Prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers

**Prajñāpāramitāsūtraen i 10&nbsp;000 vers**
(sanskrit: *ārya­daśa­sāhasrikā­prajñā­pāramitā­nāma­mahā­yāna­sūtra* eller *daśasāhasrikāprajñāpāramitāsūtra*, devanāgarī: र्यदअस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्न्ममह्य्नस्त्र eller दअस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्स्त्र, tibetansk: འཕགས་པ་ཤེས་རབ་ཀྱི་ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ་ཁྲི་བ་ཞེས་བྱ་བ་ཐེག་པ་ཆེན་པོའི་མདོ eller ཤེར་ཕྱིན་ཁྲི་པ།, wylie: *'phags pa shes rab kyi pha rol tu phyin pa khri ba zhes bya ba theg pa chen po'i mdo* eller *sher phyin khri pa*, mongolsk: *qutuγ-tu bilig-ün cinadu kijaγar-a kürügsen tümen silüg-tü kemekü yeke kölgen sudur*) er en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. Den er en av de største mahāyānasūtraene, og inngår i den omfattende litteraturen som kalles ''prajñāpāramitā''. Den regnes også som en del av «den store prajñāpāramitāsūtraen».

Teksten er inndelt i 33 kapitler og opptar bind 31 og 32 i seksjonen *sher phyin* (ཤེར་ཕྱིན) i Derge Kanguyr i den tibetanske buddhistiske kanon. Oversettelsen til tibetansk ble foretatt under regjeringstiden til Trisong Detsen (742-796) av den tibetanske oversetteren Nanam Yeshé Dé i samarbeid med inderne Jinamitra, Prajñāvarman og Śilendrabodhi. Originalen var et sanskritmanuskript fra Nepal. Omkring 1600 ble teksten oversatt fra tibetansk til mongolsk av Siregeti Guusi Chorji. Teksten er ikke bevart på sanskrit og er fraværende i den kinesiske buddhistiske kanon.

## Innledende betraktninger
### Prajñāpāramitā

Prajñāpāramitā er sanskrit og oversettes gjerne med «visdommens perfeksjon». En mer forklarende oversettelse er «visdommen (*[[Prajñā (buddhisme)|prajñā]]*) som har trengt hinsides eller transcendert (*[[paramita|pāramitā]]*) verdens lidelse». I mahāyānabuddhistiske retninger regnes prajñāpāramitā som den sjette av seks *pāramitās*. I lotussūtraen og det rene lands sūtra er de seks pāramitās oppregnet slik:

**[[dāna]] pāramitā* (generøsitet)
**[[Sīla|śīla]] pāramitā* (moral)
**[[kṣānti]] pāramitā* (tålmodighet)
**[[vīrya]] pāramitā* (energi)
**[[Dhyāna i buddhismen|dhyāna]] pāramitā* (meditasjon)
**prajñā pāramitā* (visdom)

Prajñāpāramitā står sentralt i en ontologisk lære om «tomheten» (*[[śūnyatā]]*) som har funnet sin utforming innenfor skolene madhyamaka, zen og dzogchen. Prajña er å innse at alle fenomener er flyktige og forgjengelige fordi de er tomme for egen eksistens *([[svabhāva]])*. Som hjelp i meditasjon bruker prajñāpāramitātekstene numeriske lister *(mātŗka)* fra de skolastiske *[[abhidharma]]*-tekstene.

Den rytmiske gjentagelsen av disse numeriske listene er det som gir prajñāpāramitātekstene deres enorme størrelse. Litt forenklet kan vi si at prajñāpāramitāsūtraen i 10&nbsp;000 vers på mange områder er den samme teksten som prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers; forskjellen er antall gjentagelser av numeriske lister. Og på samme måten er prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers og prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers ytterligere utvidelser. Dette er et overforenklet utsagn, for det er også andre forskjeller på innholdet i disse fire tekstene (og til dels store forskjeller i innholdet mellom utgavene i 18&nbsp;000 og 25&nbsp;000 vers), men vi kan nevne at omkring 85&nbsp;000 av versene i utgaven på 100 000 vers, består av slike gjentagelser.

Pālikanonen definerer *paññā* *(prajñā)* som innsikt i virkelighetens sanne natur, nemlig *[[anitya]]* (uforgjengeligheten), *[[dukkha]]* (lidelsen), *[[anatman|anātman]]* (mangelen på et selv) og *śūnyatā*. I prajñāpāramitātekstene blir det i tillegg til *prajñā* (visdom), lagt vekt på *[[karuṇā]]* (medlidenhet). Dette er to egenskaper som kreves av en bodhisattva.

