Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos

**Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos** (1816–1891) var en meksikansk biskop og politiker. I begynnelsen av 1863 besøkte han pave Pius IX som utnevnte han til erkebiskop.
## Liv og virke
### Bakgrunn
I 1830 begynte Labastida på presteseminaret i Morelia, hvor han senere ble professor og direktør. Blant hans medstudenter var Clemente de Jesús Munguía y Núñez, som senere ble erkebiskop av Michoacán, og Melchor Ocampo, senere utenriksminister.
### Prest
Labastida ble ordinert til prest 10. november 1839. Han ble raskt kjent som en konservativ orator, en predikant mot liberale og demokratiske ideer, og en motstander av frimureriet. I 1854 ble han kannik i Morelia. Labastida motarbeidet læren til de liberale Melchor Ocampo og Miguel Lerdo de Tejada og behandlet dem som kjettere.

### Biskop av Tlaxcala
Den 23. mars 1855 ble han utnevnt til biskop av Tlaxcala. Etter de konservatives seier under Antonio López de Santa Anna, vigslet biskop Clemente de Jesús Munguía y Núñez av Morelia ham til biskop den 8. juli 1855 i katedralen i hovedstaden Mexico. I desember 1855 brukte han bispedømmemidler til å støtte Antonio Haro y Tamariz' opprør, fordi den føderale regjering hadde beordret salg av alle bispedømmets eiendeler.

Etter at de liberale kom tilbake til makt i 1857, dro Labastida i eksil i Europa, hvorfra han planla å styrte den liberale regjering. Etter at de konservative gjenvant makten, ble han invitert av general Miguel Miramón til å returnere til Mexico. 

Senere dro Labastida i eksil nok en gang. I 1862 besøkte han erkehertug Ferdinand Maximilian av Østerrike i Trieste. Tidlig i 1863 møtte han pave Pius IX. 
### Erkebiskop av Mexico
Den 18. mars 1863 utnevnte Pius IX Labastida til erkebiskop av Mexico.

Den 10. juni 1863 ankom franske tropper den meksikanske hovedstaden. General Élie-Frédéric Forey sammenkalte et adelsråd for å legge grunnlaget for et meksikansk imperium. Det eneste gjenværende spørsmålet var hvem som skulle motta kronen. Labastida var den som foreslo erkehertug Ferdinand Maximilian av Østerrike, hvis valg ble møtt med enstemmig anerkjennelse.

Den 21. juni 1863 valgte adelsrådet Labastida, sammen med Juan Nepomuceno Almonte og José Mariano Salas, til regentskapet. Triumviratet sendte en delegasjon til Europa for å tilby kronen til Maximilian av Østerrike. 

Labastida ble avsatt den 17. november 1863 på grunn av en tvist med François-Achille Bazaine, kommandanten for de franske troppene, fordi Bazaine forsøkte å implementere Napoleons program angående kirkelig eiendom. Juan Bautista de Ormaechea, biskopen av Tulancingo, ble hans etterfølger. Hans forhold til Maximilian ble også forverret da sistnevnte erklærte religionsfrihet. Angående kirkeeiendom skrev erkebiskop Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos at representantene for oligarkiet var likegyldige til tapet av kirkens rikdom eller til og med medskyldige i det, og dermed ødela de selve bolverket som beskyttet dem.

Etter imperiets slutt og etableringen av republikken i 1867, returnerte Labastida til Europa uten å fratre sitt embede som erkebiskop. I denne egenskap deltok Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos på Det første Vatikankonsil i 1869–70. 

I 1871 tillot president Benito Juárez ham å vende tilbake til sitt land.

Disse handlingene tillot Labastida å ha venner i offentlige verv, og motvirket dermed den antiklerikale holdning innen den meksikanske regjering.

Som et resultat av Tuxtepec-revolusjonen overtok general Porfirio Díaz presidentskapet. Labastida var i stand til å utøve en viss innflytelse over generalen, og forholdet mellom kirke og stat ble mer vennlig. Han fremmet katolikkers deltakelse i det offentlige liv uten å skape moralske dilemmaer på grunn av dekretet som ble utstedt mot de som sverget troskap til grunnloven fra 1857. Han moderniserte gradvis den kirkelige administrasjon uten å påvirke interessene eller forårsake vold blant medlemmene, og han fremmet flere fromme foreninger til fordel for de troendes åndelighet. Disse handlingene tillot Labastida å ha venner i offentlige verv, og motvirket dermed den antiklerikale holdningen til den meksikanske regjeringen.

Etter at pave Pius IX, en nær venn av ham, døde i 1878, kunne han handle med større frihet og autonomi på den politiske arenaen, fri fra begrensningene knyttet til nærhet til pavedømmet og Den hellige stol, siden den neste paven, Leo XIII, ikke var like nær ham som forgjengeren.

Han døde 4. februar 1891 på sin hacienda i Oacalco, i Yautepec kommune. Hans levninger hviler i krypten til erkebiskopene i den metropolitanske katedralen i Mexico by.

## Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
* Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
* Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
* Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
* Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
* Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
* Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
* Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
* Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
* Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
* Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
* Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
* Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
* Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil, B. (1718-1802) *1777
* Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
* Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
* Biskop Joaquín Fernández de Madrid y Canal (1801-1861) *1834
* Biskop Clemente de Jesús Munguía y Núñez (1810-1868) *1852
* Erkebiskop *Pelagio Antonio de Labastida y Dávalos* (1816-1891) *1855
## Litteratur
* Orozco Linares, Fernando, *Gobernantes de México*. Mexico City: Panorama Editorial, 1985, .

## Referanser