Post-grunge

**Post-grunge** er undersjanger av alternativ rock og hardrock som utviklet seg i USA på midten av 1990-tallet som en avledning av grunge ved å bruke denne sjangerens lydbilde og estetikk, men med en mer kommersiell akseptabel tone. Det gjorde post-grungeband som Foo Fighters, Nickelback, Creed, Breaking Benjamin, Stiltskin, Puddle of Mudd, Alter Bridge, Audioslave, Daughtry, Guano Apes, Incubus, Our Lady Peace, Marcy Playground, Semisonic, Staind, Collective Soul, Godsmack, Seether, Fuel, Candlebox og Matchbox Twenty til blant de mest kommersielt suksessfulle rockeband på slutten av 1990-tallet og tidlig på 2000-tallet.

En del post-grungeband har fått kritikk for at de har blitt for kommersielt rettet og beveget seg bort fra den originale grungen. Post-grunge oppsto etter at grunge hadde mistet sin popularitet på midten av 1990-tallet. Begrepet «post-grunge» er blitt et vidt og bredt begrep, og mens enkelte av bandene innen sjangeren holder seg nært opprinnelig grunge, har andre bare enkelte tendenser til grunge i musikken. Foo Fighters, ledet av Nirvanas trommeslager Dave Grohl, ble opprettet i 1995, og bidro til å gjøre post-grunge populært. Mens alle de største grunge-bandene hovedsakelig var basert i og om Seattle, har band som spiller post-grunge vært spredt over hele USA og utenfor.

## Karakteristiske trekk

I løpet av 1990-tallet utviklet et seg en «post-grunge»-lydbilde som etterlignet holdningene og musikken til grunge, særskilte i dens tykke, forvrengte gitarer, men med mer kommersielt akseptabel tone og langt mer radiovennlig. I motsetningen til mange tidlige grungeband, arbeidet mange post-grungeband via de store plateselskapene og tok til seg innflytelse og inspirasjon fra et mangfold av musikalsk sjangre, inkludert jangle pop, pop-punk, ska-fornyelse (eller *2 Tone*), alternativ metal og klassisk rock. Post-grungemusikken tenderer å være i moderat tempo og for å ha «en polert, radiovennlig produksjon». Tim Grierson på nettstedet *ThoughtCo* har skrevet at musikalsk har post-grungeband «delt skillet mellom melankolske ballader og aggressive rockesanger, noe som har resultert i sanger som kombinerer de to ytterpunktene til en trist, drivende mellomgrunn.»

Post-grunge tenderte til å benytte melodier og sangstrukturer som er vanlig i popmusikk. Tidvis kan post-grunge har musikk framstilt med både elektriske og akustiske gitarer som spiller samtidig. Det store skillet mellom grunge og post-grunge er sangtekstenes innhold; grunge uttrykte følelser gjennom løse metaforer eller fortellinger i tredjeperson, mens post-grunge var kjent for å være direkte og likefram. I beskrivelsen av sangtekster som er vanlig i post-grunge, skrev Sasha Geffen fra *Consequence of Sound* at post-grunge «kastet seg rett inn i ’Jeg’.» Sangene til post-grunge tenderer også å være om emner som personlige forhold, kjærlighet og avhengighet av narkotika. I henhold til Geffen, «grunges ledende folk poserte med deres avhengighet; post-grunges låtskrivere søkte forsoning for dem.» Musikere og sangere som Alanis Morissette, No Doubt og Sarah McLachlan «krystalliserte låtskrivningsstrategien som ville danne en emosjonell kjerne i post-grungens øyeblikk.»

## Nedsettende betegnelse

Opprinnelig var post-grunge en betegnelse som var ment å være nedsettende og antydet at grunge band betegnet som post-grunge var ganske enkelt musikalsk avledning, eller en kynisk svar på en ’autentisk’ rockebevegelse. Da grunge ble allment akseptert og en mainstream sjanger grunnet band som Nirvana og Pearl Jam, begynte plateselskapene å signere band som hadde et lignende lydbilde til disse gruppenes soniske identitet. Band betegnet som post-grunge som utviklet seg da grunge var mainstream, slik som Bush, Candlebox og Collective Soul, er alle kjent for å etterlignet lydbildet, *sounden*, til band som gjorde grunge akseptabelt. I henhold til Tim Grierson er den mest nedsettende bruken av betegnelsen post-grunge for å beskrive disse bandene at det «antydet at framfor å være en musikalsk bevegelse i sin egen rett, de var kun en kalkulert, kynisk svar til et legitim stilistisk skifte i rockemusikken.» I løpet av slutten av 1990-tallet, endret post-grunge seg og ble en avledning av grunge som kombinerte grungens karakteristiske trekk med en mer kommersiell akseptabel tone. I løpet av denne tiden oppsto post-grungeband som Creed og Nickelback. I henhold til Grierson:

## Referanser