Ratnakutasutraen

**Ratnakūṭasūtraen** (sanskrit; devanāgarī: रत्नकूटसूत्र) eller **mahāratnakūṭasūtraen** (महारत्नकूटसूत्र) er en antologi bestående av 49  mahāyānasūtraer. Tittelen betyr ordrett «samlingen av juveler», eller «den store samlingen av juveler». Antologien finnes bevart både i den tibetanske og i den kinesiske buddhistiske kanon.

Antologien utviklet seg trolig fra *bodhisattva piṭaka* og ble satt sammen av den tidlige buddhistiske skolen caitika i det sørøstlige India i det første eller andre århundre f.Kr. I løpet av århundrene ble flere tekster med varierende emner tilføyd antologien.

I første halvdel av 500-tallet e.Kr. eksisterte antologien som en lokal kanon i den sentralasiatiske oasebyen  Yèchéng (葉城). Den kinesiske oversettelsen ble foretatt fra 706 e.Kr. til 713.e.Kr. Den tibetanske oversettelsen ble foretatt under regjeringstiden til Trisong Detsen (755–797), og har brukt den kinesiske versjonen som «mal».

## En mahāyānabuddhistisk antologi
Mahāratnakūṭasūtraen er en samling av 49 uavhengige mahāyānasūtraer. Skriftsamlingen er tilstede både i den kinesiske og den tibetanske buddhistiske kanon og dekker et vidt spekter av emner med forskjellig opprinnelse. De fleste av dem omhandler klassiske temaer som moral (*sīla*), tomheten (*śūnyatā*), medlidenheten (*karuṇā*), visdommen (*prajñā*), kontemplasjon (*samādhi*),  bodhisattvaenes eder og bodhisattvaenes vei, manifestasjonen av tathāgatas lys, illusjon (*māyā*), kyndige midler (*upāya*) til bevissthetens natur.

To av tekstene (Toh. 57 og 58) handler om klosterreglene (*[[vinaya]]*) til den tidlige buddhistiske skolen mūlasarvāstivāda, to av dem er sūtraer fra de tidlige skolene (Toh. 73 og Toh. 93), tre av dem er jatakafortellinger (Toh. 60, Toh. 61 og Toh. 82), en av dem (Toh. 90) er en prajñāpāramitāsūtra, og to av dem (Toh. 49 og 50) er arbeider om det rene lands buddhisme. Variasjonen i innholdet tyder på at den har blitt satt sammen som en mahāyānabuddhistisk antologi. En autoritet på buddhistisk filosofi, Garma Chen-Chi Chang (f. 1920), har sagt at «vi har funnet at dette verket inneholder en bred dekning av forskjellige emner ... Det kan kanskje kalles et lite leksikon for mahāyānabuddhisme, som burde være nyttig for den generelle leser såvel som for vitenskapsmenn».

Det finnes sparsomt med beviser på at antologien eksisterte i sin helhet i India, før den kom til syne i Kina omkring år 706 e.Kr. Bare fem av de 49 tekstene er bevart på sanskrit: *Sukhāvatīvyūhaḥsūtra* (nr 5), *mañjuśrībuddhakṣetraguṇavyūhasūtra* (nr 15), *rāṣṭrapālaparipṛcchāsūtra* (nr 18), *kāśyapaparivartasūtra* (nr 43) og *ratnarāśisūtra* (nr 44). 17 av de 49 verkene omtales i *[[māhayānasūtrālaṃkārakārikā]]* (XIX, 29) og *śikșāsamuccaya*, men ingen av de to forfatterne – Maitreyanātha (270–350) og Śāntideva (685–736), nevner antologien ved navn.

*Ratnakūṭa* var opprinnelig navnet på bare én av tekstene i antologien, nemlig *kāśyapaparivarta* (Toh 87), og ble senere brukt om tekstsamlingen som helhet. Sitater fra en *ratnakūṭasūtra* i *ratnagotravibhāgamahāyanottaratantraśāstra*, *māhayānasūtrālaṃkārakārikā*, Prajñākaramati's kommentar til *bodhicaryāvatara*, *buddhagotraśāstra* av Vasubandhu (4. til 5. århundre), *[[Klare ord|prasannapadā]]* av Candrakīrti (600–650) og *śikșāsamuccaya*, refererer til *kāśyapaparivarta*. Denne teksten kalles derfor ofte «den gamle ratnakūṭa» av japanske orientalister.