Både pālikanonen og den store prajñāpāramitāsūtraen deler Buddha's fjerde edle sannhet – den 8-delte veien, opp i etiske regler *(śila)*, kontemplasjon *(samādhi)* og visdom *(prajña)*. Prajña i denne forbindelse er erkjennelsen av eksistensens fire «generelle tilstander» *(samyāna-[[lakṣaṇa]])*:

* Alle ting som er dannet av årsaker er forgjengelige
* Alle ting som er forgjengelige er forbundet med lidelse
* Alle ting er *anātman* (uten noe permanent selv)
* Nirvāna er fredfylt

Prajñāpāramitā er også navnet på en kvinnelig bodhisattva eller «kommende Buddha», som personifiserer denne visdommen. I Kina er hun noen ganger blitt identifisert som identisk med Guānyīn. Som en kvinnelig frelseskikkelse og et symbol på moderlighet, er hun sentral i retningen det rene land. I Tibet personifiseres prajñãpāramitā med Avalokiteśvara (Chenrezig).

### En forkortet utgave av de tre lengste prajñãpãramitãsūtraene

Hvis vi leser Edward Conze, kan vi få inntrykk av at prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers er en ren utvidelse (i form av gjentagelser av numeriske lister) av prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers. Dette er i så fall en misforståelse. I denne artikkelen legger vi til grunn at prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers snarere er en komprimert og forkortet form av de tre større sūtraene på 18&nbsp;000, 25&nbsp;000 og 100&nbsp;000 vers; dette ble også gjort av den japanske orientalisten Ryfishé Hitaka ved universitetet i Kyūshū i 1958 og da teksten for første gang ble oversatt til engelsk i 2018.

Teksten er inndelt i 33 kapitler og opptar bind 31 (ga, folioene 1b-91a) og 32 (nga, folioene 92b-397) i seksjonen *sher phyin* (ཤེར་ཕྱིན) i Derge Kanguyr i den tibetanske buddhistiske kanon.  Oversettelsen til tibetansk ble foretatt under regjeringstiden til Trisong Detsen (742-796) av den tibetanske oversetteren Nanam Yeshé Dé i samarbeid med inderne Jinamitra, Prajñāvarman og Śilendrabodhi. Originalen var et sanskritmanuskript fra Nepal. Omkring 1600 ble teksten oversatt fra tibetansk til mongolsk av Siregeti Guusi Chorji. Den utgjør bind 45 i den mongolske Ulan Bator Kanguyr.

Teksten er ikke bevart på sanskrit eller i noen annen indoarisk språkdrakt. Den kjennes heller ikke i noen oversettelse til kinesisk. Den er derfor fraværende i prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng og finnes ikke i Taishō Shinshū Daizokyō, i Tripitaka Koreana eller i noen annen utgave av den kinesiske buddhistiske kanon.

Edward Conze betvilte derfor at teksten var autentisk, og antydet at sūtraen kan ha blitt satt sammen i Tibet. Dette er likevel usannsynlig, da den i stil og innhold stemmer overens med de tre største versjonene på 18&nbsp;000, 25&nbsp;000 og 100&nbsp;000 vers. Den er også svært forskjellige fra de genuine tibetanske tekstene som ble satt sammen i det 9. århundre, da den ble opplistet i katalogen Denkarma (*ldan dkar ma*). Situ Paṇchen’s katalog over Degé (Derge) Kangyur inneholder kolofonen til denne sūtraen, og forteller at den ble oversatt til tibetansk av Jinamitra, Prajñāvarman og oversetteren Nanam Yeshé Dé.

Ryfishé Hitaka hevdet at teksten er en urgelmessig og fordreid versjon av de tre lengste sūtraene; dette var likevel ikke basert på en detaljert analyse av sūtraen selv, som er en kompakt og koherent omarbeidelse av de lengste versjonene på 18&nbsp;000, 25&nbsp;000 og 100&nbsp;000 vers. Teksten har mer til felles med disse tekstene enn med prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers.

Den norske indologen Sten Konow (1867–1948) var den første som tok denne sūtraen på alvor i et pionerarbeid fra 1941, hvor han rekonstruerte sanskrit-teksten i de to første kapitler. Disse kapitlene ramser opp de 367 aspekter av fenomener (*dharma*, ཆོས།, *chos*), meditative erfaringer, attributter av årsaker og virkninger, og den gevinst (*prāpti*, ཐོབ་པ།, *thob pa*) som utgjør essensen av sūtraene, og Konow sammenlignet dem med de som finnes i andre prajñāpāramitāsūtraer og mahāyānatekster overhodet. Med hensyn til den uvanlige oppramsingen av 78 mindre kjennetegn, i stedet for 80, påpekte han at prajñāpāramitāsūtraen i 10&nbsp;000 vers «kan representere et tidlig forsøk», som er eldre enn nummereringen i mahāvastu, lalitavistaraḥsūtraen og mahāvyutpatti, som alle synes å nedstamme fra en felles kilde. Hvis dette er riktig, er det enda et bevis på at teksten ikke er en tibetansk konstruksjon som ble skapt etter det 9. århundre. *Mahāvastu* ble for eksempel samlet mellom det 2. og det 4. århundre e.Kr.

