Voluspå

***Voluspå*** (norrønt: *Vǫluspá* = «volvens spådom»), er et dikt i 66 vers om universets historie og framtid.

Diktets navn er laget av Snorre Sturlason. Verken *[[Codex Regius]]* eller *[[Hauksbók]]* har noe navn på diktet. *Voluspå* er det første av de 29 diktene som innleder *Codex regius* av *[[Den eldre Edda]]* fra sent 1200-tall. I *Hauksbók* er det først tilføyd etter Hauk Erlendssons død i 1334. I tillegg gjengir Snorre de aller fleste versene i *Den yngre Edda*.

## Oppbygging
Voluspå er diktet i versemålet fornyrdislag, ispedd stev gjennom bruken av faste refreng. Diktet har to tydelige refrenger:

* «Vituð ér enn – eða hvat?» («Vet dere enn – eller hva?»), som gjentas flere steder (vers 27, 28, 33, 35, 39, 41, 48, 54 og 58). Dette fungerer som en retorisk utfordring fra volven, markerer overganger i fortellingen og viser til muntlig formeltradisjon.
* Garm‑refrenget, gjentatt i vers 44, 49, 54 og 58: «Geyr nú Garmr mjök fyr Gnipahelli, festr mun slitna, en freki renna…» Dette fungerer som en apokalyptisk markør for ragnarok‑fasene og regnes ofte som et eldre formelvers.

Bruken av fornyrðislag knytter diktet til den eldste norrøne, muntlige fortellertradisjonen. Versemålet består av korte, allitererende verslinjer ordnet i par, med relativt fri syntaks og hyppig bruk av formeluttrykk. Dette gir teksten en rytmisk og arkaiserende stil som understøtter diktets funksjon som profetisk visjonsdikt.

## Innhold
Dette er både en skapelsesberetning og en dommedagsprofeti, og avsluttes med en kort, men henført skildring av en etterpå følgende ny og bedre verden. Diktet er lagt i munnen på  en volve som retter sine ord til «Heimdalls sønner» (en kjenning for menneskeheten). Hun het Heid, og «alltid var hun yndet av onde kvinner». I annet vers fortelles at hun «satt ute» - dvs. bedrev *útiseta* («utesitting») der volven satt i nattemørket i et veikryss eller på en jordfast stein - da Odin ankom for å lære om fremtiden.

I kvadet rekapitulerer hun først historien fra skapelsen og frem til samtiden, da *Voluspå* ble skapt. Da verden var ung, opplevde gudene en gullalder, som fikk en ende da tre jotnejenter dukket opp. Dette viser til en myte som ikke kjennes fra noen annen tekst. Hendelsen resulterer i at dvergene blir til. Det følger seks strofer med dvergenes navn, kalt *Dvergatal* («dverg-ramsen») som er blitt tolket som et senere innskudd og derfor utelatt i noen utgaver. Etter *Dvergatal* følger skapelsen av menneskene og en beskrivelse av Yggdrasil.

Etter dette spår Heid hva som vil komme; i skremmende bilder beskriver hun verdens undergang i ragnarok og gudenes fall. Odin selv blir drept av fenrisulven som har slitt seg fri, og like før verdens ende utkjemper Tor, som siste gjenlevende gud, et endelig slag med Midgardsormen. Til sist slukner solen, mens verden synker i havet. I de siste strofene beskrives hvordan jorden igjen stiger opp av havet, verdens gjenfødsel. «Åkrene vokser uten å bli sådd. Alt vondt blir bedre; Balder kommer.»

I Hauksbók er det tilføyd et 67. vers, der dragen Nidhogg kommer flygende fra Niðafjöll med lik i sine fjær. Verset er en utvidet variant av diktets avslutning og forekommer ikke i Codex Regius.

*Voluspås* opphav er ukjent, men det antas at det er diktet enten i Norge eller på Island sent på 900-tallet i brytningstiden mellom hedendommen og kristendommen, og nedskrevet på 1200-tallet.

## Diktet i oversettelse
Diktet er her oversatt fra norrønt fra den norrøne teksten, som:

1.
Jeg ber alle hellige ætter om å høre,
store og små,
Heimdalls sønner.
Vil du, Valfar,
at jeg skal fortelle vel
de gamle sagn om folk,
slik jeg husker dem fra først av?