*Nikāyasaṅgraha*, en tekst fra theravādaskolen på Sri Lanka, forteller at *ratnakūṭasūtraen* ble satt sammen av skolen *andhakas* (caitika). Caitika skilte seg ut fra mahāsāṃghikaene i det første eller andre århundre f.Kr. i landskapet Āndhra i det som idag er Andhra Pradesh. Tekstsamlingen ble samlet over flere århundrer, og dens varierende emner forteller om historiske overganger mellom store perioder av buddhistisk tenkning.

Tekstsamlingen kan ha utviklet seg fra *bodhisattva piṭaka* (en fjerde «kurv» i tillegg til *[[tripitaka|tripiṭaka]]*) som tilegnes noen av de tidligere mahāyānaskolene. En av tekstene (Toh. 56) bærer tittelen «bodhisattvaenes skriftsamling» eller *bodhisattvapiṭakasūtra* (བྱང་ཆུབ་སེམས་དཔའི་སྡེ་སྣོད་ཀྱི་མདོ།).

Tibetansk historisk tradisjon – som kort nevnes i katalogen til Degé Kangyur, og gjenfortelles mer fullstendig av Tāranātha (1575–1634), forteller at den opprinnelige ratnakūṭasūtraen bestod av tusen eller endog  tekster. Det ble redusert til 49 tekster gjennom angrepet på Nālandā i året 1197. Denne tradisjonen daterer tekstsamlingen til tiden før Asaṅga (315–390) og Vasubandhu (4. til 5. århundre).

Antologien omtales i *daśabhūmikavibhāṣa*, en kommentar til daśabhūmikasūtraen som tilskrives madhyamakafilosofen Nāgārjuna. Denne eksegesen omtaler minst fem tekster i antologien og ble oversatt til kinesisk av Kumārajīva i året 405 e.Kr. Dette verket nevner «*kāśyapa-seksjonen av ratnakūṭa*», og i dette tilfellet er ratnakūṭa ikke synonymt med *kāśyapaparivarta*. Den nevner også en «*akṣayamati-seksjon av ratnakūṭa*», som er synonymt med «*akṣayamatiparipṛcchāsūtra*» (tekst nr 45). Den sistnevnte seksjonen nevnes også av *[[māhaprajñāpāramitōpadeśa]]*, en kommentar til prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers som bare finnes i en kinesisk oversettelse på 100 bokruller. *Daśabhūmikavibhāṣa* siterer (i likhet med *śikșāsamuccaya*) også *ugraparipṛcchāsūtra* (tekst nr 19) og *vimaladattāparipṛcchāsūtra* (tekst nr 33). Japanske orientalister er enige om at dette viser at ratnakūṭasūtraen eksisterte i året 405 e.Kr. 

Jñānagupta var en oversetter fra Gandhāra, som kom fra en krigerkastefamilie (*kṣatriya*). I året 559 ankom han Chang'an. I *lì dài sān bǎo jì* (歷代三寶紀), som ble satt sammen av Fei Ch'ang-fang i året 507 e.Kr., gjengis en beretning av Jñānagupta. Han fortalte at sørøst for den sentralasiatiske oasebyen Yèchéng (葉城), også kalt Karghalik, i et område med stupbratte fjell, ble buddhistiske tekster oppbevart i en samling bestående av 12 avdelinger: *[[Mahāsaṃnipātasūtraen|Mahāsannipāta]]*, *[[Avataṃsakasūtraen|avataṃsaka]]*, *vaipulya*, *ratnakūṭa*, *[[Besøket på Lanka|laṅkāvatāra]]*, *[[Lalitavistarasutraen|lalitavistaraḥ]]*, *śāriputradhāraņi*, *pușpakūțadhāraņi*, *tuşāgarbha*, *[[den store prajñāpāramitāsūtraen]]*, «prajñāpāramitā i åtte seksjoner» og *mahāmeghasūtra*. Beretningen viser at antologien eksisterte sørøst for ørkenen Taklamakan i første halvdel av 500-tallet som en lokal kanon eller en samling informative sūtraer.

