Irish Citizen Army

**Irish Citizen Army** («Den irske borgerhæren»; irsk *Arm Saoránach na hÉireann*, forkortes *ICA*) var en liten paramilitær organisasjon i Irland. Hæren var en gruppe frivillige, utstyrt og drillet i å sto opp imot og trosse den britiske administrasjonen og besto av sosialistiske arbeidere. Den ble opprettet i Dublin i 1913 for å beskytte fagorganiserte streikevakter og gatedemonstrasjoner til Irish Transport and General Workers’ Union (ITGWU) mot politiet under den store Dublin-lockouten i 1913. Deretter, under ledelse av James Connolly, deltok ICA i det irske republikanske opprøret under påsken 1916.

Etter påskeopprøret, James Connollys død og Jim Larkins avgang, satte ICA seg i stor grad på sidelinjen under den irske uavhengighetskrigen ved å velge å kun tilby materiell støtte til den irske republikanske hæren (IRA) og ikke selv bli direkte involvert. Etter ICAs erklæring i juli 1919 om at medlemmer ikke kunne være medlemmer av både ICA og IRA samtidig, kombinert med ICAs militære inaktivitet, var det en jevn strøm av desertering fra ICA. Under den irske borgerkrigen erklærte ICA seg selv som «nøytral», noe som resulterte i ytterligere avganger fra organisasjonen.

ICA sluttet å ha noen militær betydning fra 1920 til 1934, da den nyopprettede grupperingen Republican Congress forsøkte å gjenopplive den. Men da den republikansk-sosialistiske alliansen splittet seg og kollapset på grunn av ideologiske interne stridigheter, gjorde også ICA det.

## Lockouten i 1913

Borgerhæren oppsto som følge av lockouten («utestengelse») og streiken til Irish Transport and General Workers Union (ITGWU) i 1913. Dublins ledende arbeidsgiver, William Martin Murphy (1845–1919), avviste kollektive forhandlinger og lockoutet fagforeningsmedlemmer 19. august 1913. ITGWUs leder og grunnlegger, James Larkin ((1874–1947), også omtalt som «Big Jim Larkin», svarte med å oppfordre Murphys ansatte i Dublin United Tramway Company som drev trikker og busser i Dublin til streik. Andre arbeidsgivere, oppmuntret av Murphy, gjengjeldte ved å følge hans eksempel.

Konflikten eskalerte til den involverte 400 arbeidsgivere og 25 000 arbeidere, og politistyrken i Dublin i det britisk-kontrollerte Irland, Dublin Metropolitan Police, engasjerte seg i stadig mer voldelige forsøk på å bryte streikevakter og undertrykke protester. Med Larkin i fengsel, tok hans nestleder James Connolly imot tilbudet fra irlenderen Jack White, veteran fra den britiske hæren, om å øve fagforeningsmenn militært, som arbeidernes forsvarskorps, en «borgerhær». Connolly opprettet fire bataljoner av trente menn organisert med korporaler og sersjanter, og hjalp til i organisasjonen som Constance Markievicz (1868–1927), den første kvinnen som ble valgt inn i Storbritannias parlament, bidro med ungdomsorganisasjonen Fianna Éireann («Irlands soldater»), og i november 1913 ble Irish Citizen Army (ICA) født.

Denne streiken førte til at mesteparten av Dublin kom til økonomisk stillstand; den var preget av voldsomme opptøyer mellom de streikende og Dublin Metropolitan Police, spesielt under en demonstrasjon på O'Connell Street 31. august, der to menn ble slått i hjel og rundt 500 andre skadet. En annen streikende ble senere dødelig såret av en rikosjett fra en revolver avfyrt av en streikebryter. Den grove volden under fagforeningsdemonstrasjonene under streiken overbeviste Larkin om behovet for at det skulle dannes en arbeidermilits som beskyttelse mot politiet.

