paul Romstad (1906–1968), en lokal motstandsmann og verkstedeier fra Hedmark. Om morgenen den 27. juni 1945 ble Kai Holst funnet død, øverst i trappeoppgangen, i en boligblokk i Rindögatan 42 på Gärdet. Liket av Holst, skutt i høyre tinning, lå i en blodpøl øverst i trappeløpet, foran døren til heisrommet. Holst ble funnet av portnerkonen, som noen timer før hadde funnet Holsts ryggsekk og reiseveske utenfor gårdens inngang. Liket ble funnet med rundt  svenske kroner og  norske kroner på seg. Det var en betydelig sum på den tiden (tilsvarende mer enn  svenske kroner i 2015), noe som synes å utelukke rovmord (mord for å stjele fra avdøde).

Kai Christian Middelthon Holst ble gravlagt på Vestre gravlund i Oslo. Graven er markert med en enkel gravstein med navn, fødsels- og dødsdato inngravert.

### Svensk politis etterforskning

Ifølge politiet i Stockholm hadde Holst ringt på og blitt sluppet inn av en beboer i leiegården på Rindögaten, men uten at han gikk til leiligheten da han vel var inne i trappeløpet. Politimannen som først kom til liket rapporterte at pistolen (en spansk Llama Colt 9mm) lå i Holsts høyre hånd, med fingeren på avtrekkeren. Pistolen ble imidlertid fjernet av den første politimannen på åstedet, før kriminalpolitiet ankom. Det finnes ikke noe fotografi eller noen skisse av liket før det ble fjernet, kun fotografier fra obduksjonen.

Det svenske kriminalpolitiet konkluderte allerede etter noen timer samme dag at dødsårsaken var selvmord,  og saken ble sendt over til ordenspolitiet som vanligvis tok seg av slike saker. Ved videre undersøkelser fant imidlertid det svenske ordenspolitiet ut at et vitneutsagn hevdet at Kai Holst ikke var alene med drosjesjåføren i bilen, da han kjørte med drosjen til Rindögatan. Saken måtte derfor sendes tilbake til kriminalpolitiet, og etterforskes som et mulig mord. 

Kriminalteknikere prøveskjøt våpenet som ble funnet i Holsts hånd. De fant at det var identisk med våpenet som hadde avfyrt kulen Holst ble drept av. Den ble funnet i oppgangen hvor Holst døde, av portnerkonen, dagen etter at liket ble funnet. Det var ikke noe fingeravtrykk fra Holst på pistolen. Av 28 beboere i blokken hvor Holst ble funnet ble kun 3 avhørt av politiet. 

I tillegg til manglende avhør var det en rekke andre mangler i etterforskningen. Det var ingen detaljbeskrivelse av åstedet, og informasjon som rutinemessig ble innhentet ved mordetterforskning ble ikke nedtegnet. Manglene ved etterforskningen synes påfallende. Vedkommende som ledet den, poliskommisarie (overkonstabel) Nils Fahlander (1902–1985) fra kriminalpolisen var erfaren, og hadde i 1941 deltatt i en svensk delegasjon som besøkte den tyske Gestapo-lederen Reinhard Heydrich i Berlin. Fahlander arbeidet under andre verdenskrig i det svenske sikkerhetspolitiet, med ansvar for vest-allierte agenter, og var kjent for å være ekstra ivrig i forfølgelse av norske motstandsfolk. Få år etter krigen utga han en bok om etterforskning, *Kriminalpolititjänst*.

## «Saken Holst»
### Selvmord eller mord?

Holsts familie, og mange av hans venner og kolleger i motstandsbevegelsen (blant dem Hans Ringvold og Erik Myhre), avviste påstanden om selvmord og mente at Holst hadde blitt myrdet. Blant teoriene kolleger og venner la frem om mulig mord var fellesnevneren likvidering av utenlandsk etterretningstjeneste, tysk, svensk, sovjetisk eller amerikansk. Den forhenværende sjefen for Milorg, Jens Christian Hauge, var imidlertid taus om Kai Holsts dødsfall, noe mange av hans venner og kolleger fant påfallende.