Den omreisende oversetteren Xuánzàng (玄奘, 602–664) ble bedt om å oversette den i året 664; den 25. november 663 var han ferdig med oversettelsen av et enormt prajñāpāramitābibliotek i 600 bokruller, og han hadde motstand mot å begynne på oversettelsen av en ny stor tekst. Han åpnet sanskritversjonen av mahāratnakūṭasūtraen, oversatte noen få linjer, men konkluderte med at han ikke ville leve lenge nok til å fullføre den. Han hadde allerede oversatt *bodhisattvapiṭaka* like etter at han returnerte fra India. Denne ble integrert i oversettelsen til Bodhiruchi (tekst nr 12, bokrull 35–54) som er omtalt i neste avsnitt.

## Den kinesiske versjonen
I årene 706−713 foretok Bodhiruci (菩提流志, 572–727) og hans medhjelpere en oversettelse av *mahāratnakūṭasūtraen* til kinesisk. Bodhiruchi var en indisk oversetter som reiste fra India til Chang'an i Kina i året 693 e.Kr. Han var født inn i en brahmanistisk familie, studerte brahmanisme og konverterte senere til buddhismen. I Kina oppholdt han seg lenge i tempelet *Fóshòujìsì* (仏授記寺) i Loyang hvor han oversatte flere tekster. Etter forespørsel fra keiser Zhōngzōng  (唐中宗, 656–710) foretok han en oversettelse av *mahāratnakūṭasūtraen*. Oversettelsen begynte i det 2. året av *shén lóng* (神龍) [706 e.Kr.] under Tangdynastiet (唐). Den fant sted i klosteret *Xī-suì-fú sì* (西祟福寺), og ble avsluttet i det 2. året av *xiān tiān* (先天), dvs. 713 e.Kr. Dette var den siste av Bodhiruci's mange oversettelser; den ble foretatt mens han henga seg til en meditasjon på sin egen fremtidige død.

Oversettelsen hadde den svært ordrette tittelen *Dà bǎojī jīng* (pinyin; tradisjonell kinesisk: 大寶積經, forenklet kinesisk: 宝积经), som betyr «sūtraen om den store samlingen juveler». Kortformen på tittelen er *bǎojī jīng* (寶積經 eller 宝积经), eller «sūtraen om samlingen juveler». Den koreanske tittelen er *tae pojŏk kyŏng* (hangul: 대보적경); den koreanske kortformen er *pojŏk kyŏng* (보적경). Den japanske tittelen er *daihōshaku kyō* (katakana: ダイホウシャクキョウ, hiragana: マハーラトナクータ・スートラ); den japanske kortformen er *hōshaku kyō* (ホウシャクキョウ eller だいほうしゃくきょう).

Oversettelsen består av 49 sūtraer, fordelt på 120 bokruller. Bodhiruci benyttet 23 tekster som allerede sirkulerte på kinesisk (tekst nr 3, 4, 8, 9, 12, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 23, 26, 32, 33, 36, 38, 39, 43, 44, 46, 47). Han oversatte deretter 15 tekster på nytt – fordi han betraktet oversettelsene som inadekvate, og tilføyde 11 nye oversettelser som han selv hadde foretatt; det er rimelig å anta at originalmanuskriptene var indiske eller sentralasiatiske.

Antologien finnes i flere utgaver av den kinesiske buddhistiske kanon. I Taishō shinshū daizōkyō (大正新修大藏經) eller «tripiṭaka publisert under Taishōperioden», ofte forkortet Taishō (大正), befinner den seg i bind 11 som tekst nr 310. Dette bindet utgjør «ratnakūṭa-avdelingen» (寶積部, *bǎojībù*); tekstene nr 311–320 er andre oversettelser av enkeltsūtraer i antologien.

I bokformen av Tripiṭaka Koreana befinner den seg i bind 6 som tekst nr 22; de øvrige oversettelsene fra antologien befinner seg i bindene 6, 37 og 41. Vi har også oppgitt bind, bokruller og etui i den xylografiske utgaven fra 1236–1251 som oppbevares i tempelet Haeinsa (해인사).

I den nyere Peking-utgaven Zhōnghuá dàzángjīng (大日本續藏經) befinner den seg i bind 8–9 som tekst nr 24. De øvrige oversettelsene fra antologien befinner seg i bindene 9, 65 og 69.

I katalogen som ble publisert av Bunyiu Nanjio (1849–1927) i 1883, er *ratnakūṭasūtraen* tekst nr 23; de øvrige oversettelsene er tekst nr 24, 28-32, 1005 og 1043. To av tekstene i Taishō (大正), nemlig T. 319 og T. 320, mangler i katalogen til Nanjio; derimot finnes de i tekstsamlingen Dainippon zokuzōkyō (大日本續藏經, forkortet som Zokuzōkyō eller 卍). Dette går også frem av tabellen nedenfor.