I 2018 ble prajñãpãramitãsūtraen i 10&nbsp;000 vers for første gang oversatt til et vestlig språk (engelsk) i sin helhet av Padmakara Translation Group under ledelse av Jigme Khyentse Rinpoche and Pema Wangyal Rinpoche. Som hjelp under oversettelsen, har de identifisert parallelle passasjer på sanskrit i to utgaver av sanskritmanuskripter av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers, utgitt av Nalinaksha Dutt (1893–1971) i 1934 og av Takayasu Kimura fra 1986 til 2007. Sistnevnte har også et trespråklig vokabular. Ellers har Conze’s materiale vært viktig, deriblant hans ordbok for Prajñā­pāramitālitteraturen, og hans sammensatte oversettelse av de lengre sūtraene.

## Tekstens struktur
### Teksten i Dergé Kangyur
I Dergé Kangyur (སྡེ་དགེ བཀའ་འགྱུར) fra 1733 inngår teksten i seksjonen *sher phyin* (ཤེར་ཕྱིན) eller *prajñā­pāramitā*, som er en underavdeling av mahāyānasūtraene eller *mdo* (མདོ།). Den er tekst nr 12 og opptar folioene 1b.1–91a.7 i bind 31 (ག, Ga) og folioene 92b.1–397a.7 i bind 32 (ང, Nga).

I katalogene over tibetanske buddhistiske skrifter ved universitetet i Tōhoku som ble publisert av Hukuju Ui og Yensho Kanakura, er den tekst nr 11. Nummereringen i disse katalogene er merket med «Tōh.» (Tōhoku).

Teksten er delt opp i 38 seksjoner: To innledende seksjoner (a1-a2), 33 kapitler (i 34 bampos) og tre avsluttende seksjoner (c1-c3). Utgaven i Dergé Kangyur har ingen illustrasjoner, og består av 789,5 sider.

### Tittelen og forfatterens hyllest (a1-a2)
Folio 1b.1-1b.2 i bind 31 inneholder en tittelbeskrivelse (a1) og en religiøs hyllest fra forfatteren (a2): 

Etter hyllesten følger teksten *bam​po ​dang ​po* (བམ་​པོ་​དང་​པོ), «første bampo», og selve sūtraen begynner.

### Kapitler og seksjoner (b1-b34)

### Avslutning og kolofon (c1-c3)
Folio 397a.5-a.7 i bind 32 inneholder en avsluttende seksjon (c1), en kolofon (c2) og et avsluttende sitat på sanskrit (c3):

### Inndeling i henhold til Abhisamayālaṃkāra

Prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers er revidert i henhold til *Abhisayamayālaṃkāra*, «ornamentet av erkjennelser», en kommentar av Maitreyanātha (ca 270-350 e.Kr.). *Abhisayamayālaṃkāra* er en hellig tekst innenfor tibetansk buddhisme som oppsummerer de store prajñāpāramitāsūtraene i form av åtte erkjennelser *(alaṃkāras)*:

* Forståelsen av alle fenomener (*sarvākāra­jñāna*, *rnam mkhyen*)
* Forståelsen av alle aspekter av veien (*mārga­jñatā*, *lam gyi rnam pa shes pa nyid*)
* Forståelsen av allvitenhet (*sarva­jñatā*, *thams cad shes pa nyid*)
* Klar erkjennelse av alle fenomener (*sarvākārābhi­sambodha*, *rnam kun mngon rdzogs rtogs pa*)
* 5. Kulminasjonen av klar erkjennelse (*mūrdhābhi­samaya*, *rtse mor phyin pa’i mngon rtogs*)
** 1. Dens kjennetegn
** 2. Veksten
** 3. Stødig posisjon
** 4. Fullstendig stabilisering av tenkningen
** 5. Veien av å se
** 6. Veien av utvikling
** 7. Den uhindrede konsentrasjon
** 8. De 16 feiltagelser
* 6. Seriell klar erkjennelse
* 7. Klar erkjennelse på et øyeblikk
* 8. Attributtene til dharmakāya

Orientalisten Edward Conze (1904–1979) utga i 1985 en oversettelse av «den store prajñāpāramitāsūtraen». I denne oversettelsen har han kategorisert tekstens kapitler i henhold til inndelingen i Abhisamayālaṃkāra. Conze har i så måte skapt en viss klarhet og forståelse i prajñāpāramitālitteraturens skremmende og uoversiktlige labyrint, men på den andre siden kan hans tilnærmingsmåte etterlate seg forvirring og uklarhet.

