Eskil (biskop)

**Eskil Christiernsen** (født ca. 1100, død 1181/1182) var en dansk erkebiskop. Han var erkebiskop i Lund i datidens Danmark, nå i Sverige fra 1137 til 1177 og kjent som en stor kirke- og klosterbygger.

## Biografi
Eskil var sønn av den mektige jyske høvdingen Christiern Svendsen og ukjent mor, og tilhørte - i likhet med Erik Eiegods dronning Bodil - den mektige Thrugot-slekten fra Jylland som på 1100-tallet kjempet med den sjællandske Hvide-slekten om kongemakten i Danmark. Erkebiskop Absalon hørte til Hvide-slekten. 

Eskil var brorsønn av den første erkebiskopen, sin forgjenger Asser, som iverksatte oppførelsen av Lund domkirke som ble innviet under Eskil i september 1145. Eskil nedla da en rekke relikvier i alteret, blant annet splinter av Kristi kors, hår fra jomfru Marias hode og apostelen Peters skjegg, samt dråper av Paulus' blod. I tillegg kom kostbare gaver Eskil personlig skjenket kirken, som messeklær, kandelabre og jordegods. Men særlig gjorde han en innsats for å få flere munkeordener til Danmark, spesielt reform-ordener som cistercienserne og premonstratenserne. .

Eskil ble i 16-årsalderen sendt til Hildesheim i Sachsen for å studere. Målet var en geistlig karriere, og han ble kannik i Lund og etter hvert domprost.Skovgaard-Petersen, Inge: «Eskil» i *Den Store Danske* på lex.dk. Hentet 22. november 2022 fra https://denstoredanske.lex.dk/Eskil Etter slaget ved Fodevig i 1134 i Skåne stod Erik Emune tilbake som seierherre, siden det andre danske kongsemnet, Magnus Nilsson, falt i slaget. Like etterpå, da også Magnus' far, kong Nils, var blitt drept, ble Eskil utnevnt til det innbringende embetet som biskop i Roskilde på Erik Emunes befaling.

## I strid med kongene
Freden mellom Eskil og den nyvalgte kong Erik Emune varte ikke lenge. Eskil støttet den gregorianske reform som handlet om at geistligheten skulle stå over lekfolk og konge. Dermed var det først etter Erik Emunes død i september 1137 at paven lot Eskil etterfølge sin farbror Asser som døde i mai samme år. I Lund hadde man ønsket seg biskop Rike av Slesvig til erkebiskop, kongens tidligere kapellan, men dette ble omstøtt etter kong Eriks død, og Eskil ble innsatt som erkebiskop, mens Rike overtok hans tidligere embete som biskop i Roskilde, trolig med Peder Bodilsens hjelp slik *[[Roskildekrøniken]]* skriver. Eskil lot sin kapellan Herman, senere biskop i Slesvig, hente palliet i Roma. I nærvær av pave Innocens 2.s utsending, kardinalbiskop Theodwin av Santa Rufina, og biskoper fra Danmark, Norge, Sverige og Færøyene, kunne Eskil i august 1139 i en fellessynode for Nordens kirke markere sin uavhengighet av Hamburgs erkebispesete.

Ifølge Saxo gjorde Eskil og Peder Bodilsen opprør. Kongen ble fordrevet fra Sjælland, men kom tilbake, og det endte med at Eskil tapte og ble ydmyket. Av flere brev fremgår det at Eskil ga økonomisk støtte til Bodilsen-ættens opprettelse av St. Peders kloster i Næstved med privilegier og gaver. Men han unnlot å signere brevet der kong Erik stiftet et kloster ved Ringsted kirke til minne om sin halvbror, Knud Lavard, som var blitt snikmyrdet av sin fetter Magnus den sterke, og som Erik ønsket å få helgenkåret.  

Grunnen til Eskils og Bodilsens opprør er ikke kjent; men etter farbroren Assers død i 1137 overtok Eskil erkebispesetet, støttet av Bodilsen, men ikke av kongen. Eskil satt som erkebiskop i 40 år, og var en forkjemper for det gregorianske kirkeidealet der kirken har herredømme over staten. Håndhevelsen av kirkens makt skapte konflikt med både Svend Grathe og Valdemar den store, da sistnevnte anerkjente motpaven Victor 4. Eskil dro i protest i 7 års landflyktighet. Da han ble tatt til fange av den tyske keiseren Fredrik Barbarossa i Burgund, og det ble fremsatt krav om løsepenger, skrev han hjem at han ikke skulle løskjøpes. Heller ville han miste livet, for om en biskop «*ikke kan leve for sin [[menighet]], kan han i det minste dø for den*», skrev han.