Under lockouten var borgerhæren bevæpnet med hurlingkøller (køller brukt i hurling, en tradisjonell irsk sport) og balltre for å beskytte arbeidernes demonstrasjoner mot politiet. Nevnte Jack White, en tidligere kaptein i den britiske hæren, meldte seg frivillig til å trene denne hæren og tilbød £50 i kostnaden for sko til arbeiderne slik at de kunne trene. I tillegg til sin rolle som en selvforsvarsorganisasjon, ga hæren, som ble øvd i Croydon Park i Dublins distrikt Fairview av White, en avledning for arbeidere som var arbeidsledige og inaktive under konflikten. Etter en seks måneder lang stillstand vendte arbeiderne til jobb, sultne og beseiret i januar 1914. Det opprinnelige formålet med borgerhæren var over, men den skulle snart bli fullstendig forvandlet.

## Omorganisering

Den irske borgerhæren gjennomgikk en fullstendig omorganisering i 1914. I mars samme år angrep politiet en demonstrasjon fra borgerhæren og arresterte Jack White, dens kommandør. Dramatikeren Seán O’Casey foreslo deretter at ICA trengte en mer formell organisasjon. Han skrev en forfatning som slo fast hærens prinsipper som følger: «eierskap til Irland, moralsk og materiell, tilfaller rettighetene til Irlands folk» og å «legge all forskjell i fødsels- og trosbekjennelse under det irske folkets fellesnavn».

Larkin insisterte på at alle medlemmer også skulle være medlemmer av en fagforening, hvis de var kvalifisert. Midt i 1914 trakk White seg som ICA-kommandør for å bli med i den generelle nasjonalistiske bevegelsen Irish Volunteers, og Larkin tok over den direkte kommandoen.

ICA bevæpnet seg med mauserrifler, kjøpt fra Tyskland av Irish Volunteers  og smuglet inn i Irland i Howth i juli 1914. Denne organisasjonen var en av de første som tilbød likt medlemskap for både menn og kvinner, og trente dem begge i bruk av våpen. Hærens hovedkvarter var ITGWUs fagforeningsbygning, Liberty Hall, og medlemskapet var nesten utelukkende basert i Dublin. Connolly opprettet imidlertid også avdelinger i Tralee og Killarney i grevskapet Kerry. Tom Clarke innkalte til et møte for alle separatistgruppene i Dublin 9. september 1914 for å bistå en tysk invasjon av Irland og forhindre at politiet avvæpnet de frivillige.

En intellektuell konflikt brøt ut i rekkene til ICA mellom Liam O’Briain og ICAs militære kommandant, Michael Mallin, som mente at førstnevntes plan for en integrert bevegelse var fullstendig urealistisk. O’Brian ønsket å forfølge en strategi uten at Dublin-brigaden ble «innesperret i byen». Mallin fortalte ham at hele strategien tvert imot var å fokusere på det sentrale målet på og rundt myndighetenes Dublin Castle. Lite visste de at dette stedet og brakkene bak ikke hadde mer enn en liten garnison, og kunne ha blitt tatt av en symbolsk styrke. 

James Larkin forlot Irland for Amerika i oktober 1914, og etterlot borgerhæren under kommando av James Connolly. Mens denne hæren hadde vært en arbeidernes selvforsvarsmilits under lockouten, så Connolly på den som en revolusjonær organisasjon dedikert til opprettelsen av en irsk sosialistisk republikk. Han hadde tjenestegjort i den britiske hæren i ungdommen, og visste noe om militær taktikk og disiplin.

Andre aktive medlemmer i de tidlige dagene omfattet rådets sekretær, Seán O'Casey, som prøvde å få Constance Markievicz utvist på grunn av hennes nære tilknytning til Irish Volunteers. Han beskrev dannelsen av den nasjonalistiske styrken som «et av de mest effektive slagene» ICA hadde fått. Menn som kunne ha sluttet seg til ICA, øvde nå – med velsignelse fra Irish Republican Brotherhood (IRB) – under en kommando som omfattet arbeidsgivere som hadde stått sammen med Murphy mot de som prøvde å «hevde fagforeningsprinsippene». Da det på sensommeren 1914 ble tydelig at Connolly var i ferd med å tiltrekke seg IRB, trakk O’Casey og visepresident Francis Sheehy-Skeffington seg fra ICA.