«Den store prajñāpāramitāsūtraen» er ikke én enkelt tekst, men en fellesbetegnelse på fem forskjellige tekster i henholdsvis 100.000, 25.000, 18.000, 10.000 og 8.000 vers – i tillegg til en sjette tekst som kun er bevart på kinesisk. Conze hentet materiale fra fire av disse tekstene og satte sammen disse «puslespillbrikkene» til én enkelt tekst. I så måte har han faktisk utgitt en tekst som ikke eksisterer. Under sitt arbeide, har han dessuten unnlatt utgaven i 10.000 vers og den sjette teksten som bare finnes på kinesisk.

I sin oversettelse presenterer han «den store prajñāpāramitāsūtraen» med 83 kapitler. Denne kapittelinndelingen har han hentet fra prajñāpāramitāsūtraen i 18.000 vers, slik den er bevart på sanskrit i Gilgitmanuskriptene. Den kinesiske oversettelsen av prajñāpāramitāsūtraen i 18.000 vers (tekst nr 3 i prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng) har imidlertid 31 kapitler, og den tibetanske versjonen i Kangyur har 87 kapitler og 60 seksjoner. Conze benyttet seg ikke av den kinesiske versjonen, men tok kun for seg den tibetanske versjonen. Conze har inndelt prajñāpāramitāsūtraen i 18.000 vers etter folionumrene i bind 26–28 i Narthang Kangyur (datert fra 1730 til 1732). Han brukte ikke den tibetanske inndelingen i 87 kapitler, men presset «malen» på 83 kapitler inn i den tibetanske versjonen ved å kun oppgi folionummer.

Den tibetanske versjonen av prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers, har 76 kapitler og 78 seksjoner. Det finnes videre fire forskjellige kinesiske versjoner i henholdsvis 90, 27, 33 og 85 kapitler. Conze har unnlatt å benytte den tibetanske eller de kinesiske versjonene, og har i stedet brukt sanskritmanuskriptet Ms. Add 1628, som befinner seg i universitetsbiblioteket i Cambridge University. Han betraktet dette manuskriptet som det mest nøyaktige eksemplaret på sanskrit. Dette eksemplaret har 8 kapitler fordelt på 594 folioer, men Conze har ikke brukt kapittelinndeling i sin oversikt. For det første kapittelets vedkommende (de 200 første folioer, og omkring 1/3 av teksten), har han brukt sidetallene i oversettelsen til Nalinaksha Dutt fra 1934. For kapitlene 2–8 har han bare benyttet folionumrene i Ms. Add 1628.

Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers har 72 kapitler i den tibetanske buddhistiske kanon, så vel som i bevarte manuskripter på sanskrit. Som grunnlag har imidlertid Conze benyttet kapittelinndelingen i den kinesiske oversettelsen. Denne har 79 kapitler, eller rettere 77 kapitler, da de to siste er kapitlene 30 og 31 i prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers.

Det 83. og siste kapittel mangler imidlertid i Gilgitmanuskriptet av prajñāpāramitāsūtraen i 18.000 vers. Conze har derfor benyttet et tilsvarende kapittel i sanskritversjonen av prajñāpāramitāsūtraen (25 000 vers) såvel som i utgaven på 18 000 vers.

Conze unnlot å ta i betraktningen prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers i sitt arbeide med Abhisamayālaṃkāra. men det er gjort nedenfor. Prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers har 32 kapitler både på tibetansk og sanskrit. Conze benytter kapittelinndelingen og sidetallene i sin egen oversettelse fra sanskritmanuskripter fra Nepal, som daterer seg fra 1000 til 1150 e.Kr.

«Den store prajñāpāramitāsūtraen» har følgende samsvar med Abhisamayālaṃkāra:

### 5. Kulminasjonen av klar erkjennelse

#### Kapittel 25: Kyndige midler
When bodhisattvas train in the real nature of all things, they do train in the causal and fruitional attributes, and they will swiftly attain the level of an irreversible bodhisattva. Only bodhisattvas who wish to liberate all sentient beings from cyclic existence can undertake this training, and when they have done so, they will never be disadvantaged or separated from the sacred doctrine. They become equipoised in meditative experiences, but on arising from these, they will not linger in blissful states. Instead, they will refine all the fruitional attributes, without regression.

Bodhisattvas who wish to become a protector and refuge to all those sentient beings who are unprotected and without a refuge, who wish to become an ally of those who are without allies, who wish to become an eye to the blind, who wish to become a lamp for sentient beings who are immersed in the darkness of fundamental ignorance, who wish to attain genuinely perfect buddhahood, who wish to roar the lion’s roar of the completely perfect buddhas, and so forth, should all train in this profound transcendent perfection of wisdom, and swiftly attain manifestly perfect buddhahood.

