Kurfyrste

**Kurfyrste** (tysk *Kurfürst*, av middelhøytysk *kur*, «valg» og *fürste* «fyrste», latin *princeps elector imperii* eller *elector*) var en tittel for de fyrstene i det tysk-romerske rike som utgjorde **kurfyrstekollegiet** og som fra slutten av 1200-tallet var de eneste som hadde stemmerett ved valget (middelhøytysk: *kure*, jf. norsk *kåring*) av romersk konge. Den som ble valgt til romersk konge ble tradisjonelt senere kronet til tysk-romersk keiser (fram til 1500-tallet av paven ved Vatikanet Roma). Karl V (valgt 1519) var den siste keiseren som ble kronet (1530). Hans etterfølgere antok tittelen «valgt keiser av romerne» (tysk: *erwählter Römischer Kaiser*; latin: *electus Romanorum imperator*) ved deres kroning som konger.

Verdigheten i å være kurfyrste hadde stor prestisje og ble ansett for å stå bak bare keiseren, kongene og de øverste hertugene. Kurfyrstene hadde eksklusive privilegier som ikke ble delt med andre fyrster av imperiet, og de fortsatte å ha sine opprinnelige titler ved siden av å være kurfyrster.

De syv kurfyrstene fungerte som elektorat fra 1273, da den første habsburgske keiseren Rudolf I av Habsburg ble valgt, og denne valgordningen ble offisielt forankret i den tyske riksforfatningen av 1356, kalt den gyldne bulle. I denne «grunnloven» ble også kurfyrstenes rettslige immunitet innenfor sine respektive territorier fastslått. Gjennom valgordningen bidro kurfyrstene til å holde sentralmakten svekket ved å hindre arvelig keiserembete, og suvereniteten kurfyrstene oppnådde i 1356 gjorde at det tyske statsapparatet i stor grad utviklet seg innenfor disse riksfyrstedømmene fremfor hos keisermakten.

## Sammensetning av kurfyrstekollegiet
Fra senmiddelalderen til 1600-tallet besto kurfyrstekollegiet av syv riksfyrster; tre geistlige og fire verdslige:

* erkebiskopen av Mainz
* erkebiskopen av Köln
* erkebiskopen av Trier
* pfalzgreven ved Rhinen
* kurfyrsten av Sachsen
* markgreven av Brandenburg
* kongen av Böhmen

I det 17. århundre ble kollegiet utvidet med:

* hertugen av Bayern
* hertugen av Braunschweig-Lüneburg (det senere kongeriket Hannover)

Riksdeputasjonshovedbeslutningen fra 1803 opphevet de geistlige kurene Köln og Trier samt den pfalziske kur, og overdro Mainz-kurverdigheten til det nye fyrstedømmet Regensburg-Aschaffenburg. Fire nye riksfyrster mottok kurverdigheten, men kunne ikke lenger utøve den etter det gamles rikets ende i 1806. Disse var:

* erkebiskopen av Salzburg
* hertugen av Württemberg
* markgreven av Baden
* landgreven av Hessen-Kassel

## Referanser


## Litteratur
* Bagge, Sverre (2004): *Europa tar form*. Oslo: Cappelen.
* Bryce, J. (1887): *The Holy Roman Empire*, 8. utg. New York: Macmillan.
* Chambers, Ephraim, red. (1728): «Elector», *Cyclopædia, or an Universal Dictionary of Arts and Sciences*
* Imsen, Steinar (2000): *Europa 1300–1550*. Oslo: Universitetsforlaget.
* Johannes, Klaus-Frédéric (2008): «Die Goldene Bulle und die Praxis der Königswahl 1356–1410», *Archiv für mittelalterliche Philosophie und Kultur*. Bd. 14, s. 179–199.
* Wolf, Armin, red. (2002): *Königliche Tochterstämme, Königswähler und Kurfürsten*. Klostermann, Frankfurt am Main , , (*Studien zur europäischen Rechtsgeschichte* 152).

## Eksterne lenker
*