I mai 1914 hadde Jack White også trukket seg fra ICA, erstattet som styreleder av Larkin, men det var for å slutte seg til Volunteers. White, som hadde vært i konflikt med O’Casey, forklarte at han alltid hadde «forent arbeiderpartiets og de nasjonale sakene så snart de kunne knyttes sammen», og insisterte på at den nasjonalistiske militsen var en alliert styrke. Det var et trekk han senere, som sosialist, skulle uttrykke beklagelse for. Det White ikke forsto, ifølge ICA-veteranen og fagforeningsmannen Frank Robbins, var at til tross for Connollys veiledende tilstedeværelse, var mennene han hadde trent i Dublin, «selv om de var fagforeningsmedlemmer, ikke på noen måte sosialister».

ICA var grovt underfinansiert. John Devoy, et framtredende irsk-amerikanske medlem av Irish Republican Brotherhood (IRB), en fenianer, mente at eksistensen av «en landhær på irsk jord» var det viktigste tegnet siden grunnleggelsen av Gaelic League. James Connolly, en overbevist marxistisk sosialist og irsk republikaner, mente at det var legitimt å oppnå politisk endring gjennom fysisk makt, i henhold til fenianernes tradisjon. ICA ble offer for bli en organisasjon bestående av lite antall medlemmer, som krympet til bare 200–300 personer, og ustabil disiplin.

I oktober 1915 patruljerte væpnede ICA-streikevakter en streik av havnearbeidere i Dublin havn. Forferdet over irenes deltakelse i første verdenskrig, som han anså som en imperialistisk, kapitalistisk konflikt, begynte Connolly åpent å oppfordre til opprør i avisen sin, *Irish Worker*. Da denne ble forbudt, åpnet han en ny avis, *Worker's Republic*.

De britiske myndighetene tolererte de åpne våpenøvelsene til ICA, og at de bar våpen. Antagelig i den tro at det å slå ned på organisasjonen ville provosere frem ytterligere uro. En liten gruppe IRB-konspiratorer innenfor Irish Volunteers hadde derimot begynt å planlegge et opprør. Bekymret for at Connolly ville gå i gang med en altfor tidlig militæraksjon med ICA, henvendte de seg til ham og innlemmet ham i IRBs øverste råd for å koordinere forberedelsene til det væpnede opprøret som ble kjent som påskeopprøret.

## Påskeopprøret

Mandag 24. april 1916 deltok 220 medlemmer av ICA (herunder 28 kvinner) i påskeopprøret, sammen med en mye større gruppe irske frivillige. De hjalp til med å okkupere hovedpostkontoret i O’Connell Street (den gang kalt Sackville Street), Dublins hovedgate. Michael Mallin, Connollys nestkommanderende, okkuperte sammen med Kit Poole, Constance Markievicz og et ICA-kompani okkuperte parken St. Stephen’s Green. Et annet kompani under Sean Connolly tok over rådhuset og angrep Dublin Castle, setet for den britiske administrasjonen i Irland. Til slutt okkuperte en avdeling Harcourt Street jernbanestasjon. ICA-menn var de første opprørernes ofre i påskeuken, to av dem ble drept i et mislykket angrep på Dublin Castle. Forvirringen i kommandokjeden forårsaket konflikt med de frivillige. Harry Colley og Harry Boland kom ut fra sine utposter på Wicklow Chemical Manure Companys kontor 200 meter unna, hvor de var under kommando av en hissig offiser, Vincent Poole, en post opprettet av James Connolly.

Sean Connolly, en ICA-offiser og i tillegg en skuespiller ved Abbey Theatre, var både den første opprøreren som drepte en britisk soldat og den første som ble drept.

Totalt elleve menn fra Citizen Army ble drept i kamp under opprøret, fem i området rundt rådhuset/Dublin Castle, fem i St. Stephen's Green og én i GPO.