#### Kapittel 26: Glede
Those bodhisattvas will never regress from genuinely perfect enlightenment, but, seeing the sufferings of cyclic existence, they will resolve to benefit the whole world and alleviate its sufferings. Abandoning all thoughts, concepts, and imaginations, in one sense they do not in the slightest achieve anything difficult because they do not apprehend anything that could be actualized.

However, the astonishing singular difficulty is not that they do not regress to lower attainments, but that they don the armor that resolves to establish innumerable sentient beings in buddhahood, while those beings whom they would guide are utterly non-apprehensible. Bodhisattvas who, for the sake of sentient beings, think they should don the armor of great compassion would as well think they should seek to do battle with space. If, when this is explained they are not discouraged, then they are practicing the transcendent perfection of wisdom, and, free from doubt, they will gradually come to rest on the irreversible levels, and attain omniscience.

#### Kapittel 27: Full oppnåelse
Bodhisattvas who practice each one of the transcendent perfections acquire each of the other transcendent perfections through physical, verbal, and mental acts of loving kindness, and through abstinence, courage, persistence, lack of enmity, and an attitude that regards gifts and recipients in a non-dualistic, non-focusing, and illusion-like manner. They may enter into and arise from their meditative experiences sequentially, or they may enter into the meditative stability known as the yawning lion, in which the formless absorptions and meditative concentrations are reversed. Abiding in this meditative stability, they attain the sameness of all things.

### 6. Seriell klar erkjennelse
Den sjette erkjennelse (*alaṃkāra*) er fraværende i prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers. I prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers i Gilgitmanuskriptene, omtales denne erkjennelse i kapittel 70 («redegjørelse for fullføringen av opplæringen i gradvis aktivitet»). Den kalles «seriell klar erkjennelse» (*ānupūrvābhisamaya*, མཐར་གྱིས་པའི་མངོན་རྟོགས, *mthar gyis pa’i mngon rtogs*), og består av 13 punkter:

* 1. Dānapāramitā (gavmildhetens perfeksjon)
* 2. Śīlapāramitā (moralens perfeksjon)
* 3. Kṣāntipāramitā (tålmodighetens perfeksjon)
* 4. Vīryapāramitā  (bestrebelsenes perfeksjon)
* 5. Dhyānapāramitā (meditasjonens perfeksjon)
* 6. Prajñāpāramitā (visdommens perfeksjon)
* 7. Minnet om Buddha
* 8. Minnet om dharma
* 9. Minnet om sangha
* 10. Minnet om moral
* 11. Minnet om fornektelsen
* 12. Minnet om guder og gudinner
* 13. Erkjennelsen av at fenomenene er tomme for egen eksistens

### 7. Øyeblikkelig klar erkjennelse
Den syvende erkjennelse (*alaṃkāra*) behandles i første del av kapittel 28. Den syvende erkjennelse er *ekaksanābhisamaya* (एकक्सनाभिसमय) eller «øyeblikkelig erkjennelse». Den kan også oversettes med «klar forståelse i et enkelt øyeblikk» (སྐད་ཅིག་མ་གཅིག་གིས་མངོན་པར་རྟོགས་པ, *skad cig ma gcig gis mngon par rtogs pa*). På sanskrit kalles den også *kṣaṇikaprayoga* (क्षणिकाप्रयोग) eller «prayoga i et lynnedslag». Kategorien er inndelt i 4 emner:

* 1. Øyeblikkelig erkjennelse av umodenhet, uten å ha erfart resultatene av karma
* 2. Øyeblikkelig erkjennelse av modenhet (*śikṣā*, བསླབ་པ།, *bslab pa*), hvor resultatene av karma har modnet
* 3. Øyeblikkelig erkjennelse av mangel på definerende egenskaper eller kjennetegn (*nir­lakṣaṇa*, མཚན་ཉིད་མེད་པ།, *mtshan nyid med pa*)
* 4. Øyeblikkelig erkjennelse av alle fenomeners ikke-dualitet (*a­dvaya*, གཉིས་སུ་མེད་པ།, *gnyis su med pa*)

#### Kapittel 28: Ulikt definerbare egenskaper
Bodhisattvaene praktiserer de seks pāramitāer (ཕ་རོལ་ཏུ་ཕྱིན་པ།, *pha rol tu phyin pa*) til nytte for alle sansende vesener (*sattva*, སེམས་ཅན།, *sems can*), og erkjenner at alle de fem skandhaer (ཕུང་པོ།, *phung po*) er drømmelignende, uten essensiell natur (*sva­bhāva*, ངོ་བོ་ཉིད།, *ngo bo nyid*) og uten definerbare egenskaper (*nir­lakṣaṇa*, མཚན་ཉིད།, *mtshan nyid*).