Saken Holst ble så mye omtalt i pressen at det ble trykket en redegjørelse i en rekke aviser, blant dem *[[Aftenposten]]*, i juli 1945. Formen på redegjørelsen og hvem som signerte er påfallende, ifølge den svenske journalisten og forfatteren Göran Elgemyr. Først kommer en rosende biografi, deretter slås det fast at det hverken var tegn på selvmordstanker eller trusler mot Holst, før det munner ut i at han «slet seg ut i kampen for landets frigjøring». Elgemyr hevder at redegjørelsens hensikt var å legge lokk på videre diskusjon om bakgrunnen for Kai Holsts død.

Kai Holsts død bidro også til en økt bekymring for sikkerhetssituasjonen som norske myndigheter allerede hadde etter den tyske kapitulasjonen i mai 1945. Det var frykt for at innbitte nazister ville gå i dekning og utføre væpnede hevnaksjoner. Grunnet samarbeid med okkupasjonsmyndighetene var over  av totalt  politifolk suspendert i påvente av det norske landssvikoppgjøret.

### Undersøkelser og trusler

Erik Myhre hadde vært sammen med Holst den siste uken av hans liv. Etter Holsts død gransket han Holsts bevegelser under turen til Lillehammer. Sammen med Erling Mørch Hansson hadde han planlagt å reise til Stockholm for å foreta videre undersøkelser. Myhre og Hansson avlyste turen, da Myhre av den britiske majoren W.D. McRoberts, fikk beskjed at det var farlig for dem å reise til Stockholm, og at de ikke ville overleve en slik tur.

Holsts familie gjorde egne undersøkelser vedrørende hans dødsfall. Holsts søster, Else Heyerdahl-Larsen henvendte seg til norske myndigheter, men ble advart mot å undersøke saken videre da det kunne være farlig. Daværende major, senere generalmajor, Ole Otto Paus' kone var søster av Holsts ektefelle, og Paus så i 1945 i Oslo dokumentene fra etterforskningen da han forsøkte å finne ut av saken. Det at Holst hadde bestilt sovevognsbilletter for sin kone og seg selv til dagen etter han ble funnet død fant Paus spesielt urovekkende. To år senere var de samme dokumentene forsvunnet da Paus ønsket å se på dem igjen.

Da han var forsvarsattaché i Sverige fikk daværende oberstløytnant Paus i forbindelse med et etterretningsoppdrag i 1954 opplyst at en mann med et vanlig navn som «Andersson» e.l. drepte Holst. Ole Otto Paus gav denne informasjonen videre til sine overordnede. Ole Otto Paus ble da advart av en høytstående norsk politimann, juristen og viserikspolitisjef Olav Svendsen, tidligere sjef for Rettskontoret (en norsk etterretningsorganisasjon i Stockholm), mot å foreta videre undersøkelser vedrørende Holsts død. Samme politimann truet Holsts enke og søster til å la saken ligge, Svendsen var da viserikspolitisjef i Norge.

Paus ble også av sjef for forsvarsstaben, generalløytnant Ole Berg (forhenværende sjef MI II og MI IV) rådet til å la saken ligge, og ble fortalt at det var «livsfarlig» å forfølge den. Berg hadde vært Paus' avdelingssjef i Generalstaben før andre verdenskrig, og de kjente hverandre godt. Reidar Hedemann (1912–1985), tidligere assisterende presseattache ved den norske legasjonen i Stockholm, sendte et strengt hemmeligstemplet brev til sin forhenværende sjef Jens Schive (1900–1962) i 1948, om Kai Holsts død, med et brev til XU-mannen Brynjulv Sjetne (1917–1976) vedlagt. De to brevene hadde kritikk av det svenske C-byråns ledelse, og antydet at medlemmer av etterretningsorganisasjonen sto bak drapet på Holst.

### 1980-årene og nye undersøkelser

Milorgs sambandssjef Salve Staubo skrev i 1977 rapport om sitt arbeid under krigen, og omtaler en rekke steder sitt omfattende samarbeid med Kai Holst. Staubo var blant dem som var overbevist om at Holst ikke hadde begått selvmord, men ble drept.

Mot slutten av 1980-årene begynte flere av Holsts forhenværende kolleger, tilknyttet Norges Hjemmefrontmuseum (NHM) i Oslo, å interessere seg for saken. Styreleder  for NHM, høyesterettsadvokat Ole Borge var blant dem, og på denne tiden var pensjonert generalløytnant Rolf Rynning Eriksen forskningssjef ved museet. Rynning Eriksen var den som Holst tok kontakt med i 1942 for å bli med i Milorg, han var blant Holsts kolleger ved legasjonen i Stockholm, og forlover i Kai Holsts bryllup med Margarete Corneliussen. Borge oppfordret pensjonert høyesterettsdommer Einar Løchen til å gjøre undersøkelser om dødsfallet i Stockholm, men det ledet ikke til noe egentlig resultat.

