Preciositeten

**Preciositeten** (fransk: *préciosité*, «utsøkt», «dyrebar») var en litterær stil og idébevegelse på 1600-tallet som oppstod i Catherine de Vivonne, markise de Rambouillets litterære salonger i Paris. Deres medlemmer ble kalt preciositeten, *les précieuses*. De ble framfor alt kjent for sine hyrderomaner (pastoraler), en forgjenger til den moderne kjærlighetsromanen, og sine lange fortellinger. Salongen bestod mellom mellom årene 1607 og 1665.

Preciositeten samlet seg i markisens *Chambre bleue* for å fordrive tiden og som flukt fra virkeligheten av politiske intriger og instabilitet under Ludvig XIII av Frankrike. Markisens residens, der salongen fant sted, ble kalt *[[Hôtel de Rambouillet]]*.

En av preciositetens mest fremstående personer, Madeleine de Scudéry, skrev lange kjærlighetsromaner som fikk flere kvinnelige beundrere, men ble sett ned på av mennene. Hennes romaner var uttrykk for de diskusjoner om kjærlighetens vesen som ble ført i *Chambre bleue*; medlemmene var sterkt påvirket av hvordan kjærligheten ble fremstilt i middelalderens ridderromaner og av nyplatonismen.

Honoré d'Urfés hyrderoman *[[L'Astrée]]* (1624) var en annen sentral kilde til idéer. Også Madame d'Aulnoys eventyr er en del av bevegelsen. Eventyrene hadde likesom kjærlighetsfortellingene til hensikt å studere og spre bevegelsens tanker om kvinnens rolle i samfunnet. Preciositeten er en av de eldste bevegelsene med feministisk tilsnitt. På grunn av de blå strømpene som var på moten i salongen, kom de til å kalles blåstrømpene, *bas-bleus*, en metonymi som skulle benyttes om feminister på engelsk og fransk i hundreårene deretter. Blant de mest radikale tankene som ble fremført i salongene var at ekteskapet burde tidsavgrenses og at mennene burde ta seg av barna fra ett års alder. Deres kjærlighetsromaner var ikke ment som tidsfordrivende underholdning, men de skulle påvise at kvinnen, for å kunne være fri, måtte avholde seg fra å følge sine seksuelle lidenskaper.

Preciositetens betydning for feminismens historie omtales sjelden. De er oftere i stedet knyttet til dannelsen av den borgerlige identitet i Europa. Deres interessesfære favnet språknormer og omgangskoder, som ved deres skrifters enorme popularitet ble spredt til borgerskapet som etterlignet disse aristokratiske celebriteter. Dit hører bruken av eufemismer for ord og fenomener som de fant lave og unevnelige, forfatterskapet av leilighetspoesi til fødselsdager, dødsfall og merkedager, etiketteregler for hvordan menn og kvinner skulle omgås, neologismer, med mer. Preciositeten var uttalt elitistisk, og tok bestemt avstand fra alt lavt og udannet, blant annet ved hjelp av raffinerte uttrykk som skulle oppstille uoverstigelige hinder mellom seg og plebeierne. I og med at skriftene deres ble oversatt til andre språk, ble det borgerlige dannet rundt om i Europa, på preciositetens grunn. Som litterær stil ble *preciøs* dermed et internasjonalt begrep. Alt mens tidens smak ble endret kom dette ordet å stå for det overdrevet grasiøse, svulstige, tilgjorte, forløyne, koketterende, og unaturlige.

Deres verker ble etter hvert glemt eller forble uleste, også av litteraturhistorikere. Verkene kunne bli ufattelig lange; de Scudéry skrev en av verdenshistoriens lengste romaner (10 bind) og skrev dessuten flere andre romaner som var nesten like lange. Verkene deres er også blitt kritisert for ordrikhet og manglende pregnans.

Selv om preciositeten gjerne knyttes til det ekte franske, hadde den sitt nasjonale utspring i framfor alt Italia, hvor Catherine de Vivonne, markise de Rambouillet stammet fra, og som også flere av dikterne kom fra som ble imitert av preciositeten, deriblant Giambattista Marini. Den spanske Luís de Góngora y Argote må også nevnes i denne sammenhengen.

Begrepet *preciositet* ble aldri benyttet av kvinnene selv som egenbetegnelse, og dermed savner den en fast definisjon. Kjennetegn for de fortellingene og diktene som kvinnene skrev, var at de ofte utspiller seg i hyrdemiljøer, såkalte pastoraler eller bukoler, og hovedpersonene er derfor ofte hyrder eller hyrdinner, men skikkelsene ble gitt høye og noble egenskaper. Dette var et klassisistisk tema ettersom det knyttet an til Arkadia og Vergils *[[Bucolica]]*. Allegorien var fortsatt utbredt, og ble benyttet blant annet for å beskrive kjærligheten symbolsk, som i de Scudérys *Clélie* (1654). Den realistiske romanen var ennå ikke skapt, og for samtidens skildringer ble klassiske motiv brukt som nøkkelromaner.

Med Molieres *Les précieuses ridicules* (1659) ble en pejorativ betydning av preciocitet sementert, så det så ble tenkt på som tilgjort og overdrevet føleri. Han gjorde også narr av de kvinnene som kom til Paris fra landet, og trodde at de skulle havne i de litterære salongene fordi de hadde lest Madeleine de Scudérys romaner. Senere skulle gruppen *les précieuses* revurderes ved at  Louis Roederer i *Mémoires pour servir à l'histoire de la société polie en France* (1838) anerkjente at salongen hadde betydning for fremveksten av den franske klassisismen innen skjønnlitteraturen. Preciositeten selv skulle derimot dø hen, blant annet som følge av Boileaus kritikk. Dens forkjærlighet for verbale utsvevelser og strukturell kompleksitet ble umoderne og måtte vike for en streben etter enhet, enkelhet og det mindre formatet i den franskklassisistiske stil.

## Personer som var stamgjester i Hôtel de Rambouillet

* Madame de Sévigné
* Madame de La Fayette
* Mademoiselle de Scudéry
* Hertuginnen de Longueville
* Jean Louis Guez de Balzac
* Bossuet
* Jean Chapelain
* Corneille
* François de Malherbe
* Racan
* Richelieu
* François de La Rochefoucauld
* Paul Scarron
* Claude Favre de Vaugelas
* Vincent Voiture