De perfeksjonerer alle meditative erfaringer og alle attributter av årsak og virkning. Når de da deltar i den sykliske eksistens *[[Samsara|saṃsāra]]* (འཁོར་བ།, *’khor ba*) for å hjelpe alle sansende vesener, blir de ikke fanget inn av defektene ved syklisk eksistens eller karmahjulet.

Med forståelsen av at alle ting er uten definerbare egenskaper, fortsetter de mot realiseringen av allvitenhet (*sarva­jña­tā*, རྣམ་པ་ཐམས་ཅད་མཁྱེན་པ་ཉིད།, *rnam pa thams cad mkhyen pa nyid*).

På grunn av mangelen på essensiell natur og mangelen på en ytterste virkelighet, lager de ikke mentale konsepter og de oppnår en aksept av (*upaiti*, ཁས་ལེན།, *khas len*) at alle fenomener (ཆོས།, *chos*) er uten oppståen (*an­ut­pādita*, མི་སྐྱེ་བ། · སྐྱེ་བ་མ་མཆིས་པ། · སྐྱེ་བ་མེད་པ།, *mi skye ba · skye ba ma mchis pa · skye ba med pa*).

Etter å ha bragt sansende vesener til modenhet, vil de oppnå en manifestert perfekt buddhanatur (*abhi­sam­bodhi*, མངོན་པར་རྫོགས་པའི་སངས་རྒྱས་པ། · མངོན་པར་རྫོགས་པའི་འཚང་རྒྱ་བ།, *mngon par rdzogs pa’i sangs rgyas pa · mngon par rdzogs pa’i ’tshang rgya ba*) ved hjelp av en øyeblikkelig visdom (*eka­kṣaṇika­prajñā*, སྐད་ཅིག་ཅིག་དང་ལྡན་པའི་ཤེས་རབ།, *skad cig cig dang ldan pa’i shes rab*).

Ettersom de har trening i å betrakte alt som tomhet, oppfatter (*upa­labhate*, དམིགས།, *dmigs*) de ikke noe bortsett fra tomhet. Denne oppfatningen av alle fenomener, samt årsaker og virkninger, som tomme, utgjør bodhisattvaenes modenhet (*ni­yāma*, སྐྱོན་མ་མཆིས་པ། · སྐྱོན་མེད།, *skyon ma mchis pa · skyon med*).

Bodhisattvaene praktiserer prajñā­pāramitā og oppfatter alle ting som er samlet innenfor fenomenene, men oppfatter dem som intet annet enn tomhet, på grunn av deres ikke-dualitet (*a­dvaya*, གཉིས་སུ་མེད་པ།, *gnyis su med pa*). Alle ting er udifferensierte, uten definerende egenskaper, og de verken oppstår (*ut­pādita*, 
སྐྱེ་བ།, *skye ba*) eller forgår.

#### Kapittel 31: Irreversibilitet

Kapittel 31 fortsetter behandlingen av den fjerde seksjonen (ikke-dualitet) innenfor temaet øyeblikkelig klar erkjennelse. Kapittelet omtaler såkalte «irreversible bodhisattvaer» (*a­vaivartika­bodhi­sattva*, ཕྱིར་མི་ལྡོག་པའི་བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའ།, *phyir mi ldog pa’i byang chub sems dpa’*) eller bodhisattvaer som ikke vender tilbake. De har vendt seg bort fra alle mundane fenomener (*laukika­dharma*, འཇིག་རྟེན་པའི་ཆོས།, *’jig rten pa’i chos*) og lavere bragder, men ikke fra attributtene til årsakene og deres frukter.