Han satt i fangenskap til 1157, da keiserens lendmann i Danmark, Svend Grathe, falt på i slaget på Grathe hede. Ved neste pavevalg støttet Eskild kandidaten Alexander 3, mot keiser Fredriks kandidat, motpaven Victor 4. Kirkestriden blev dermed også en strid mellem Eskild og kong Valdemar, for han støttet Victor 4.
 
## Pavestriden
I 1159 døde pave Hadrian IV, og Fredrik Barbarossa støttet motpaven Victor, mens den andre kandidaten, Alexander III, flyktet til Frankrike. Kong Valdemar støttet keiser Fredrik, mens erkebiskop Eskil i Lund holdt på pave Alexander. Motpaven Victor utpekte en Occo til biskop i Slesvig, men Eskil lyste ham i bann, noe som ytterligere forverret forholdet mellom kongen og Eskil, som i 1161 fant det klokest å flykte fra Lund til Värend i Södra Småland. Hans borg Søborg i Nordsjælland ble beleiret av kong Valdemar og overtatt av ham etter en langvarig beleiring, der kongen også tok Eskils dattersønn Karl som gissel og truet med å henge ham. I 1170 kom Karl og broren hans, Knud, til å delta i et opprør mot kong Valdemar. Eskil som hadde mistet Søborg, dro i eksil og holdt seg utenlands i seks år, der han kom helt til Jerusalem. Han møtte pave Alexander III i Sens, og for en tid bodde han i Clairvaux. Fem danske biskoper tok kongens parti.

Tilbake i Danmark i 1170 måtte han svært motvillig skrinlegge Knud Lavard i St. Bendts kirke i Ringsted, som del av helgenkåringen, og krone syv år gamle prins Knud, sønn av kong Valdemar og Sofia av Minsk, til Danmarks konge. Til gjengjeld anla Valdemar flere klostre, deriblant johannitterklosteret Antvorskov som et hjem for krigsveteraner. Både den sjællandske og skånske kirkeloven ble vedtatt, slik at biskopen sikret seg en tredjedel av tienden, mens resten gikk til prester og kirkebygg.

I 1159 hadde Valdemar I samlet den skånske og sjællandske flåten for å angripe venderne, men dette feilet da flåten seilte inn i en storm. I stedet for et angrep på Rügen, ble området Barth herjet som start på bekjempelsen av de vendiske sjørøverne som herjet Danmarks kyster. I 1172 bestemte Eskil og abbeden i Saint-Remi-klosteret i Reims at munken Fulko skulle lede et korstog mot esterne, med deltakelse av dansker, nordmenn, svear og göter. Men Fulko var avhengig av tolken Nikolas, en munk av estisk byrd. Fulko kom til Lund, men mer sies ikke om korstoget. Fulco var utnevnt til esternes første biskop av Eskil i 1160-årene, men det er uvisst om han noen gang dro til Estland. Det virker som Fulco manglet både penger og støtte til noe slikt, selv om en munk av angivelig estisk opphav, som skal ha oppholdt seg i et kloster i Norge, ble sagt å skulle følge ham.

Årene 1174-76 tilbrakte Eskil mot kong Valdemars ønske i Frankrike, blant annet for å føre en prosess mot en abbed som hadde forsynt seg av klostersølv. Høsten 1176 kom Eskil tilbake til Lund.

Eskil var nær venn av Bernhard av Clairvaux og omgikkes pave Alexander III. Han ble en av Danmarks fremste kirkebyggere og klostergrunnleggere. Flertallet av romanske kirker i Skåne og Halland ble oppført i hans tid, deriblant klostrene i Øved, Tommerup og Lund. Han hadde også stor innflytelse på grunnleggelsen av klostrene i Alvastra, Herrevad og Væ.

På slutten av livet tok Eskil avskjed med kongen og sin etterfølger, og viet seg til et kontemplativt klosterliv i Clairvaux som venn av Bernhard og mentor for fem klosterordener. I Lunds domkirke leste han med kong Valdemar og de danske biskopene til stede høyt pavebrevet med pavens tillatelse til å fratre. Paven ba ham også foreslå sin etterfølger. Eskil foreslo da sin brorsønn Absalon, noe som resulterte i tumulter i domkirken, da Absalon bestemt nektet og i første omgang satte seg fysisk til motverge. Absalon seilte Eskil så langt som til Slesvig. Eskil er gravlagt ikke langt fra Bernhards hvilested ved alteret i kirken: «*Her hviler hr Eskil, Danmarks biskop, deretter munk i Clairvaux*». Hans minnedag er dødsdagen 6. september.

## Referanser

## Eksterne lenker
* Biografi hos Katolsk.no