Otto B. Halvorsens andre regjering

**Otto B. Halvorsens andre regjering** ble utnevnt 6. mars 1923. Den var en samarbeidsregjering mellom Høyre og Frisinnede Venstre. Regjeringen ble oppløst ved Halvorsens død 23. mai 1923.

## Bakgrunn
På starten av 1920-tallet opplevde Norge store økonomiske vansker som følge av svake statsfinanser. Under første verdenskrig opplevde Norge store økonomiske omveltninger ettersom norske eksportvarer ble veldig attraktive, og dette gjorde at spesielt den norske fiskeeksporten og skipsindustrien blomstret. På bakgrunn av denne økonomiske veksten begynte norske banker å gi ut stadig større lån, og det vokste fram mange mindre og mer aggressive banker som ga ut store summer til spekulasjon i aksjer. Disse lånene var basert på tanken om at prisveksten i de aktuelle sektorene kom til å fortsette å vokse i mange år framover.

Dette var derimot ikke en sunn økonomisk vekst, ettersom den norske kronens verdi svekket seg mot gull, noe som førte til stadig voksende inflasjon. Dette var på grunn av at gullstandarden ble suspendert i 1914, og den økende mengden av kroner i markedet førte til at inflasjonen skjøt fart. Denne utviklingen førte til at en kunstig høykonjunktur utviklet seg, og den norske økonomien var dårlig rustet for at etterspørselen kunne ta slutt.

Etter krigen tok slutt og de internasjonale markedene stabiliserte seg, falt etterspørselen etter norske eksportvarer dramatisk ettersom krigsbehovet for varer forsvant. Prisene sank, etterspørselen stupte og det oppstod overskuddslagre ettersom norske industrier slet med å få solgt varene sine. Dette kulminerte med at i 1921 lå en tredjedel av den norske handelsflåten ubrukt ettersom utenlandsk eksport feilet. Dette var en krise som både regjeringen og Norges Bank forsøkte å unngå, og statsminister Gunnar Knudsen ønsket seg en stram finanspolitikk for å motarbeide den svekkede økonomien. Krigen hadde likevel ført til at både regjeringen og Norges Bank måtte bruke store summer på å subsidiere ulike industrier, føre en kostbar reguleringspolitikk og gi redningspakker til banker som lå på grensen til å gå konkurs. Dette gjorde at statsminister Knudsen ønsket å stramme inn i finansene etter krigen, og ble felt i et kabinettspørsmål i 1920 for at han nektet å øke bevilgningen av midler til veiutbygging med en million kroner.

En annen viktig sak i samtiden var avholdssaken, som hadde blitt stadig sterkere i Norge. Ifølge forfatteren Gunnar Kagge var det omkring 10% av befolkningen som betalte kontigent til en organisasjon som hadde avhold som en av sine hovedsaker allerede i 1900. Ved starten av første verdenskrig ble det i august 1914 innført et midlertidig brennevinsforbud i Norge for å rasjonere den maten man hadde, samt at det ble ulovlig å bruke korn og poteter til å brygge øl og å lage brennevin. I 1916 ble det innført et endelig forbud mot brennevin, og året etter ble det innført forbud sterkvin. Etter at krigen tok slutt falt de krisemessige begrunnelsene for å opprettholde forbudet bort, og 5. og 6. august ble det avholdt folkeavstemming om *«lovfestet varig forbud mot tilvirkning, innførsel og omsetning av brennevin og sterk (het) vin»*, hvor 61,6% stemte for å opprettholde forbudet.

Da Høyre-mannen og forbudsmotstanderen Otto Bahr Halvorsen ble bedt om å danne regjering etter at Gunnar Knudsen hadde blitt veltet, var det alkoholpolitikken som skulle oppta det meste av tiden hans. Det ble tidlig oppdaget at selv om flertallet hadde stemt for å beholde forbudet, ble Norge ett hett marked for alkoholsmugling. Da Gunnar Knudsen i 1916 hadde sagt at det eneste som skulle til for å bekjempe smuglere hadde vært å bygge ut noen ekstra telefonlinjer og ansette noen ekstra tollere, tok han grundig feil. I 1921 uttalte politimesteren i Kristiansand at det trengtes omkring 50 000 nye tollere for å sikre kysten for smugling. Verdien på smuglingen ble antatt å ligge på rundt 50-60 millioner kroner, og bare i 1923 beslagla politiet og tollere omkring 600 000 liter sprit som skulle smugles inn i landet. Leger og dyrleger var også store problemer, ettersom de tjente mye på å skrive ut alkohol som resept. De fleste tok kun fem kroner per resept, og dette ble etterhvert en lukrativ aktivitet. Det var en lege som ble arrestert og dømt for å ha skrevet ut hele 48 657 resepter på ett år, men de aller fleste ble frikjent for slike anklager. Forbudet førte også til en stor økning i hjemmebrenning av brennevin, og på grunn av dette økte faktisk antallet drukkenskapsforseelser til 18 per 1000 innbyggere.