De får ikke andre til å betvile disiplinen i den hellige lære (dharma), og de opprettholder heller ikke en følelse av overlegenhet (*agra­dharma*, ཆོས་མཆོག, *chos mchog*). De vil ikke være vanskeligstilte, de vil alltid praktisere de seks *pāramitāer* og de vil kultivere dem for å hjelpe andre sansende vesener og anvende sine dyder uten å anholde noe (*an­upa­lambha­yogena*, མི་དམིགས་པའི་ཚུལ་དུ།, *mi dmigs pa’i tshul du*). Deres fysiske, mentale og verbale handlinger er milde, uten fiendtlighet overfor noe sansende vesen og gjennomsyret av kjærlig godhet (*maitrī*, བྱམས་པ།, *byams pa*). Når de kultiverer bodhisattvaenes modenhet (*ni­yāma*, སྐྱོན་མ་མཆིས་པ། · སྐྱོན་མེད།, *skyon ma mchis pa · skyon med*), kultiverer (*bhāvayati*, སྒོམ།, *sgom*) de ingen tanker (*citta*, སེམས།, *sems*) om gjerrighet, degenerativ moral, latskap, distraksjon eller vrangforestillinger. Hvis Māra (བདུད།, *bdud*) søker å forråde dem og motarbeide dem ved å trylle frem negative bilder av bodhisattvaer som lider (*duḥkha*, སྡུག་བསྔལ།, *sdug bsngal*) i helvetene (*naraka*, དམྱལ་བ།, *dmyal ba*), eller ved å fordømme bodhisattvaenes vei som en poetisk fabrikasjon (*kā­vikṛtaka­kāvya*, དངགས་སུ་བྱས་པ།, *dngags su byas pa*), vil deres sinn ikke bli fremmedgjorte (*cittasyānya­thā bhavati · anya­tvam­āpadyate*, སེམས་གཞན་དུ་འགྱུར། · གཞན་ཉིད་དུ་འགྱུར།, *sems gzhan du ’gyur · gzhan nyid du ’gyur*) og de vil ikke vende seg bort fra den genuint perfekte opplysning (*samyak­saṃ­bodhi*, ཡང་དག་པར་རྫོགས་པའི་བྱང་ཆུབ།, *yang dag par rdzogs pa’i byang chub*).

Etter å ha akseptert (*pari­gṛhīta*, ཡོངས་སུ་ཟིན་པ།, *yongs su zin pa*) at alle fenomener er uten oppståen, forstår de at alle ting virkelig har en likeverdig plass og er tomme for iboende definerbare egenskaper, men ikke desto mindre påtar de seg den rustning som har en likeverdig plass og er tom for iboende egenskaper, og de oppnår manifest perfekt buddhanatur for å frigjøre sansende vesener fra syklisk eksistens. Irreversible bodhisattvaer (*a­vaivartika­bodhi­sattva*, ཕྱིར་མི་ལྡོག་པའི་བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའ།, *phyir mi ldog pa’i byang chub sems dpa’*) vil endog frafalle deres egne liv i den hensikt å tilegne seg den hellige lære, men de vil ikke falle fra den lære om at alle fenomener er tomme.

### 8. Den resulterende dharmakāya
Den åttende erkjennelse (*alaṃkāra*) behandles i andre del av kapittel 28, samt i kapitlene 29, 30 og 32. Den åttende erkjennelse er «attributtene til dharmakāya» (འབྲས་བུ་ཆོས་སྐུ, *’bras bu chos sku*). Kategorien er inndelt i 4 eller 5 emner:

* 1. Svabhāvikakāya (ངོ་བོ་ཉིད་ཀྱི་སྐུ, *ngo bo nyid kyi sku*)
* 2. Jñānad­harma­kāya (ཡེ་ཤེས་ཆོས་སྐུ།, *ye shes chos sku*), eller kroppen av uberørt erkjennelse og virkelighet
* 3. Nirmāṇakāya (སྤྲུལ་སྐུ་, *sprul sku*)
* 4. Sambhogakāya (ལོངས་སྐུ་, *longs sku*)
* 5. Funksjonene til dharmakāya

#### Kapittel 28: Ulikt definerbare egenskaper
Ved å undersøke de betingede fenomener (*saṃ­skṛta­dharma*, འདུས་བྱས་ཀྱི་ཆོས།, *’dus byas kyi chos*) ved hjelp av den ontologiske læren om tomheten, lærer bodhisattvaene ordinære mennesker (som oppfatter drømmer som virkelighet) at alle fenomener i virkeligheten er tomme for begrepene «jeg» og «min» (*ātmātmīya­śūnya*, བདག་དང་བདག་གིས་སྟོང་པ།, *bdag dang bdag gis stong pa*). Siden alle fenomener oppstår gjennom gjensidig opprinnelse, og oppfattes (*ud­grahitavya*, གཟུང་བར་བགྱི་བ།, *gzung bar bgyi ba*) feilaktig gjennom modningen av tidligere handlinger (*vi­pāka*, རྣམ་པར་སྨིན་པ།, *rnam par smin pa*), hvilken annen årsak kan det være for deres oppfatning av ikke-entiteter (*a­bhāva*, དངོས་པོ་མེད་པ།, *dngos po med pa*) som entiteter (*bhāva*, དངོས་པོ།, *dngos po*)?

Skillful bodhisattvas cause sentient beings to engage successively with each of the six transcendent perfections and then to turn away from states of indulgence to enter into the expanse of final nirvāṇa, or at least to become established in the causal and fruitional attributes. Although all things are dreamlike non-entities, abiding in the six transcendent perfections, bodhisattvas attract sentient beings by their practice of the six transcendent perfections.

