Norsk avtalerett

**Norsk avtalerett** er de regler som utgjør avtaleretten i norsk rett. Norsk avtalerett er bygget på romerretten, og er derfor veldig lik annen europeisk rett og nær identisk annen nordisk avtalerett. Både FN og EU har utformet regler for avtalerett som anses som norsk avtalerett. Med økt internasjonalisering er det en merkbar trend mot globalisering av avtaleretten.  

Norsk avtalerett tar for seg de avtaler som regulerer et rettsforhold mellom to parter. Eksempelvis vil en avtale om kjøp av en ting skape et rettsforhold mellom partene, mens en avtale om å gå på stevnemøte ikke vil omfattes av avtaleretten. 

## Grunnleggende avtalerettslige prinsipper
Norsk avtalerett bygger på noen grunnleggende prinsipper som vi blant annet finner i Christian Vs Norske Lov (NL) 5-1-1 og 5-1-2. Blant disse prinsippene er:

* Avtaler skal holdes
* Formfrihet
* Avtalefrihet

### Avtaler skal holdes
En avtale er en avtale, så partene kan ikke bare trekke seg fra en avtale. Avtalen skal gjennomføres etter hva partene har blitt enige om. Prinsippet blir omtalt som «pacta sunt servanda». Hver av partene kan få hjelp av myndighetene til å gjennomføre avtalen med tvang (tvangsfullbyrdelse) dersom motparten ikke holder hva han/hun lovet. Det finnes visse begrensninger i dette prinsippet. Blant annet plikter man ikke å oppfylle en avtale som strider mot lov eller «ærbarhet». Det siste innebærer at man ikke kan tvinges til å gjennomføre noe som er direkte umoralsk, eller som er et for stort inngrep i den personlige frihet.

### Formfrihet
En avtale kan inngås på hvilken form man vil: Skriftlig, muntlig, eller hva partene måtte ønske. Det er selvfølgelig lettest å bevise hva avtalen faktisk går ut på hvis man har en skriftlig avtale.

### Avtalefrihet
Man kan inngå avtale om hva man vil og med hvem man vil, så lenge det ikke kommer i strid med andre viktige hensyn i et samfunn.
En avtale om å gjøre noe kriminelt binder ingen. Slik er det også med avtaler som i for stor grad binder den personlige friheten.

## Inngåelse av avtaler
Hovedproblemstillingen i avtaleretten er om partene er bundet. Kapittel 1 i avtaleloven oppstiller en modell for avtaleinngåelse, der kombinasjonen av tilbud og aksept utgjør en avtale. Disse begrepene går under fellesbetegnelsen "dispositive utsagn". Dispositive utsagn er bindende for den som avgir disse, og kan i utgangspunktet kun kalles tilbake dersom tilbakekallelsen kommer frem til mottakeren før eller samtidig som mottakeren får kunnskap om utsagnet.

Avtaleloven er ikke uttømmende, og må utfylles av ulovfestet rett. For spørsmålet om en avtale er inngått, har vurderingstemaet av Høyesterett ofte blitt oppstilt som en konkret vurdering av "om løftemottakeren hadde rimelig grunn til å forstå løftegiveren på en slik måte at han hadde bundet seg". En annen måte å formulere dette spørsmålet på, er om løftemottakeren var i god tro om at løftegiveren hadde til hensikt å binde seg. Førende for denne vurderingen er partenes atferd og utsagn. Dersom det foreligger enighet om sentrale punkter i avtalen, for eksempel om salgsgjenstand, kjøpesum og betalingstid, tillegges dette stor betydning.

En part kan derfor binde seg både uttrykkelig og underforstått, forutsatt at løftemottakeren er i god tro. En part kan likevel unngå binding ved å uttrykkelig erklære at man ikke anser seg som bundet før avtalen er undertegnet, forutsatt at erklæringen er fremsatt på en slik måte at "motparten ved vanlig oppmerksomhet og aktsomhet kan forstå at det er stilt et slikt vilkår".

## Se også

* Obligasjonsrett
* Kontraktsrett

## Referanser


## Eksterne lenker
* Avtaleloven fra Lovdata