## Andre oversettelser i bind 12 i Taishō (大正)
Bind 12 i Taishō (大正) inneholder «mahāparanirvāna-avdelingen» (涅槃部, *nièpánbù*); dette bindet inneholder mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen og beslektede tekster. Bind 11 og 12 overlapper hverandre, fordi 38 av tekstene i bind 12 (T.321–T.353 og T.360–T.364) er oversettelser av enkeltssūtraer i *ratnakūṭasūtraen*. Også her har vi benyttet Taishō (大正) som hovedreferanse, med kryssreferanser til Tripiṭaka Koreana, Zhōnghuá dàzángjīng og katalogen til Nanjio. T.328, T.335 og T.364 er fraværende i Tripiṭaka Koreana. T.336 er fraværende i katalogen til Nanjio, men finnes i Dainippon zokuzōkyō (卍).

## Resten av bind 12 i Taishō (大正)
De øvrige tekstene i bind 12 av *Taishō shinshū daizōkyō* regnes vanligvis ikke som en del av *ratnakūṭasūtraen*; de er likevel tatt med her. Da Takakusu Junjirō (高楠順次郎, 1866–1945) og Watanabe Kaikyoku (渡辺海旭, 1872–1932) publiserte *Taishō* mellom 1924 og 1935, var de åpenbart klar over uklare skillelinjer. Japanske og kinesiske buddhister betraktet nemlig 22 av tekstene i *ratnakūṭasūtraen* (T.321–364 ovenfor) som en del av «mahāparanirvāna-avdelingen» (涅槃部, *nièpánbù*).

Det er også mulig å gå motsatt vei, og betrakte hele «mahāparanirvāna-avdelingen» som en naturlig fortsettelse av *ratnakūṭasūtraen*. Den femte ratnakūṭateksten – den lange sūtraen om det rene land, finnes i fem oversettelser i bind 12 (T. 360–364). De to andre «sūtraer om det rene land» – amitābhasūtraen og amitāyurdhyānasūtraen, befinner seg i T. 365–367 i bind 12. Også T. 368–370 i bind 12 er tekster som hører hjemme i det rene lands buddhisme.

Mahāparanirvānasūtraen er en av *[[tathāgatagarbhasūtraene]]*, i likhet med *mahāmeghasūtraen* som også finnes i bind 12. Men det finnes også *tathāgatagarbhasūtraer* som ikke finnes i bind 12. Dette viser hvor vanskelig det er å plassere sūtraene i rigide kategorier.

Den tibetanske retningen *[[Rangtong-Shentong|shentong]]* (en underavdeling av *[[madhyamaka]]*), grupperer *mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen* sammen med deler av *ratnakūṭasūtraen*. Det samme gjelder retningen *[[jonang]]pa*. I den tibetanske Dergé Kangyur er imidlertid de to nevnte «sūtraer om det rene land», så vel som *mahāyāna mahāparanirvāṇasūtraen*, plassert i den «[generelle] sūtraseksjon (མདོ་སྡེ། · mdo sde/)», og ikke i ratnakūṭaseksjonen.

T.368 er fraværende i Tripitaka Koreana. T.368A, T.369 og T.370 er fraværende både i Tripitaka Koreana, Zhōnghuá dàzángjīng og i katalogen til Nanjio. T.388 finnes bare i Taishō (大正) og i Dainippon zokuzōkyō (卍).

## Den tibetanske versjonen

I tibetansk buddhisme regnes ratnakūṭasūtraen og *[[avataṃsakasūtraen]]* som *mahāvaipulya* (अहावैपुल्य), «den store utvidelse» eller  mahāyānaskolens aller helligste tekster.

I Peking-, Choné- og Stog-palassets Kangyur regnes den som ẻn enkelt sūtra, med 49 kapitler. I Dergè-, Narthang-, Urga-, Lhasa- og Pedurma Kangyur er den oppført som 49 uavhengige sūtraer. Også *avataṃsakasūtraen* blir noen ganger betraktet som én enkelt sūtra, og andre ganger som mange uavhengige sūtraer.