2.
Jeg minnes jotnene,
født i urtiden,
de som oppfostret meg
i eldgamle dager.
Jeg minnes ni verdener,
ni trollkvinner,
og det mektige skjebnetreet
under molden.

3.
I tidens morgen,
da ingenting var,
fantes verken sand eller sjø
eller kjølige bølger.
Jorden fantes ikke,
heller ikke himmelen.
Bare Ginnungagap –
og intet gress.

4.
Før Burs sønner
løftet landet opp,
de som skapte
det mektige Midgard.
Solen skinte sørfra
på hallens steiner,
og jorden ble grønn
av spirende løk.

5.
Solen kastet sørfra
sin følgesvenn månen
med høyre hånd
over himmelens kant.
Solen visste ikke
hvor hun hadde sin hall,
månen visste ikke
hvilken makt han eide,
stjernene visste ikke
hvor de skulle stå.

6.
Da gikk alle makter
til dommerseter,
de hellige guder,
og rådslo om dette.
Natt og hennes ætter
gav de navn,
morgen kalte de én,
og midt på dagen,
ettermiddag og kveld,
for å telle årene.

7.
Æsene møttes
på Idavollen.
Der bygde de høye
hov og altere.
De smidde ovner,
formet rikdom,
skapte tenger
og laget verktøy.

8.
De spilte brettspill
på tunet,
glade var de,
og de manglet ikke
gull til noe.
Til tre mektige
trollkvinner kom
fra Jotunheimen.

9.
Da gikk alle makter
til dommerseter,
de hellige guder,
og rådslo om
hvem som skulle skape
dvergenes ætter
av Brimes blod
og Blåins knokler.

10.
Mótsognir var
den mektigste
av alle dverger,
Durin den andre.
Mange menneskelignende
vesener skapte de
i jordens dyp,
slik Durin sa.

11–16.
(Her følger dvergenavnene, gjengitt uten modernisering.)

Nýi, Niði,
Norðri, Suðri,
Austri, Vestri,
Alþjófr, Dvalinn,
Nár og Náinn,
Nípingr, Dáinn,
Bívurr, Bávurr,
Bömburr, Nóri,
Ánn og Ánarr,
Óinn, Mjöðvitnir.

Veggr og Gandalfr,
Vindalfr, Þorinn,
Þrár og Þráinn,
Þekkr, Litr og Vitr,
Nýr og Nýráðr,
Reginn og Ráðsviðr.

Fíli, Kíli,
Fundinn, Náli,
Hefti, Víli,
Hannar, Svíurr,
Billingr, Brúni,
Bíldr og Buri,
Frár, Hornbori,
Frægr og Lóni,
Aurvangr, Jari,
Eikinskjaldi.

Dverger i Dvalins følge
skal telles blant
løvenes ætter,
de som dro
fra hallens stein
fra Aurvangrs hjem
til Jøruvoll.

Draupnir var der
og Dolgþrasir,
Hár, Haugspori,
Hlévangr, Glóinn,
Dóri, Óri,
Dúfr, Andvari,
Skirfir, Virfir,
Skáfiðr, Ái.

Alfr og Yngvi,
Eikinskjaldi,
Fjalarr og Frosti,
Finnr og Ginnarr.
Dette skal alltid
bli husket
så lenge verden står.

17.
Til tre kom
fra denne flokken
kraftige og kjærlige
æsene til huset.
På stranden fant de
Ask og Embla,
svake og uten skjebne.

18.
De manglet ånd,
de manglet sinn,
de manglet varme og liv
og gode farger.
Ånd gav Odin,
sinn gav Hønir,
varme gav Lódur
og gode farger.

19.
Jeg vet at Ask står,
Yggdrasil heter han,
det høye treet,
skyllet med hvit leire.
Derfra kommer doggen
som faller i dalene.
Alltid står han grønn
over Urds brønn.

20.
Derfra kommer møyer
med stor visdom,
tre fra sjøen
som står under treet.
Urd het den ene,
Verdande den andre,
Skuld den tredje.
De ristet runer,
de la lover,
de valgte liv
for menneskebarn,
skjebner for menn.

21.
Hun minnes det første
folkemord i verden,
da Gullveig
ble gjennomboret med spyd
og brent i Hars hall.
Tre ganger brent,
tre ganger født,
ofte, ikke sjelden –
og likevel lever hun.

