Japanske tiltaleformer

**Japanske tiltaleformer** er tiltaleformene i japansk, som brukes for å vise respekt eller forholdet man har til andre i samtale. De kommer i form av suffikser på enden av personers navn, for eksempel *lucy-san*, hvor *-san* er et suffiks, mens *lucy* er et navn. De fleste tiltaleformene er kjønnsnøytrale, men noen kan ha maskuline eller feminine konnotasjoner. For eksempel brukes *-chan* som oftest om kvinner og jenter, mens *-kun* brukes oftest om menn og gutter.

Disse tiltaleformene brukes også sammen med andre elementer i japansk tale, blant annet verbbøyninger, for å angi høfligheten i talen.

## Bruk
Selv om tiltaleformene ikke er en del av den grunnleggende grammatikken i japansk, så er de en grunnleggende del av japansk sosiolingvistikk, og veldig viktige for å snakke god japansk. For eksempel er det å referere til seg selv med en tiltaleform, eller å ikke bruke en der det forventes, som oftest en sosial tabbe, og vil ofte virke klumsete eller arrogant.

De kan brukes med både fornavn og etternavn. I situasjoner hvor begge brukes samtidig, puttes tiltalesuffikset på slutten av det ordet som kommer til slutt i ordstillingen.

En tiltaleform brukes når man refererer til den personen man snakker med eller en tredjepart som ikke deltar i samtalen. De brukes ikke av overordnede som refererer til underordnede i en større gruppe, i formelle tekster, og ikke når man refererer til seg selv, med få unntak.

Å ikke bruke en tiltaleform for å referere til den man snakker med kalles  på japansk, og antyder at man er intimt kjent med den man snakker med, og brukes sjeldent utenom for å snakke med yngre familiemedlemmer, ektefeller og veldig nære venner. De brukes allikevel av barn om sine eldre, også foreldre. Innen sportslag eller blant klassekamerater, hvor alle er av samme alder og sosiale status, kan det også hende at tiltaleformene ikke brukes.

Når en refererer til en tredjeperson, så brukes tiltaleformene med mindre man refererer til familiemedlemmer mens man snakker til en som ikke er det, eller for eksempel når man refererer til en i et selskap mens man snakker med en kunde eller noen andre utenfor selskapet. De brukes ikke om en selv, med mindre man vil høres arrogant ut (ved å si *ore-sama*), for å virke søt (ved å bruke suffikset *-chan*), eller når man snakker med små barn for å lære dem hvordan man skal referere til den som snakker.

Selv om disse tiltaleformene bare brukes med egennavn, så kan de brukes med fellesnavn for å lage nye egennavn. For eksempel , som består av fellesnavnet *neko* (katt) og suffikset *-chan*, vil referere kun til en spesifikk katt.

## Vanlige tiltaleformer

### San

 (uttales noen ganger  i Kansai-dialekten) er den vanligste tiltaleformer og brukes for å vise respekt blant likemenn på alle aldre. *-san* er nesten universal, siden den kan brukes i formelle og uformelle situasjoner og er kjønnsnøytral. Siden det er den vanligste tiltaleformen så brukes den også for å gjøre fellesnavn om til egennavn.

*-san* kan også kombineres med ord for arbeidssteder, så en bokhandler kan refereres til som *honya-san* («bokhandel» + *-san*).

*-san* kan også legges til på ord for dyr eller ikkelevende ting. For eksempel kan en kjælekanin hete *usagi-san*, men denne typen konstruksjon anses som barnslig. Ektefeller vil som oftest omtale hverandre med *-san*.

Siden *-san* er kjønnsnøytralt og ofte brukt, kan det brukes for å referere til folk en ikke er godt kjent med eller ikke kjenner i det hele tatt. Det blir derimot upassende å bruke *-san* når man har blitt bedre kjent og det blir tydelig at andre tiltaleformer passer bedre.

### Sama
 er en mer respektfull versjon av *-san*, og brukes for å referere til folk som har en høyere posisjon eller status enn en selv, eventuelt gjester eller kunder, og noen ganger om folk man beundrer. Guddommer omtales også med *-sama*. Både Kami fra Shinto og den kristne guden omtales som *[[kami]]-sama*.