James Connolly ble utnevnt til kommandør for opprørsstyrkene i Dublin under påskeopprøret. Etter en ukes kamp ga han ordre om overgivelse. Han var da hardt såret, og måtte bæres på en seng for å få oversikt over situasjonen. Han og Mallin ble henrettet av den britiske hærens eksekusjonspelotong noen uker senere. De overlevende ICA-medlemmene ble internert, i engelske fengsler eller i Frongoch interneringsleir i Wales, i mellom ni og tolv måneder.

## Inaktivitet under uavhengighetskrigen og borgerkrigen

Mange av de overlevende fra påskeopprøret sluttet seg fra 1917 og senere til IRA, men ICA eksisterte frem til 1930-årene. Ifølge noen rapporter var de involvert i IRA-operasjoner under den irske uavhengighetskrig, blant annet nedbrenningen av Customs House i mai 1921. Under kampene i juli 1922 som utløste borgerkrigen var deler av ICA, som da hadde bare 140 medlemmer, sammen med traktatmotstanderne i IRA som hadde okkupert Four Courts. Andre medlemmer sikret Liberty Hall, slik at verken republikanerne eller Fristatshæren kunne ta over bygningen.

I 1920- og 1930-årene ble ICA holdt i live av veteraner som Seamus MacGowan, Dick McCormick og Frank Purcell, men organisasjonen var først og fremst en venneforening for veteraner fra 1916. 

Under Constance Markiewicz’ begravelse i 1927 stilte ICA med en æresvakt. Arbeiderklassen i byen stilte seg langs gatene for begravelsen hennes. 

I 1934 forlot Peadar O'Donnell og andre venstreorienterte republikanere IRA, og grunnla Republican Congress. I en kort periode gjenopplivet de ICA, som de ville ha som sin væpnede gren. Ifølge historikeren Brian Hanley hadde de omkring 300 medlemmer i 1935. Men Republican Congress ble splittet allerede i 1935, og de fleste av ICA-medlemmene gikk inn i Labour Party. 

Siste gang ICA hadde en offentlig opptreden var under begravelsen til James Larkin i Dublin i 1947. Dette dreide seg om veteraner som trakk i gamle uniformer, og ikke om en gjenopplivet organisasjon.

## Referanser


## Litteratur
* Anderson, W.K. (1994): *James Connolly and the Irish Left*, Dublin: Irish Academic Press. ISBN 0-7165-2522-4.
* Fox, R.M. (1943): *The History of the Irish Citizen Army*, Dublin: J. Duffy & Company.
* Greaves, C. Desmond (1972): *Life and Times of James Connolly*, London: Manifesto Press, ISBN 978-1907464348.
* Haswell, Jock (1973): *Citizen Armies*, London: P. Davies, ISBN 978-0432066706.
* Hart, Peter (2003): *The IRA at War 1916-1923*, Oxford University Press, ISBN 978-0199252589.
* Hayes-McCoy, G.A. (1969): «A Military History of the 1916 Rising», Nowlan, K.B. red.: ''The Making of 1916. Studies in the History of the Rising'', Dublin: Stationery Office,
* Mac An Mháistir, Daithí (2023): *The Irish Citizen Army: The World's First Working-Class Army*, 3. utg., Dublin: Connolly Books, ISBN 978-0993578526.
* Martin, F.X. (1967): ''Leaders and Men of the Easter Rising: Dublin 1916'', London: Cornell University Press.
* O'Casey, Sean (som P.Ó Cathasaigh) (1919): ''Story of the Irish Citizen Army'', Dublin
* O'Drisceoil, Donal (2000): ''Peadar O'Donnell'', Cork: Cork University Press.
* Robbins, Frank (1978): *Under the Starry Plough: Recollections of the Irish Citizen Army*. Dublin: The Academy Press. ISBN 0-906187-00-1.

## Eksterne lenker
* 
* «The Dublin 1913 Lockout» (PDF), av Padraig Yeates.
*«The Irish Citizen Army: Labour clenches its fist!», av Cieran Perry.