22.
Heid kalte de henne
når hun kom til husene,
en spåkyndig volve
som trollbandt staver.
Hun seidet der hun kunne,
hun seidet sinnene bort,
alltid var hun elsket
av onde kvinner.

23.
Da gikk alle makter
til dommerseter,
de hellige guder,
og rådslo om
hvorvidt æsene
skulle betale bot
eller om alle guder
skulle eie goder.

24.
Odin kastet spydet
og skjøt i folket,
det var det første
folkeslaget i verden.
Borgmuren brast
i æsenes by,
vanene stormet
over vollene.

25.
Da gikk alle makter
til dommerseter,
de hellige guder,
og rådslo om
hvem som hadde blandet
luften med svik
eller gitt jotunætt
til Odins brud.

26.
Tor alene slo
i rasende mot,
han sitter sjelden
når slikt blir sagt.
Ed ble brutt,
ord og løfter,
alle mektige avtaler
mellom gudene.

27.
Hun vet at Heimdalls
hemmelige horn
er skjult under
det hellige treet.
Hun ser seg selv
skylle i gjørmete vann
av Valfars pant.
Vet dere ennå – eller hva?

28.
Alene satt hun ute
da den gamle kom,
gudenes skaper,
og så henne i øynene.
Hva spør du meg om?
Hvorfor prøver du meg?
Jeg vet alt, Odin –
hvor du skjulte øyet,
i Mimes brønn.
Mimir drikker mjød
hver morgen
av Valfars pant.
Vet dere ennå – eller hva?

29.
Herfar gav henne
ringer og smykker,
kloke ord
og spådomsstaver.
Vidt og bredt
så hun over verden.

30.
Hun så valkyriene
komme vidt omkring,
ferdige til å ri
til gudefolket.
Skuld bar skjoldet,
Skögul det andre,
Gunn, Hild, Göndul
og Geirskögul.
Nå er Herjans
døtre nevnt,
ferdige til å ri
over slagmarken.

31.
Jeg så Balder,
den blodige guden,
Odins barn,
skjebnen skjult.
En misteltein
sto høyere enn marken,
slank og vakker.

32.
Av denne kvisten,
som syntes så uskyldig,
ble en farlig
sorgpil laget.
Hod skjøt den.
Balders bror
ble født for tidlig,
men Odins sønn
hevnet ham én natt gammel.

33.
Han vasket aldri hender
eller kjemmet hår
før han bar Balders fiende
til bålet.
Frigg gråt
i Fensalene
over Valhalls ulykke.
Vet dere ennå – eller hva?

34.
Vali vred
de harde bånd,
sterke lenker
av tarmer.

35.
Hun så et fanget vesen
ligge under Hveralund,
en listig skikkelse
lik Loke.
Der sitter Sigyn
ikke glad
ved sin mann.
Vet dere ennå – eller hva?

36.
En elv faller østfra
gjennom giftige daler,
med kniver og sverd.
Slid heter den.

37.
I nord sto
på Nidavoll
en hall av gull
for Sindres ætt.
En annen sto
på Okolnir,
en ølhall for jotnen
Brimir.

38.
Hun så en hall
stå langt fra solen
på Nástrond.
Nordvendte dører.
Gift drypper
gjennom taket,
hallen er flettet
av ormenes rygger.

39.
Hun så der vade
i tunge strømmer
menedsmenn
og mordere
og de som forfører
andres ektefeller.
Nidhogg sugde
de dødes lik,
ulven rev dem.
Vet dere ennå – eller hva?

40.
I Jarnveden
satt den gamle
og fødte der
Fenres slekt.
En av dem
skal sluke månen
i trollham.

41.
Han fylles av livet
til dødsdømte menn,
farger guders haller
med rød blod.
Solen blir sort
somrene etter,
alle vinder onde.
Vet dere ennå – eller hva?

42.
På en haug satt
og slo på harpe
gygrenes vokter,
glad Eggther.
En rød hane gol
i galgetreet,
Fjalar heter han.

43.
Gullinkambe gol
for æsene,
han vekker helter
hos Herjafar.
En annen galer
under jorden,
en svart rød hane
i Hels saler.

44.
Nå uler Garm
ved Gnipaheller,
lenken vil briste
og ulven renne.
Jeg vet mange ting,
jeg ser langt frem
til gudenes skjebne
og seierherrenes fall.