Halvorsens første regjering opplevde også at forbudet skapte store handelspolitiske problemer, ettersom vinlandene Frankrike, Spania og Portugal ikke ville godta at Norge skulle stoppe å importere vin og brennevin. Ettersom disse landene var et viktig marked for norsk klippfiskeksport (Portugal alene stod for 60% av eksporten), hadde disse landene gode forhandlingskort. Regjeringen Halvorsen maktet og forhandle fram en avtale der Norge skulle gjøre importen av svak vin fri og at Norge skulle kjøpe 400 000 liter konjakk hvert eneste år, imot at vinlandene skulle fortsette å importere norsk klippfisk. Den innkjøpte konjakken skulle brukes til medisin. Stortinget vedtok avtalen, men Halvorsens regjering mistet mye tillit ettersom Stortinget så på det som feil at en regjering som var imot forbudet skulle forhandle med vinlandene. Bare noen uker senere veltet Stortinget Halvorsen etter han hadde stilt kabinettspørsmål rundt opprettelsen av en skolekommisjon.

På grunn av alle disse faktorene rundt brennevinsforbudet, hadde opinionen begynt å snu. Høyre, som var imot forbudet, stilte derfor sterkt til Stortingsvalget i 1921. Høyre, som stilte sammen med Frisinnede Venstre, fikk 33,31% av stemmene i valget og fikk 57 mandater (42 til Høyre og 15 til Frisinnede Venstre) og ble derfor den største gruppen i Stortinget. Den nyutnevnte regjeringen med den aldrende statsmannen Otto Blehr som statsminister fikk dermed et enda svakere parlamentarisk grunnlag. Blehr fortsatte Halvorsens arbeid med å få gjennom en avtale med vinlandene, men forhandlingene viste seg å være vanskelige. Blehrs utenriksminister Arnold Ræstad trakk seg fra regjeringen fordi han nektet å gi Spania en større eksportkvote på brennevin og hetvin til Norge ettersom det ikke fantes et legitimt behov for så mye. Dermed stod forhandlingene fast, og vinlandene nektet å importere klippfisk fra Norge. På grunn av dette stod store deler av fiskerinæringen i fare, og fiskere langs hele kysten var i opprør. Den nye utenriksministeren, Johan Ludwig Mowinckel, klarte å få forhandlet fram en avtale som ga en romsligere eksportkvote til Spania, som Stortinget godtok. Stortinget nektet derimot å godta en avtale med Portugal som krevde at Norge skulle kjøpe 850 000 liter sterkvin hvert eneste år. På bakgrunn av dette nederlaget søkte Otto Blehr og hans regjering avskjed.

## Regjeringstid

Otto Halvorsens andre regjering ble utnevnt av kong Haakon VII i statsråd 5. mars 1923 med virkning fra 6. mars klokken tolv. På det tidspunktet hadde Halvorsen vært stortingspresident og Høyres parlamentariske leder helt siden han måtte gå av i 1921. Halvorsen, som så på seg selv som en sosial reformator, gikk med en gang til verks. Han viste sin handlekraft da (ettersom Spania og Portugal krevde at Norge skulle importere sherry, portvin og madeira) han fikk Stortinget til å oppheve forbudet mot hetvin i Norge. Dermed trumfet han og utenriksminister Christian Fredrik Michelet gjennom å få forhandlet fram en avtale med vinlandene. Dette var et arbeid som senere skulle føre til opphevingen av brennevinsforbudet i 1927.

Bar noen få uker etter at Halvorsen skipet sin regjering ble han alvorlig syk. Det han selv trodde var en revmatisk sykdom, viste seg å være terminal kreft. Dette ble kjent, og dragkampen om hvem som skulle etterfølge Halvorsen var i gang allerede mens Halvorsen lå på dødsleiet. Etter to pinefulle måneder gikk Otto Bahr Halvorsen bort 23. mai 1923. Han ble revet bort rett etter at han hadde nådd toppen av sin karriere, og ble en stadig mer innflytelsesrik figur i norsk politikk.

I statsråd 24. mai 1923 meddelte fungerende statsminister og utenriksminister Christian Fredrik Michelet til kongen i statsråd at Halvorsen hadde gått bort. Ettersom dette var første gang en norsk statsminister hadde gått bort i embetet, var det en viss rådvillhet blant politikerne om hva man skulle gjøre. Kongen trumfet gjennom og oppfordret regjeringen til å bli sittende til statsrådet 30. mai. Han ønsket å vente til etter at Halvorsen ble begravet med å utnevne en ny regjering, ettersom han mente at Halvorsen hadde dødd som statsminister og skulle begraves som en statsminister.

Konflikten innad i regjeringen om hvem som skulle overta etter Halvorsens død var intens. Den sosialreformatiske fløyen av Høyre, som også Halvorsen hadde tilhørt, var ledet av hans sosialminister Odd Klingenberg. Klingenberg var den selvfølgelige kandidaten til statsministerposten, men han ble vraket av mer konservative krefter i partiet. Etter at Ivar Lykke hadde avslått å ta på seg rollen, ble til slutt finansminister Abraham Berge fra Frisinnede Venstre valgt til å etterfølge Halvorsen som statsminister. Dette var på grensen til historisk, ettersom Høyre valgte som sin statsminister i en høyredominerte regjering en som ikke var en del av sitt eget parti. I tillegg var Berge tidligere generalsekretær i Venstre og målmann, og det har blitt spekulert i om Berge ble valgt for å ha noen andre å skylle på om finansene sviktet. Etter at Berge ble statsminister begynte regjeringen å gå bort fra å prioritere avholdspolitikk til å fokusere på å styrke statsfinansene, og dermed ble Halvorsens sosialreformatiske linje tilsidesatt i partiet. På kongens oppfordring valgte ministrene fra Halvorsens regjering å bli med videre i Berges regjering.

## Regjeringsmedlemmer

## Referanser