William Gull

**William Withey Gull, 1. baronett** (født 31. desember 1816, død 29. januar 1890) var en britisk lege. Han kom fra en alminnelig familie, men steg i gradene i den medisinske profesjonen og etablerte en lukrativ privat praksis. Han hadde en rekke fremtredende roller blant annet som guvernør for Guy's Hospital. Han var professor i fysiologi og president i The Clinical Society («det kliniske samfunn»). I 1871, etter å ha behandlet fyrsten av Wales for et livstruende angrep av tyfoidfeber ble han utnevnt til baronett og ble utpekt som livlege for dronning Victoria.

Gull huskes for en rekke viktige bidrag til den medisinske vitenskapen, herunder for forståelsen av myxoedema, nefrologi, lammelser og anorexia nervosa (som han ga navnet).

En mye diskreditert konspirasjonsteori fra 1970-årene hevdet at Gull kjente identiteten til gjerningsmannen av de uløste Whitechapel-drapene i 1888, eller at han selv var identisk med den beryktede Jack the Ripper. Selv om teorien ble avvist av forskere, utviklet den dramatiske teorien seg og forble populær blant produsenter av skjønnlitterære verk. Dette til tross for at Gull var 72 år og hadde dårlig helse da drapene ble begått. Eksempler på hans rolle som Jack the Ripper omfatter 1988 TV-filmen *Jack the Ripper* med Michael Caine, samt romanen *[[From Hell]]* i 1996 og dens påfølgende filmatisering.

## Barndom og tidlig liv
Gull ble født 31. desember 1816 i Colchester i Essex. Hans far, John Gull, var kaptein på en lekter. John Gull var trettiåtte år gammel da William ble født ombord i lekteren «Duva» som lå fortøyd ved St Osyth Mill i sognet St. Leonards. Morens pikenavn var Elizabeth Chilver og hun var førti år gammel da William ble født. Williams mellomnavn, Withey, kom fra hans gudfar, kaptein Withey, en venn og farens arbeidsgiver. Han var yngst av åtte barn, hvor to av dem døde som spedbarn. William overlevde fem søsken, de to brødrene (John og Josef) og de tre søstrene (Elizabeth, Maria og Maria).

Som ung gutt gikk William Gull på en lokal dagskole med sine eldre søstre. Senere gikk han på en annen skole i samme prestegjeld, drevet av den lokale presten. William gikk på denne skolen til han var femten, da han flyttet over til en kostskole i to år. Det var på denne tiden at han først begynte å studere latin. Prestens undervisning virker å ha vært svært begrenset, og sytten år gammel bestemte William seg for at han ikke ville gå der lenger.

## Tidlig karriere i medisin

Omtrent på den tiden ble Gull introdusert til Benjamin Harrison (administrator for Guy's Hospital) som ble imponert over hans evner og inviterte ham til å arbeide ved Guy's Hospital under hans beskyttelse. I september 1837, høsten før han ble 21 år gammel reiste Gull hjem og gikk inn for sitt livsverk, medisin.

## Ekteskap og familie
Den 18. mai 1848 giftet Gull seg med Susan Ann Lacy, datter av oberst J. Dacre Lacy, i Carlisle. Kort tid etterpå flyttet de til Finsbury Square.

De fikk tre barn: Caroline Cameron Gull ble født i 1851 på Guy's Hospital, (død 1929), hun giftet seg med Theodore Dyke Acland (sønn av Henry Acland). De fikk to barn, en datter (Aimee Sarah Agnes Dyke Acland) som døde som spedbarn i 1889, og en sønn Theodore Acland] (1890–1960), som ble rektor ved Norwich School.

## Baronett og Dronning Victorias livlege

Da fyrsten av Wales viste de første tegnene på sykdom 13. november 1871, mens han bodde i den kongelige residensen i Sandringham i Norfolk, ble han i begynnelsen fulgt opp av dr. Lowe fra Kings Lynn Hospital, og av dr. Oscar Clayton som mente at feberen var forårsaket av et sår på en finger. Etter en uke uten tegn til bedring ble det diagnostisert tyfoidfeber og 21. november sendt bud på dr. Gull, og William Jenner den 23. Det kom for dagen at tyfusangrepet ble komplisert av bronkitt og det var fare for prinsens liv i mange dager.

Den neste måneden ble daglige bulletiner fra Sandringham lagt ut på politistasjoner rundt om i landet. William Hale-White, forfatter av «Great Doctors of the Nineteenth Century» fortalte senere at «da jeg var gutt da sendte min fader meg hver kveld til politistasjonen for å få de siste nyhetene. Det var ikke før like før jul at bulletiner ble utstedt bare én gang om dagen».

## Sykdom og død
I 1887 fikk William Gull det første av flere slag i sitt skotske hjem på Urrard House i Killiecrankie. Angrepet av afasi var forårsaket av en cerebral blødning, som den eneste advarsel. Det hadde vært uforklarlig et par dager tidligere. Han kom seg etter et par uker, og reiste til London, men var under ingen illusjoner om fare for sin helse, bemerket han; «En pil har ikke truffet blink, men det er ingen ting å engste seg over».

### Avisskriving i USA 1895/97

## Forbindelser til 1888 Whitechapel-drapene
Gull har i en rekke teorier og skjønnlitterære verk blitt påpekt å ha forbindelse med «Jack the Ripper»-drapene i 1888. Disse er vanligvis (men ikke alltid) forbundet med varianter av konspirasjonsteorier som involverte den kongelige familie og frimurerne.