45.
Brødre skal slåss
og bli hverandres bane,
søskenbarn
skal bryte slektskap.
Hardt er i verden,
hor er stort.
Øksetid, sverdtid,
skjold blir kløvd.
Vindtid, ulvetid,
før verden styrter.
Ingen mann
skal skåne en annen.

46.
Mimes sønner leker,
skjebnen tennes
ved det klangfulle
Gjallarhorn.
Høyt blåser Heimdall,
hornet er i luften.
Odin taler
til Mimes hode.

47.
Yggdrasil skjelver,
asken står,
det gamle treet stønner.
Jotnen bryter løs.
Alle skjelver
på helveiene
før Surts ild
sluker alt.

48.
Hva er med æsene?
Hva er med alvene?
Jotunheim dundrer,
æsene holder ting.
Dvergene stønner
foran steinportene,
fjellviserne.
Vet dere ennå – eller hva?

49.
Nå uler Garm
ved Gnipaheller…
Nå uler Garm ved Gnipaheller,
lenken vil briste,
og ulven renne.
Jeg vet mange ting,
jeg ser langt frem
til gudenes skjebne
og seierherrenes fall.

50.
Hrymr kommer østfra,
løfter skjoldet.
Jormungand vrir seg
i jotunraseri.
Ormen slår bølgene,
ørnen skriker,
den bleke sluker lik.
Naglfar løsner.

51.
Skipet kommer østfra,
Muspells menn
farer over havet,
og Loki styrer.
Tåpne sønner
følger ulven,
Byleists bror
er med i følget.

52.
Surt kommer sørfra
med ødeleggende ild.
Sverdet hans skinner
som solen.
Fjell knaker,
troll faller,
menn trår helveier,
himmelen revner.

53.
Da kommer Friggs
andre sorg,
når Odin går
mot ulven.
Beli’s banemann
går mot Surt.
Da faller Friggs
elskede.

54.
Nå uler Garm
ved Gnipaheller…

55.
Da kommer Vidar,
Sigfars sønn,
og kjemper
mot uhyret.
Han lar Hvedrungs sønn
stå med sverdet
i hjertet,
og hevner faren.

56.
Da kommer den mektige
Hlódyns sønn,
Odins barn,
mot ormen.
Midgards vokter
dreper den i raseri.
Alle menn
må forlate hjemmet.
Ni skritt går
Fjorgyns sønn
før han faller
for den fryktløse slangen.

57.
Solen sortner,
jorden synker i havet,
klare stjerner
forsvinner fra himmelen.
Ilden raser,
livets tre brenner,
høy varme
slår mot himmelen.

58.
Nå uler Garm
ved Gnipaheller…

59.
Hun ser jorden
stige opp igjen
for andre gang,
grønn og frisk
fra havet.
Fossene faller,
ørnen flyr over,
fanger fisk
fra fjellet.

60.
Æsene møtes
på Idavollen
og dømmer
jordens skjebne.
De minnes
de store hendene
og Fimbultyrs
gamle runer.

61.
Der skal de finne
de underlige
gylne tavlene
i gresset,
som de eide
i urtiden.

62.
Usådde åkrer
skal vokse.
Alt ondt skal bedres.
Balder skal komme.
Hod og Balder
skal bo sammen
i Hrofts hellige saler,
gudenes helligdom.
Vet dere ennå – eller hva?

63.
Hønir skal velge
hellige staver,
og sønnene
til to brødre
skal bygge
vindens vide hjem.
Vet dere ennå – eller hva?

64.
Hun ser en sal
stå lysere enn solen,
tekket med gull,
på Gimle.
Der skal trofaste
flokker bo
og nyte lykke
i all evighet.

65.
Da kommer den mektige
til gudedømmet,
en som råder
over alt.

66.
En mørk drage
kommer flygende,
en skinnende orm
fra Nidafjell.
I fjærene bærer han
lik.
Nidhogg flyr
over sletten.
Nå synker hun ned.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Voluspå på norrønt Flere oversettelser til norsk, færøysk, dansk og svensk.
* McKinnell, John: «Völuspá and the Feast of Easter» (PDF), *Alvíssmál* 12 (2008): 3-28.
* https://web.archive.org/web/20170919023855/http://eldar-heide.net/Publikasjonar%20til%20heimesida/Samandrag%20Volusp%C3%A5.pdf
* Knut Ødegård: "Edda-dikt I", Oslo 2013.