Nestorianisme

**Nestorianismen** er en kristologisk lære oppkalt etter Nestorius, patriark av Konstantinopel fra 428 til 431. Nestorius ble lyst i bann som kjetter på konsilet i Efesos i 431, men har ifølge senere oppfatninger aldri stått inne for det synet som konsilet tilla ham. Han fikk aldri noen særlig tilhengere innen Europa eller Det bysantinske rike. Østens kirke forkastet derimot konsilet, og noen elementer av nestorianismen fikk en viss utbredelse i Asia.

I kristen teologi og kirkehistorie refererer nestorianisme til flere gjensidig beslektede, men doktrinært forskjellige sett med læresetninger som faller inn under paraplybetegnelsen tonaturlæren, slik som to naturer i Kristus (*menneskelig* og *guddommelig*) eller to personer i Kristus (Mennesket og Ordet). I hvilken grad disse to definisjonene faktisk er forskjellige, kan også diskuteres. Den første betydningen av begrepet er relatert til læren til den kristne teologen Nestorius (død ca. 451 e.Kr.) slik den ble uttalt av hans umiddelbare motstandere ved konsilet i Efesos og tradisjonelt brukt av miafysitter. Den andre betydningen av begrepet relaterer seg til et sett med senere teologiske læresetninger som tradisjonelt ble betegnet som nestorianske av kalkedonere (kristne som aksepterer og opprettholder teologiske resolusjoner fra konsilet i Khalkedon i 451), men som avviker i Nestorius’ lære i opprinnelse, omfang og terminologi. *[[Oxford English Dictionary]]* definerer nestorianisme som: «Læren til Nestorius, patriark av Konstantinopel (utnevnt i 428), der det hevdes at Kristus hadde forskjellige menneskelige og guddommelige personer.»

## Definisjon

Den opprinnelige definisjonen av nestorianisme, slik den ble formulert av Nestorius selv, er hovedsakelig bevart i hans gjenlevende skrifter om emner som mariologi (læren om jomfru Maria) og kristologi. Selv om mange av verkene hans gikk tapt eller ble ødelagt, har andre blitt overført gjennom hans motstandere eller bevart i bibliotekene til Den østlige kirke. Den mest bemerkelsesverdige blant disse er *Herakleidenes’ basar*, som ble skrevet under hans eksil etter konsilet i Khalkedon, og bevart i kun ett eksemplar i gammelsyrisk oversettelse. Den moderne gjenoppdagelsen av dette verket har ført til fornyet akademisk interesse for å rekonstruere Nestorius’ egne teologiske posisjoner, som ser ut til å avvike i vesentlige henseender fra den «to-personers» formuleringen av kristologi som tilskrives ham av både hans samtidige og senere kritikere.

Hans teologi var påvirket av læren til Theodoros av Mopsuestia (død 428), den mest framtredende teologen fra den antiokenske skolen. Nestoriansk mariologi foretrekker tittelen *christotokos*, som omfatter begrepet *[[theotokos]]* («gudsbærer») for Maria, og understreker dermed skillet mellom guddommelige og menneskelige aspekter ved inkarnasjonen, og samtidig deres enhet i Kristi person. Nestoriansk kristologi fremmer konseptet om en *[[Prosopon|prosopisk]]* forening av to konkrete virkeligheter (guddommelig og menneskelig) i Jesus Kristus, i motsetning til konseptet om en *[[Person (teologi)|hypostatisk]]* forening av to hypostaser til én.

Skillet går mellom henholdsvis «to hypostaser i én person» og «to hypostaser forent til én hypostase». Hypostase blir ikke sett på som subjekt, men snarere som en natur som eksisterer i virkeligheten. Denne kristologiske posisjonen blir av Vesten sett på som *radikal dyofysittisme*,[7] og skiller seg ifølge kalkedonsk kristendom fra deres dyofysittisme (tonaturlæren), som ble bekreftet på nytt ved Kalkedon-konsilet i 451.[8] Slike læresetninger brakte Nestorius i konflikt med andre framtredende kirkeledere, særlig [Kyrill av Alexandria, som utstedte 12 *anatemaer* (bannlysninger) mot ham i 430. Nestorius og hans læresetninger ble til slutt fordømt som kjetterske ved Efesos-konsilet i 431, og igjen ved konsilet i Khalkedon i 451. Hans læresetninger ble ansett som kjetterske ikke bare i kalkedonsk kristendom, men enda mer i orientalsk ortodoksi. Østkirken ville bekrefte Nestorius’ ortodoksi, i tråd med tradisjonen til den antiokenske skolen på sin tid.