Norges Hjemmefrontmuseum, ved professor Magne Skodvin vurderte saken samme år. Han baserte seg på undersøkelsene pensjonert høyesterettsdommer Einar Løchen hadde gjort på vegne av Ole Borge, en av veteranene fra Milorg som mente at Holst var likvidert. Borge og Løchen mente det var kommunistene som stod bak likvideringen av Holst, det samme hevdet XU-agenten Wiggo Ljøner. Skodvin påpekte visse svakheter ved politietterforskningen, men konkluderte med, ut fra materialet, at dødsårsaken var selvmord.

I 1992 sendte Sveriges Radio (SR) to programmer knyttet til krigens avslutning i Norge. Det første handlet om det svenske C-byråns henting av etterretningsmateriale- og eksperter fra Wehrmachts hovedkvarter i Norge, senere kjent som Lillehammer-kuppet, mens det andre programmet var om Kai Holsts død. Programmene var laget av journalisten og forfatteren Göran Elgemyr. Han la frem mye nytt stoff, og programmene vakte oppsikt og debatt både i Sverige og Norge. I 1994 utkom to bøker, en roman og en fagbok, om Kai Holsts død. Forfatterne Espen Haavardsholm og Tore Pryser holdt en felles lansering på Hotel Bristol, godt dekket av media og med en rekke veteraner fra motstandskampen tilstede. Blant deltakerne var Ole Borge og Ole Jacob Malm, generalmajor Reidar Torp fra Norges Hjemmefrontmuseum, historikerne Magne Skodvin og Olav Riste, mens et panel bestående av kunsthistorieprofessor Ingvar Bergström (under andre verdenskrig i C-byrån i Göteborg), historikerne Arnfinn Moland og Lars Borgersrud ledet debatten. Mediedekningen ledet til offentlig debatt om saken, og fornyet innsats fra Holsts pårørende for å få hans død gransket.

Holsts etterlatte tok i 1990-årene kontakt med advokat Jan Heftye Blehr. Han tok kontakt med Rettsmedisinsk institutt for å få en ny vurdering av obduksjonsrapporten. Patolog Olving uttalte at: «det ut fra obduksjonsfunnene ikke er noe som taler mot at det kan foreligge et selvmord. Det er imidlertid heller ikke noe i veien for at det kunne foreligge et drap». På bakgrunn av generalmajor Paus' uttalelser, engasjerte Justisdepartementet seg. Historikeren Trond Bergh var i 1995 i Stockholm og fikk se det svenske sikkerhetspolitiets materiale i saken. Ifølge daværende justisminister Grete Faremo fremkom det ingen ny informasjon.

### Noen ubesvarte spørsmål

Blant de påfallende sider ved saken er at Holsts saksmappe (ifølge historikeren Tore Pryser) er fjernet fra det svenske sikkerhetspolitiet arkiv. Tore Pryser hevdet at med det detaljnivå som det svenske sikkerhetspolitiet gikk ned på i tilsvarende saker under andre verdenskrig, så må det ha eksistert en mappe: «Alt tyder på at materiale om Holst er makulert.» Noe informasjon om Holst hos sikkerhetspolitiet finnes imidlertid i tre andre personers saksmapper. Vitneutsagnene om hans bevegelser ved ankomst i Stockholm, og hvem han var sammen med natten han døde, er også motstridende.

Holst ble funnet død på loftet i en boligblokk hvor den tyske legasjonen hadde en dekkleilighet, mens en britisk SIS-agent bodde i blokken ved siden av. Mannen som åpnet for Holst var Svante Holger Ahreson, en bekjent av Holst. Ifølge Ahresons forklaring til politiet hadde han bare hørt en mumling i porttelefonen, trodde det var en som hadde ringt på feil, og gikk og la seg når han ikke hørte noe mer. 