#### Kapittel 29: Den hellige doktrines gave

Bodhisattvas attract sentient beings with the mundane and supramundane gifts of the sacred doctrine. The former concerns mundane phenomena and meditative experiences. The latter establishes sentient beings through skill in means in the causal and fruitional attributes, and attainments, so that they renounce afflicted mental states, and all propensities for rebirth. Once bodhisattvas have attained omniscience, they will be called buddhas.

When bodhisattvas practice the six transcendent perfections, they attract sentient beings and establish them on the bodhisattva levels, releasing them from erroneous views. When the relative truth is taken as the standard, they systematically present the various fruits, but not so in ultimate truth because all things are without arising, without cessation, without affliction and without purification. This reality of emptiness is non-conceptual and indescribable. Owing to emptiness, they do not become fixated on anything at all, and they do not train in anything except emptiness, signlessness and aspirationlessness. In this way they undertake training—realizing the four noble truths, comprehending the twelve links of dependent origination, and refining the causal and fruitional attributes.

#### Kapittel 30: Iboende eksistens

Bodhisattvas correctly perceive the real properties of all phenomena: For example, physical forms resemble a mass of insubstantial foam, feelings are like a fleeting bubble of water, perceptions resemble a mirage, formative predispositions resemble a hollow plantain tree, and consciousness resembles an army conjured up by an illusionist. The defining characteristic of suffering is harm, the defining characteristic of the origin of suffering is production, the defining characteristic of cessation is quiescence, and the defining characteristic of the path is emancipation.

Bodhisattvas do not apprehend anything outside the expanse of reality; and yet, owing to their skill in means, they continue to practice the transcendent perfections and encourage others to do so. If all things were not empty of inherent existence, the bodhisattvas would not demonstrate to sentient beings that all things are empty of inherent existence. The emptiness of inherent existence is the natural expression of all things. Abiding therein, they strive toward genuinely perfect enlightenment, training in order to liberate sentient beings. Having perfected those paths and brought sentient beings to maturity, they will attain manifestly perfect buddhahood.

#### Kapittel 31: Irreversibilitet

#### Kapittel 32: Oppnåelsen av manifest opplysning

The penultimate chapter comes back to the final section on the fruitional attributes and buddha bodies. Among the transcendent perfections and the causal and fruitional attributes, there is nothing at all in which bodhisattvas should not train because without training, they cannot attain omniscience. If sentient beings already knew that all things are empty of inherent existence, bodhisattvas would not undertake training and attain omniscience. It is because they do not know that bodhisattvas do indeed undertake training and attain manifestly perfect buddhahood. Thinking that, fixation besides, there is nothing at all which can be apprehended, they see sentient beings grasping that which does not exist, and, through skill in means, release them, encouraging them to practice the transcendent perfections and abide in the fruits of attainment.

After perfecting the six *pāramitās*, along with the causal and fruitional attributter, vil bodhisattvaene manifestere perfekt buddhanatur ved hjelp av en visdom som er begavet med en øyeblikkelig diamantaktig meditativ stabilitet. De renser negativiteten ut av kropp, tale og sinn. Gjennomtrengt av stor medlidenhet, kan de også inkarnere i lavere eksistensplan for sansende veseners skyld, men forblir ubesmittet av noen defekter. Uten bekymringer, forblir de i ikke-bekymringens tomhet og manifesterer perfekt buddhanatur. Dette er den andre dreiningen av lærens hjul som ble foretatt av buddhaene i verden.

### Kapittel 33: Konklusjon
Konklusjonen på sūtraen er en dialog mellom Buddha og Ānanda, som er samleren av sūtraene. De korresponderende avsnitt er funnet i tredje seksjon av det omarbeidede manuskriptet på sanskrit. De som forkaster eller forakter denne prajñāpāramitā med den begrunnelse at den strider mot *vinaya*, er uortodoks og ikke-kanonisk, vil erfare de store lidelsene i helvetene og andre mindreverdige eksistensplan. Derimot skal merittene til de som beholder denne prajñāpāramitā, forplikter seg til å skrive den ned, og formidler den til andre, opphøyes over alle andre. Så lenge som denne prajñāpāramitā er aktiv i verden, så lenge vil buddhaene forbli i verden, og så lenge vil sansende vesener skue buddhaene, lytte til denne prajñāpāramitā, og forplikte seg til å skrive den ned.

## Se også
* Mahâyâna
* Prajñāpāramitā
* Prajñāpāramitābiblioteket til Xuánzàng
* Prajñāpāramitāsūtraen i 100 000 vers
* Prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers
* Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
* Prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers
* oppsummering av de edle kvalitetene til prajñāpāramitā

## Noter



## Referanser


 

 



## Artikler
*
*
*
*
*
*
*
*

## Litteratur
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*