*-sama* også følger adressatens navn på brev og annen post. *-sama* dukker også opp i noen faste fraser som *o-machidō sama* («takk for at du venter») og *o-tsukare sama* («takk for en god jobb gjort»).

Med unntak av Japans keiser, så kan *-sama* brukes til å uformelt referere til keiserinnen eller andre medlemmer av Japans keiserhus. Keiseren selv derimot omtales alltid som *Heika*.

### Kun
 brukes av en av høyere status som omtaler en med lavere status, eller for å referere til små gutter eller mannlige tenåringer, eller blant guttevenner. Det kan brukes av både menn og kvinner for å omtale en annen mann som de har et følelsesmessig forhold til, eller har kjent lenge.

Selv om *-kun* generelt sett brukes for å omtale menn, ligger det ingen automatikk i det. *-kun* kan brukes for å omtale nære venner uavhengig av kjønn. 

Suffikset *-kun* kan bety forskjellige ting avhengig av kjønnet personen som omtales har. For kvinner fungerer *-kun* som en mer respektfull tiltaleform enn *-chan*. En mannlig professor eller arbeidsgiver vil kunne tiltale sine studenter eller ansatte med *-kun*. Kvinner kan også bruke *-kun* om sine mannlige kolleger eller medstudenter, dersom de har samme sosiale status.

I Japans riksdag omtaler presidenten  riksdagens medlemmer og statsråder med *-kun*. Et unntak var Takako Doi, som i sin periode (1993–1996) istedenfor brukte *-san*, når hun henvendte seg til riksdagens representanter.

### Chan
 er en diminutiv suffiks; den uttrykker at den omtalte blir funnet søt, liten eller elskverdig. Generelt sett er *-chan* kun brukt om spedbarn, unge barn, besteforeldre og tenåringer. Det kan også brukes om dyr, mellom elskere, venner eller andre godt kjente.

Selv om tradisjonelt sett brukes ikke tiltaleformene når man omtaler seg selv, så brukes *-chan* noen ganger for å referere til seg selv i tredjeperson for å virke barnslig. Dette brukes som oftest blant barndomsvenner.

#### Tan

 er en fonologisk endring fra *-chan* eller *-san*. Det er egentlig en feiluttalelse.

#### Bō
 er en annen diminutiv, men i motsetning til *-chan*, som brukes mest om jenter, brukes *-bō* kun om gutter.

### Senpai og kōhai
 brukes for å referere til en mer erfaren enn en selv, for eksempel på jobb, skole, i et sportslag eller lignende. For eksempel er folk i en høyere klasse enn en selv på skolen *senpai*. Lærere er ikke *-senpai*, men heller *-sensei*. Medelever eller elever i lavere klasser er *-kōhai*. *-senpai* kan brukes alene, uten navn, så lenge det er klart hvem som omtales.

 er det motsatte, en som er mindre erfaren, men brukes sjeldent som tiltaleform. *-kun* er mer vanlig som tiltaleform i denne funksjonen.

### Sensei og hakase
 (bokstavelig talt «den som er født tidligere») brukes for å referere til lærere, leger, politikere, advokater og andre autoriteter. Det brukes for å vise respekt for noen som har oppnådd et vist nivå innen et vist område. På samme måte som *-senpai*, kan *-sensei* brukes alene, så lenge det er tydelig hvem det er som omtales.

For folk som har tatt doktorgraden kan man bruke  (doktor).

### Shi

 brukes i formelle tekster, og noen ganger i formell tale, for å referere til en person den som snakker ikke er kjent med, for eksempel som man bare vet om gjennom brev. *-shi* brukes derfor i aviser, formelle dokumenter, lovtekster, akademiske tidsskrift og lignende. Når personens som omtales har blitt nevnt med *-shi*, så kan *-shi* stå alene og referere til den personen videre i teksten, så lenge det bare er en person om omtales.

## Referanser


## Litteratur
* 
* 
* 
*