Ifølge Ahresons datter Eva, omtalt i Göran Elgemyrs bok, hadde imidlertid Holst en avtale med hennes far om å huse norske motstandsfolk som var i fare. Holst var altså i tett kontakt med Ahreson og ikke en perifer bekjent. I motsetning til hva han hadde forklart til politiet, så gjenkjente Ahreson Holsts stemme i porttelefonen. Han ventet på at Holst skulle komme inn, noe som ikke skjedde, men registrerte at heisen passerte, hørte stemmer og senere et skudd.

Holst ble, ifølge det svenske politiet, funnet med pistolen i høyre hånd, noe som har blitt ansett som tegn på selvmord. Ifølge medisinske eksperter er det imidlertid høyst uvanlig at et håndvåpen blir liggende i den dødes hånd. Våpenets kraftige rekyl, kombinert med øyeblikkelig dødsslapphet i muskulatur, vil føre til at våpenet faller ut av en eventuell selvmorders hånd. Den svenske politimannen og kriminalteknikeren Sonny Björk, hevdet imidlertid at det ikke er noe uvanlig å finne våpenet i hånden på liket, og at så er tilfelle i én av fem saker. 

At liket ble funnet med våpenet i høyre hånd er også noe som familien har reagert sterkt på. Holst var ifølge dem venstrehendt. I det svenske politiets rapport om saken står konklusjonen kun ett sted, på forsiden. Rettsmedisineren som obduserte Holst påskrev følgende: «Suicidum» (latin for selvmord). Samme rettsmedisiner som i sin obduksjonsrapport ikke tok stilling til hvorfor Holst døde (mord eller selvmord), signerte altså politirapporten, men ifølge svenske håndskrifteksperter er underskriften forfalsket.

Holsts sjef i Stockholm i 1945, Wladimir Mørch Hansson, mente Holst var truet på livet, og at manglende svensk hjelp til å oppklare saken var uforklarlig. Odd Feydt, aktiv i motstandsgruppen 2A, og i 1943 daglig leder av Sambandskontoret (en norsk etterretningsorganisasjon i Sverige), hevdet at Holst ble skygget under sin siste reise fra Lillehammer til Stockholm. Feydt anså at Holsts død kunne settes i forbindelse med samarbeid mellom det norske Rettskontoret og den svenske etterretningsorganisasjonen C-byrån.

Den svenske professoren Ingvar Bergström, som hadde arbeidet for C-byrån i Gøteborg under krigen, mente i 1994 at Holst var blitt likvidert. Han hevdet først at likvideringen skjedde på ordre fra «høyt hold i Milorg». Bergström endret siden oppfatning, i samråd med den pensjonerte landshövdingen og historikeren Per Nyström, til at det var svenskene som gjorde det, i samarbeid med nordmennene, men at mordet hadde vært en misforståelse.

Kai Holsts nære kollega fra krigsårene, Milorg-lederen Jens Christian Hauge, har blitt kritisert for å være avvisende til å kaste lys over saken. I forbindelse med presseomtalen av Kai Holsts død i 1994 sendte Hauge ut en pressemelding hvor han slo fast at han ikke hadde noen spesiell kunnskap om saken og avsluttet med følgende: «Det vil være en stor lettelse for meg og for alle Kai Holsts gjenlevende kamerater om denne vonde sak kunne bli oppklart.» 

I en biografi over Gunnar Sønsteby utgitt i 2024 hevder imidlertid forfatterne Petter Ringen Johannessen og Arnfinn Moland at både Hauge og Sønsteby var overbevist om at Holst ble likvidert. Siden det ikke var mulig å finne konkrete bevis for dette, mente Hauge det var feil å gå ut med det offentlig, og ifølge forfatterne var Sønsteby lojal overfor Hauge i det.

### Lillehammer-kuppet

I ettertid er det satt spørsmålstegn ved om Kai Holsts død kan ha hatt sammenheng med oppdraget på Lillehammer, en teori fremsatt av blant andre historikeren Tore Pryser. Det kan være at Holst hadde med seg informasjon fra Lillehammer som kunne skade den svensk-amerikanske operasjonen – C-byrån fra svensk side og Office of Strategic Services (OSS) fra amerikansk – som i ettertid ble kjent som Lillehammer-kuppet og som amerikanerne kalte Operation Claw. Ifølge Odd Feydt ble Holst skygget fra han passerte grensen på vei tilbake til Stockholm. Informasjonen om Lillehammer-kuppet var i årene etter andre verdenskrig hemmeligstemplet, og fremdeles er ikke alt tilgjengelig. En rapport som kan knyttes til saken i britiske National Archives var opprinnelig unntatt fra offentlighet frem til 2020. Beskyttelsen av dokumentet, med tittelen «Proposed use of German intelligence unit by Sweden», har blitt forlenget etter krav fra Storbritannias utenriksdepartement, så det i 2025 fremdeles ikke er offentlig.