Den tibetanske tittelen er *dkon mchog brtsegs pa* (wylie; tibetansk: དཀོན་མཆོག་བརྩེགས་པ།), som er en ordrett oversettelse av *mahāratnakūṭasūtraen*. Kortformen er *dkon brtsegs* (དཀོན་བརྩེགས།), eller *ratnakūṭasūtraen*. Den fulle tittelen er * 'phags pa dkon mchog brtsegs pa chen po'i chos kyi rnam grangs le'u stong phrag brgya pa* (འཕགས་པ་དཀོན་མཆོག་བརྩེགས་པ་ཆེན་པོའི་ཆོས་ཀྱི་རྣམ་གྲངས་ལེའུ་སྟོང་ཕྲག་བརྒྱ་པ་) eller «den edle dharmasūtra av den store samlingen av juveler i hundretusen kapitler».

Nedenfor vises plasseringen i ulike utgaver av Kangyur.

 1) Peking-, Choné- og Stog-palassets Kangyur regner *ratnakūṭasūtraen* som én tekst

Den kinesiske versjonen var sannsynligvis «malen» for den tibetanske. Den tibetanske versjonen inneholder de samme 49 tekstene som den kinesiske, men tekst nr 41 og nr 42 i den kinesiske versjon er gjengitt speilvendt i den tibetanske, som tekst nr 42 og nr 41.

45 av de tibetanske tekstene er oversatt fra sanskrit, mens de fire tekstene Toh. 51, 57, 58 og 84 ble oversatt fra kinesisk. Tekstsamlingen ble oversatt av Jinamitra, Surendrabodhi og Yeshé Dé under regjeringstiden til Trisong Detsen (755–797), den 38. keiser av Tibet.

Den tibetanske oversettelsen og alle dens 49 tekster nevnes i katalogen *[[denkarma]]* (Toh. 4364), som ble satt sammen fra 812 e.Kr. til 830 e.Kr.

Katalogen *[[karchag Phangthangma]]* (འཕང་ཐང་མ), som er av en litt yngre dato, lister opp titlene på 9 tekster, mens de 40 andre nevnes i generelle kategorier som er rangert etter størrelse.

Den etymologiske ordboken *[[mahāvyutpatti]]* ble satt sammen i Tibet senest i år 814 e.Kr. § 65 *saddharmanāmāni* (*dam pa’i chos kyi miṅ la*) navngir *ratnakūṭaḥ* (*dkon mchog brtsegs pa*) i § 65.39. Ti av ratnakūṭasūtraene nevnes enkeltvis, uten å knyttes til samlingen ratnakūṭa — 
* Toh. 47 (*tathāgatācintyaguhyanirdeśaḥ*)
* Toh. 56 (*bodhisattvapiṭakam*)
* Toh. 59 (*mañjuśrībuddhakṣetraguṇavyūhaḥ*)
* Toh. 62 (*rāṣṭrapālaparipṛcchā*)
* Toh. 63 (*ugraparipṛcchā*)
* Toh. 70 (*subāhuparipṛcchā*)
* Toh. 72 (*vīradattagṛhapatiparipṛcchā*)
* Toh. 81 (*siṃhaparipṛcchā*)
* Toh. 90 (*saptaśatikā prajñāpāramitā*)
* Toh. 91 (*ratnacūḍaparipṛcchā*).

Padmakara Translation Group arbeider med å oversette den tibetanske versjonen til engelsk. Oversettelsen er basert på Dergè Kangyur, men tar også hensyn til varianter og alternative oversettelser i andre utgaver av Kangyur.

Så langt er 33 tekster publisert. Den første teksten ble publisert 30. mai 2016, og den 33. teksten ble publisert 28. januar 2025. Pr 3. april 2025 er 16 tekster under oversettelse.

Nedenfor vises plasseringen i Dergè Kangyur fra 1733 (D.46–D.94). Nummereringen «Tōh.45–93» refererer til 
Tōhoku-katalogen over tibetanske buddhistiske skrifter. Sistnevnte ble publisert i august 1934 av Hukuju Ui og Yensho Kanakura ved universitetet i Tōhoku.

## Referanser




## Kilder
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
* 
*
*
*
*
* 
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
* 
*
*
*
* 
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*
*

## Se også
* Kangyur
* Taishō Tripiṭaka
* Tripiṭaka Koreana
* Zhōnghuá dàzángjīng

## Eksterne lenker
*