Etter fordømmelsen flyttet noen av Nestorius' tilhengere, som var tilhengere av den antiokenske skolen og skolen i Edessa, til Sasanideriket (Det nypersiske riket), hvor de var tilknyttet det lokale assyriske samfunnet i satrapien Asuristan (Assyria). Mange av dem var tilhengere av den assyriske kirken, kjent som Østens kirke, mens andre var syrisk-ortodokse. I perioden fra 484 til 612 førte en gradvis utvikling til etableringen av spesifikke doktrinære synspunkter innenfor Østens kirke. Utviklingen av disse synspunktene ble ferdigstilt av den framtredende østsyriske teologen Babai den store (død 628), som brukte det spesifikke syriske begrepet *qnoma* (ܩܢܘܡܐ) som en betegnelse for dual (både guddommelig og menneskelig) substans innenfor én *prosopon* (person) av Kristus. Slike synspunkter ble offisielt vedtatt av Østens kirke på et konsil holdt i 612.

Motstandere av slike synspunkter i Vesten merket dem feilaktig som «nestorianere», noe som førte til praksisen med å feilmerke Østens kirke som nestorianere, og faktisk det assyriske folket selv som «nestorianere». Imidlertid har dette i moderne religiøse studier blitt kritisert som upassende og misvisende, selv om Nestorius offisielt æres som en helgen i den assyriske østkirken. Som en konsekvens, både i akademisk litteratur og innen interkirkelige relasjoner, fokuserer begrepet nestorianere i økende grad på sin primære betydning, Nestorius’ opprinnelige lære, snarere enn å referere til læren til den langt eldre assyriske østkirken eller dens avlegger, den kaldeisk-katolske kirke.

## Lærens autentisitet
Senere forskning har trukket i tvil om Nestorius selv eller hans tilhengere fra den antiokiske skole faktisk innesto for en slik lære. Det som ligger bak kan blant annet ha vært mislykkede teologiske formuleringsforsøk. Noen av disse ble diskutert og plukket fra hverandre under konsilet i Khalkedon i 451. Et problem var at Nestorius hadde avvist uttrykket *[[theotokos]]* («gudeføderske») om jomfru Maria, hvilket kan ha sin årsak i at uttrykket også ble brukt i førkristen, hedensk sammenheng. Han kan derfor ha ment at det var bedre å tale om Maria som «kristusføderske».

Kirken i perserriket, Østens assyriske kirke, nektet å være med på noen fordømmelse av Nestoriussom kjetter, fordi den mente at kritikken mot Nestorius var konstruert. Det førte til at denne kirken fikk tilnavnet «nestoriansk» i Vesten, for å skille den fra andre orientalske kirker. Enkelte av kirkens representanter, for eksempel Barsauma av Nisibis (400&ndash;495), så seg riktignok politisk tjent med å fronte deler av Nestorius' lære fordi dette økte akseptansen for Østens kirke hos de persiske makthaverne. Mange av Nestorios' tilhengere søkte også tilflukt i Perserriket. Men kirken har aldri akseptert læren om Kristi to personer. Mange av kirkens ledere fra senantikken til i dag har sågar eksplisitt tilbakevist den.

## Referanser


## Litteratur
* Brock, Sebastian P. (1999): «The Christology of the Church of the East in the Synods of the Fifth to Early Seventh Centuries: Preliminary Considerations and Materials», ''Doctrinal Diversity: Varieties of Early Christianity''. New York & London: Garland Publishing. ISBN 9780815330714; s. 281–298.
* Brock, Sebastian P. (2006): ''Fire from Heaven: Studies in Syriac Theology and Liturgy''. Aldershot: Ashgate Publishing. ISBN 9780754659082.
* Baum, Wilhelm; Winkler, Dietmar W. (2003): ''The Church of the East: A Concise History''. London & New York: Routledge-Curzon. ISBN 9781134430192.
* Chesnut, Roberta C. (1978): «The Two Prosopa in Nestorius' Bazaar of Heracleides», *The Journal of Theological Studies*. **29** (29): 392–409. doi:10.1093/jts/XXIX.2.392. JSTOR 23958267.
* Meyendorff, John (1989): ''Imperial unity and Christian divisions: The Church 450–680 A.D.'' Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press. ISBN 9780881410563.
* Seleznyov, Nikolai N. (2010): «Nestorius of Constantinople: Condemnation, Suppression, Veneration: With special reference to the role of his name in East-Syriac Christianity», *Journal of Eastern Christian Studies*. **62** (3–4): 165–190.

## Eksterne lenker
* 
* «Church of the East», *Nestorian.org*. Uoffisiell nettside til Østkirken
* «Nestorius and Nestorianism», *The Catholic Encyclopedia*.
* «Nestorianism», *Wikisource*