Kai Holst mottok aldri noen utmerkelse av norske myndigheter for sin krigsinnsats, til tross for at hans sjef Wladimir Mørch Hansson innstilte på det overfor sekretariatet i Hjemmestyrkenes råd i januar 1946. Derimot ble Holst den 24. juni 1950 post mortem hedret av Georg VI av Storbritannia for «brave conduct». I ettertid har det blitt satt spørsmålstegn ved grunnen til at Storbritannia valgte å hedre Holst, i og med at han aldri offisielt arbeidet for britene. En hypotese lagt frem av professor Tore Pryser, er at Holst, som i tillegg til sitt arbeid for Milorg, også var i britisk tjeneste for etterretningsorganisasjonen SIS, ble drept av svensk etterretning. Hensikten med drapet, ifølge Prysers hypotese, var at Holst ikke skulle rapportere om operasjonen på Lillehammer til britene. Dette kan da britene ha blitt klar over, ifølge Pryser, og han antyder at det kan være bakgrunnen for utmerkelsen.

Under hele andre verdenskrig var Norge definert som britisk operasjonsområde, og derfor et land Storbritannia skulle besette, for å avvæpne de tyske styrkene. Slik sett hadde svenskene og amerikanerne tatt seg til rette i et område britene skulle kontrollere. Verre var det, om saken skulle komme ut, at de tyske agentene som ble fraktet først til Sverige, så til Tyskland, var eksperter på etterretning mot Sovjetunionen. I 1945 var Sovjetunionen fremdeles alliert med USA og Storbritannia, og en slik handling ville neppe blitt vurdert positivt av sovjeterne, om de fikk vite om det. Bakgrunnen for amerikanernes interesse for de tyske etterretnings-spesialistene var det stadig dårligere forholdet mellom de vest-allierte (USA og Storbritannia) og Sovjetunionen, som etter hvert utviklet seg til den kalde krigen.

### Krav om granskning av Kai Holsts død

I januar 2025 fremmet Tore Pryser, Göran Elgemyr og Ulf Larsen et krav til Justis- og beredskapsdepartementet om en tverrfaglig offentlig granskning av Kai Holsts død. Sentralt i dokumentasjonen som underbygger kravet er en matrise (tabell) over ulike faktorer relevant for saken. Denne er bygget over poster med personer, organisasjoner, handlinger, gjenstander og steder, som alle er knyttet til Kai Holsts død.

Av totalt 60 poster i matrisen er det 45 som peker mot at Kai Holst ble likvidert, mens kun 1 av 60 poster angir at han tok sitt eget liv. 

Kravet om granskning av Kai Holsts død ble omtalt i en artikkel i magasinet *[[Aftenposten Historie]]* i juni 2025, hvor både historikeren Tore Pryser, forfatteren Göran Elgemyr, og Kai Holsts yngste niese, Kari Heyerdahl-Larsen Høgset ble intervjuet. Stortingsrepresentantene Rasmus Hansson fra MDG og Carl I. Hagen fra Fremskrittspartiet støttet i en artikkel på NRKs nettsider kravet om en offentlig granskning av omstendighetene rundt Kai Holsts død.

## Utmerkelser
*  King’s Commendation for Brave Conduct (posthumt, 1950)
Laurbærgren i sølv ble tildelt sivile, og normalt festet på medaljebåndet til en medalje, vanligvis Defence Medal.

