Bettino Ricasoli

**Bettino Ricasoli** (født 9. mars 1809 i Firenze, død 23. oktober 1880 i Gaiole in Chianti i Italia) var en italiensk politiker (historiske høyre). Han ble den andre statsminister i den nye stat, Kongedømmet Italia. Senere var han også statsminister i ytterligere en periode. Han var i begge perioder, utenriks- og innenriksminister i sine egne regjeringer. Ricasoli var vinprodusent, og medvirket til utviklingen av Chianti-vinen fra sitt gods Brolio i Toscana.   

## Liv og virke
### Bakgrunn
Ricasoli kom fra gammel toskansk adel og bar tittelen baron. I en alder av 18 år brøt han sine universitetsstudier, etter at den siste av hans foreldre var gått bor. Foreldrearven krevde meget, og storhertugen erklærte ham myndig ved et særlig dekret. Dette ga ham ansvaret for å ta seg av både godset og hans yngre brødre. 

På familiens gods Castello di Brolio ved Gaiole in Chianti drev han blant annet med oppdrett av silkeormer, åkerbruk og ikke minst med vin. Det var Ricasoli som utviklet blandingen av druesorter, i den vin som er kjent under merkenavnet Chianti. Vinen måtte inneholde minimum 80 % sangiovesedrue. De resterende druesortene kunne vinbøndene velge som de selv ønsket, med lokale tilpasninger.

### Politisk karrière

#### Politikk i Toscana
Ricasoli grunnla tidsskriftet *La Patria*. Der tok han i 1847 til orde for samling av Italia under en konstitusjonell konge. I sin hjemby, Firenze, ble han utnevnt til gonfaloniere, et kommunalt lederverv. I revolusjonsårene 1848/49 sluttet han seg ikke til republikanere, men medvirket likevel i den moderate regjering. Denne klarte å få hjem den fordrevne habsburgeren Leopold II. Men Ricasoli ble skuffet, da det viste seg Leopolds reformvilje var redusert. Da østerrikerne okkuperte landet i den første italienske frigjøringskrig, trakk Ricasoli seg tilbake til landbruket. 

Ricasoli var i 1859 en sterk tilhenger av Camillo Cavour. Han ble utnevnt som diktator i Toscana i 1859, og var der generalguvernør til sammenslåingen med Sardinia i 1860.   

#### Statsminister i Italia
Bettino Ricasoli ble i 1861 utnevnt som Kongeriket Italias statsminister; som Cavours direkte etterfølger. Som statsminister inkorporerte han Garibaldis frivillige styrker i den regulære hæren, trakk tilbake eksildekretet mot Giuseppe Mazzini, og forsøkte å oppnå en forsoning med Pavestolen. Dette siste strandet på pavens *[[non possumus]]*. I tillegg til å være regjeringssjef var han også utenriks- og innenriksminister, samt krigsminister i egen regjering. Samarbeidsproblemer med Giuseppe Garibaldi gjorde at han i 1862, måtte tre tilbake til fordel for Urbano Rattazzi. 

I den etterfølgende perioden fulgte han politikken fra sin plass i parlamentet. I 1866 ble han på nytt ble utnevnt som statsminister, og i tillegg utenriks- og innenriksminister. Etter sin avgang som statsminister i 1867, trakk han seg helt tilbake fra politikken.

Innenrikspolitisk sto Ricasoli for desentralisering av makten og var tilhenger av Cavours ide om en «fri kirke i en fri stat». I utenrikspolitikken var Ricasoli orientert mot Preussen. 

Ricasoli er betegnet som en alvorsmann, hardt arbeidende og karakterfast, og helt uten behov for å skulle oppnå folkets gunst. Han ble heller aldri populær.

File:Bettino Ricasoli accoglie il re d’Italia Vittorio Emanuele II in visita al castello di Brolio.png|Ricasoli tar imot Victor Emanuel II på slottet Brolio
File:Castello di brolio0001.JPG|Slottet Brolio


## Referanser


## Eksterne lenker
*