Utvandring

**Utvandring**, eller **emigrasjon**, er å forlate sitt bosted for å bosette seg utenlands. Det er det samme som innvandring, bare sett fra det opprinnelige bostedet. Grunnene til at folk utvandrer kan være mange, men skyldes ofte politiske, religiøse eller økonomiske årsaker.

Å **ekspatriere** er å sende eller forvise en person fra vedkommendes fedreland, mens den refleksive formen *å ekspatriere seg* er å forlate sitt fedreland for å ta varig opphold i et annet land.

Den høye andelen norskamerikanere skyldes norsk utvandring til USA på 1800- og 1900-tallet. Til Norge i har mange utvandret fra Polen.

Under Vietnamkrigen utvandret rundt ett hundre tusen av USAs borgere for å slippe tvangsutskrivning til militærtjeneste som kunne føre til oppdrag utenfor landets grenser.

## Utvandringsrestriksjoner
Noen land begrenser borgernes mulighet til å utvandre til andre land. Etter 1668 forbød Qing-keiseren han-kinesere å flytte til Mandsjuria. I 1681 beordret keiseren byggingen av Pilepalisaden – en barriere som skulle hindre kinesere i å ta seg inn på mandsjuenes og mongolenes landområder.

Restriksjoner kan også oppstå som følge av et komplisert lovverk. Mange land tilbyr ulike visumtyper, og hver av dem har sine egne særregler.

Sovjet-Russland, og senere Sovjetunionen, begynte å innføre slike restriksjoner i 1918 og strammet gradvis inn lovverket og grensekontrollen, helt til selv ulovlig utvandring innen 1928 var blitt praktisk talt umulig. For å forsterke disse tiltakene ble det innført intern passkontroll og individuelle bytillatelser, «propiska» («bostedsregistrering»), samt interne begrensninger i bevegelsesfriheten, ofte omtalt som «101-kilometersregelen» – bestemmelser som i betydelig grad begrenset mobiliteten, også innenfor små områder.

Ved slutten av andre verdenskrig i 1945 okkuperte Sovjetunionen flere land i Sentral-Europa, samlet i Østblokken, og de fleste innbyggerne i de nyervervede områdene søkte uavhengighet og ønsket at sovjetene skulle trekke seg ut. Fram til 1950 utvandret mer enn 15 millioner mennesker fra øst-europeiske land okkupert av Sovjetunionen og flyttet vestover i løpet av de fem årene som fulgte umiddelbart etter andre verdenskrig. Ved begynnelsen av 1950-årene hadde den sovjetiske tilnærmingen til kontroll av innenlands forflytning blitt overtatt av de fleste andre landene i Østblokken. Restriksjonene som ble innført i Østblokken, stanset det meste av migrasjonen fra øst til vest, og i perioden fra 1950 til 1990 ble det registrert bare 13,3 millioner utvandringer til Vesten. Likevel flyttet hundretusener av østtyskere hvert år til Vest-Tyskland gjennom et «smutthull» i ordningen mellom Øst- og Vest-Berlin, der bevegelsene ble regulert av de fire okkupasjonsmaktene fra andre verdenskrig. Utvandringen førte til en omfattende «hjerneflukt» fra Øst-Tyskland til Vest-Tyskland, særlig blant unge, høyt utdannede fagfolk, slik at nesten 20 % av Øst-Tysklands befolkning innen 1961 hadde flyttet til Vest-Tyskland. I 1961 satte Øst-Tyskland opp en piggtrådsperring, som senere ble utvidet og utviklet til Berlinmuren, og smutthullet ble i praksis stengt. I 1989 falt Berlinmuren; deretter fulgte Tysklands gjenforening, og i løpet av to år – Sovjetunionens oppløsning.

Ved begynnelsen av 1950-årene ble den sovjetiske tilnærmingen til kontroll av internasjonal forflytning også overtatt av Kina, Mongolia og Nord-Korea. Nord-Korea begrenser fortsatt utvandring strengt og opprettholder et av verdens mest restriktive utvandringsregimer, selv om enkelte nordkoreanere fortsatt klarer å utvandre ulovlig til Kina. Andre land som i ulike perioder har hatt strenge utvandringsrestriksjoner, omfatter Angola, Egypt, Etiopia, Mosambik, Somalia, Afghanistan, Burma, Demokratiske Kampuchea (Kambodsja fra 1975 til 1979), Laos, Nord-Vietnam, Irak, Sør-Jemen og Cuba.

## Se også
* Migrasjon | Innvandring | Flyktning
* Norsk emigrasjon til USA
* Liste over oversjøiske utvandringer fra Norge (1876–1918)
* Innvandrere i Norge

## Fotnoter


## Referanser


## Eksterne lenker
*