## Se også
* Harald Gram
* Spioner i krig

## Fotnoter


## Referanser


## Kilder

;Bøker
* Göran Elgemyr: *Kai Holsts mystiska död : – Historien om en norsk motståndsman i Oslo och i Stockholm*, Jure bokhandel, Stockholm, 2015 ISBN 9789172236158
* Ole Kristian Grimnes m.fl.: *Motstandskamp, strategi og marinepolitikk*, Oslo, Universitetsforlaget, 1972 ISBN 82-00-03172-1 (E-bok fra NB)
* Jens Christian Hauge: *Rapport om mitt arbeid under okkupasjonen*, Gyldendal, Oslo, 1995 ISBN 82-05-23200-8 (E-bok fra NB)
* Espen Haavardsholm: *Ikke søkt av sol*, Oktober forlag, Oslo 1994 ISBN 82-7094-669-9 (E-bok fra NB)
* Espen Haavardsholm: *Taushetens pris : et essay til frigjøringsjubileet*, Oktober forlag, Oslo 1995 ISBN 8270947156 (E-bok fra NB)
* Sverre Kjeldstadli: *Hjemmestyrkene*, Aschehoug  Oslo, 1959 (E-bok fra NB)
* Per Helge Martinsen: *Rød skygge over DI3: Kommunistene og Milorg i Stor-Oslo 1940-45*, Happy Jam Factory, Bergen 2010 ISBN 9788299735896
* Arnfinn Moland: *Milorg 1941-43 : fremvekst, ledelse og organisasjon*, Norges Hjemmefrontmuseum, Oslo 1991, ISBN 82-991026-9-3 (E-bok fra NB)
* Arnfinn Moland: *Sabotasje i Norge under 2. verdenskrig*, Norges Hjemmefrontmuseum, Oslo 1985, ISBN 8299102642 (E-bok fra NB)
* Wilhelm Münter Rolfsen: *Usynlige veier : fra Edderkoppens og flyktningeksportens historie*, Kolibri forlag 1995 (E-bok fra NB)
* Olav Njølstad: *Jens Chr. Hauge : fullt og helt*, Aschehoug, Oslo 2008 ISBN 9788203229886
* Tore Pryser: *Fra varm til kald krig : etterretningskuppet på Lillehammer i frigjøringsdagene 1945 og et mulig mord*. Oslo, Universitetsforlaget, 1994 ISBN 82-00-21942-9 (E-bok fra NB)
* Tore Pryser: *Svik og gråsoner: Norske spioner under 2. verdenskrig*, Spartacus forlag, Oslo 2010 ISBN 9788243005075
* Tore Pryser: *USAs hemmelige agenter. Den amerikanske etterretningstjenesten OSS i Norden under andre verdenskrig*, Universitetsforlaget, Oslo, 2010 ISBN 9788215015866
* Tore Pryser: *Tyske hemmelige tjenester i Norden. Spionsaker og aktører 1930-1950*, Universitetsforlaget, Oslo, 2012 ISBN 9788215020594
* Tore Pryser: *Fra varm til kald krig - etterretningskuppet på Lillehammer i frigjøringsdagene 1945 og et mulig mord*, Svein Sandnes Bokforlag, 2022 ISBN 9788293903017
* Tore Pryser: *Samarbeid, tilpasning og motstand - mer svik og gråsoner*, Svein Sandnes Bokforlag, 2023 ISBN 9788293903291
* Tore Pryser: *I min tid - historiefaglige betraktninger*, Svein Sandnes Bokforlag, 2024 ISBN 9788293903666
* Petter Ringen Johannessen og Arnfinn Moland: *Nr. 24 Gunnar «Kjakan» Sønsteby*, Cappelen Damm, 2024, ISBN 9788202492762
* Arne Semb-Johansson: *Fem år for fred og frihet : med Milorg 1940-1945*, Cappelen, 1995 ISBN (E-bok fra NB)
* Alf Skjeseth: *Nordens Casablanca: Nordmenn i Stockholm under krigen*, Spartacus forlag, 2018, ISBN 9788243010673
* Gunnar Sønsteby: *Rapport fra «nr. 24»*, utgitt i 1960, Orion Forlag, ISBN 82-458-0153-4 (E-bok fra NB)

;Radio
* Göran Elgemyr:  «Den mystiska kofferten från Lillehammer» og «Liket på Gärdet i Stockholm», Sveriges Radio P-1, 17. april og 20. april 1992
* Bo Brekke: «Kai Holsts død», NRK Ekko 30. mai 2016

;Film
* ''Mysteriet Holst'', Ekkofilm, 2012, sendt på NRK 1. april 2013.

## Eksterne lenker

* «Motstandsheltens omstridte død», artikkel av Ulf Andenæs i *Aftenposten*, 31. mars 2013
* «Kai Holsts mystiska död», program i svensk lokalradio, med forfatteren Göran Elgemyr, lengde 1:07:35
* «Avrättad eller självmord - motståndsmannen Kai Holst», fra podcast Spionpodden