Itakisme

**Itakisme** (av gresk gresk ήτα *ita* [ˈita], i gammelgresk ἦτα *ē̂ta* [êːtaː], begge navn på bokstaven η) er et begrep innen språkvitenskap som egentlig ble brukt innen gresk språkhistorie til å beskrive prosessen der den rundete uttalen av vokaler og diftonger overgikk til den urundete vokalen *i*. Når begrepet brukes om nordiske forhold, brukes det gjerne i noe videre forstand, slik at det også omfatter avrundingen (delabialiseringen) av diftongen *øy* til *ei*, i tillegg til overgangen fra *y* til *i*, eller til og med vokalavrunding mer generelt.

## Gresk
Det moderne gresk (nygreske) talespråket har betydelig færre vokaler enn det gammelgreske, som i motsetning til nygresk hadde både diftonger og skille mellom korte og lange vokaler. Dels er det itakismen som har preget utviklingen, ved at uttalen av de fem fonemene *ē* (η), *ei* (ει), *u* (υ), *ȳ* (υι), *oi* (οι) alle er falt sammen med *i* (ι, ιώτα *iota*). For diftongenes del skjedde dette i to steg: først overgang til lange vokaler (*oi* > *y*, *ei* > *ē*), så til *i*. På engelsk brukes begrepet *iotacism* om denne prosessen (på gresk ἰωτακισμός *iotakismos*), fordi resultatet er den uttalen ι alltid har hatt, mens *itacism* (parallell til det norske begrepet) bare viser til uttaleutviklingen til bokstaven η.

Til tross for radikale endringer i uttalen, brukes de tidligere skrivemåtene ennå, bortsett fra at ῃ (en lang variant av ει som tidlig overgikk til η) har gått ut av bruk og υι er sjeldent brukt.

## Nordiske språk
I nordiske språk er itakismen langt mindre inngripende, og begrenser seg i hovedsak til uttalen av grafemet *y* som *i* og diftonger som påvirkes av dette. Dette gjelder det islandske og det færøyske språket som helhet, og flere norske og svenske dialekter.

### Færøysk
Itakismen nådde færøysken på begynnelsen av 1300-tallet, og gjorde de gamle *y*, *øy* og *au* til *i*, *oy* (uttales «åi») og *ey* (uttales «æi»). Endringene var gjennomført innen 1600, og utviklingen har gått omtrent slik[s. 80]:
* au -> eu -> ey («æi»)
* øy -> oy («åi»)

### Islandsk
I moderne islandsk uttale har itakismen gjort seg gjeldende ved at *y* og *ý* uttales som *i* og *í*, og ved at den gamle diftongen *ey*, tidligere uttalt *øy*, har gått over til *ei*. Samtidig har den gamle uttalen blitt overtatt av diftongen *au*. Tidlige tegn på itakismen kan ses i tekster allerede fra 1200-tallet, der enkelte trykksvake ord som *f*'y**rir'' («for») og ***y*'fir* («over») i blant kunne skrives *f**i**rir* og ***i**fir*. Det er foreslått at de nordvestlige dialektene kan ha opprettholdt skillet mellom *i* og *y* i flere århundrer etter at de falt sammen ellers på øya.

Overgangen fra norrøn *ǿ*/*œ* (lang *ø*) til lang *æ* i tidlig islandsk representerer også avrunding eller dragning mot *i*, men i dette tilfellet gjenspeiler også skriftspråket uttaleendringen, slik at bokstaven *æ* er gjennomført i skrift.

=== Norsk og svensk ===
I både norsk og svensk er itakisme ikke-standard uttale, men brukes i flere dialekter, der de norrøne *y* og *ey*/*øy*, som i islandsk, har blitt til henholdsvis *i* og *ei*/*æi*: *d**y**r* blir *d**i**r* og *k**øy**re* (kjøre) blir *k**æi**re*. Blant de norske områdene som har, eller nylig hadde, itakisme er:
* [[Glåmdalen]] i [[Hedmark]]: [[Solør]] (solung), [[Vinger]] og [[Odalen]] (odøling)
* Et område i [[Buskerud]] som strekker seg fra nedre [[Hallingdal]] (kommunene [[Gol]], [[Nes (Buskerud)|Nes]] og [[Flå]]) og ned til [[Sigdal]] og [[Krødsherad]] (krylling, dermed uttalt *krilling*)
* [[Lesja]] i øvre [[Gudbrandsdal]] i [[Oppland]]
* [[Lærdal]] og [[Årdal]] i Sogn, rester i [[Aurland]]
* Ytre [[Romsdal]]
* Indre Nord-Fosen: Steinsdalen i [[Osen]] og Norddalen, Stordalen og Sørdalen i [[Åfjord]]

I verket *Norske Bygdemål* fra 1905 gir den norske språkforskeren [[Hans Ross]] en detaljert beskrivelse av fenomenet, som han kaller *y-løyse*, og dets utbredelse i Norge og Norden. Det fortelles om en noe større utbredelse enn i dag: *«Detta lage hev måli heilt ifrå Lærdalsøyri i Sogn framette ferdavegen genom Hallingdal o Krødsherad o Sigdal ut te Soknedal på Ringerike o de øvste av Snarom på Modom; dessforutan i stodeildi av Solør, Vinger o Odal, i sumt av Lesja i NGbr. [Nord-Gudbrandsdal], i Sunndal o fleire av dei innste bygdinne av Nordmøre o Romsdal, i Honndal o Stryn o fl. i Nordfjord»*. Enkelte områder (Nordfjord og deler av Romsdal) hadde bare itakisme i uttalen av *øy*, mens andre områder (Nordmøre og andre deler av Romsdal) helst bare hadde det i uttalen av *y*. Av eksempler fra andre nordiske land gis blant andre *kiep* i Estland (av *köpa*) og *lika* i Dalarna i Sverige (av *lycka*). Av andre er det også dokumentert itakisme i eksempelvis dialektene i Nordvästerbotten, som Ross for øvrig grupperer sammen med de østnorske (i likhet med dialektene brukt i Finland og Estland).

Med til itakisme regner også Ross overgangen til mer æ-aktig uttale av *ø*-lyder og *å*-lyder. Denne er kjent fra flere steder på Østlandet og Trøndelag, blant dem Solør, der bl.a. *godt*, som i et større område gjerne uttales *gøtt*, isteden nærmer seg *gætt*. Fra Selbu i Trøndelag nevnes eksemplene *spär* (spørre), *kjät* (kjøtt) og *hæi* (høy). Avslutningsvis nevnes det flere eksempler på [[hyperkorreksjon]], der opphavlig *ei* og *i* «rettes» til *øy* og *y*.

I trønderske fosenmål er itakisme kjent fra indre strøk i dalfosenske dialekter, men kan tidligere ha funnes i alle fosenmåla.

Itakisme er enkelte steder, eksempelvis ytre deler av [[Lærdal]]en, et trekk som er på veg ut.

== Andre språk ==
Engelsk gjennomførte avrunding av den gammelengelske *y*-lyden til *i* (eller *e'' i sørøst) i mellomengelsk periode.

## Referanser