Den tidligste kjente påstanden som knyttet Whitechapel-drapene til en fremtredende London-lege (ikke nødvendigvis Gull) var i to artikler publisert i en rekke amerikanske aviser mellom 1895 og 1897.

Den første artikkelen dukket opp i *Fort Wayne Weekly Sentinel* (24. april 1895) og *Ogden Standard*, Utah. De rapporterte en påstått samtale mellom William Greer Harrison, en fremtredende mann i San Francisco, og en dr. Howard i London. I henhold til Howard var morderen en «medisinsk mann av høy rang», hvis hustru var blitt skremt av hans uberegnelige oppførsel i løpet av Whitechapel-drapene. Hun formidlet sine mistanker til noen av sin manns medisinske kolleger som, etter å ha intervjuet ham og lett i huset, «fant rikelig med bevis for mord og la ham inn på et asyl».

Varianter av den andre artikkelen dukket opp i *Williamsport Sunday Grit* (12. mai 1895, California) og *Brooklyn Daily Eagle* (28. desember 1897). Denne artikkelen kommenterte «identiteten som en inkarnert djevel som var død for lenge siden» og at morderen var «en dement lege, plaget med svært sterk erotisk mani». Den gjentok noen av detaljene i den tidligere rapporten, og la til at dr. Howard «var en av et dusin London-leger som satt i en kommisjon» og la til at Jack the Ripper «var en lege med høy anseelse og nøt beskyttelse av de beste i samfunnet i West End i London». Artikkelen fortsatte med å hevde at predikanten og spiritualisten Robert James Lees spilte en ledende rolle i legens arrestasjonen ved hjelp av sine synske krefter i det guddommelig Whitechapel og at morderen bodde i et hus i Mayfair. Han fikk politiet til å gå inn i huset, en fremtredende leges hjem som angivelig ble fjernet og lagt inn på et privat sinnssykeasyl i Islington under navnet «Thomas Mason». I mellomtiden ble forsvinningen av legen forklart ved å annonsere hans død og arrangere en falsk begravelse – «en tom kiste, som nå er plassert i familiens hvelv i Kensal Green, som er ment å inneholde de jordiske levninger av en fantastisk West End-lege, hvis død alle i London sørget over». (Denne detaljen ikke er i samsvar med William Gull som ble gravlagt på kirkegården Thorpe-le-Soken i Essex.)

Identiteten til dr. Howard som er anklaget for å ha gitt informasjonen til den første artikkelen ble aldri etablert. Den 2. mai 1895 publiserte *Fort Wayne Gazette* en oppfølging ved å sitere William Greer noe som bekrefter nøyaktigheten av historien, og som beskriver dr. Howard som en «godt kjent London-lege som reiste gjennom San Francisco på en reise for flere måneder siden». En videre oppfølging er artikkelen i *London People* 19. mai 1895, skrevet av Joseph Hatton, som identifiserte ham som dr. Benjamin Howard, en amerikansk lege som hadde praktisert i London på slutten av 1880-tallet. Artikkelen ble vist til dr. Benjamin Howard under et nytt besøk i London i januar 1896, som førte til et sterk brev som ble publisert i *London People* 26. januar 1896.

: 

### Kriminologen Thomas Stowells artikkel 1970
Kriminologen Thomas Eldon Alexander Stowell publiserte en artikkel i *The Criminologist* med tittelen «Jack the Ripper – A Solution?». Stowell var juniorkollega av dr. Theodore Dyke Acland, Gulls svigersønnsønn. Han påstod at en av Gulls pasienter var Whitechapel-morderen. Han viste til at morderen som en «S» uten noen gang å identifisere ham, men identiteten til «S» var allment antatt å være prins Albert Victor, hertug av Clarence og Avondale, dronning Victorias barnebarn og presumptive arving til tronen. Stowell skrev

Stowell utviklet tilsynelatende sin teori ved hjelp av Gulls private papirer som sitt primære kildemateriale. Dette kan imidlertid ikke bekreftes da Stowell døde noen dager etter publisering av artikkelen og hans familie brente hans papirer. Gull (som ble navngitt i artikkelen) kastet angivelig papirer som viste at «S» hadde ikke døde av lungebetennelse, som hadde blitt rapportert, men av tertiær syfilis. Stowell sier at «S» fikk syfilis i Vestindia på turné i slutten av tenårene, og det var denne sykdommen som førte til galskapen som førte til drapene.

Han fortsetter med å hevde at «S» ble bekreftet gal av Gull og plassert i en privat mentalanstalt, som han rømte, og begikk det siste og mest brutale mord på Mary Jane Kelly i november 1888. Han frisknet tilstrekkelig til å ta en fem-måneders cruise før han fikk tilbakefall og døde «i sin fars hus på landet» av bronkitt.

### «Jack the Ripper» (BBC mini-serie) 1973
I 1973 produserte BBC TV-serien «Jack the Ripper» en mini-serie i dokudramaformat. Serien, med manus av Elwyn Jones og John Lloyd brukte fiktive detektiver, Detective Chief Inspector Charles Barlow og Detective Chief Inspector John Watt fra dramaserien *Softly, Softly* for å skildre en undersøkelse av Whitechapel-drapene.

Serien kom ikke frem til en enkel konklusjon, men var viktig som den første offentlige utsendelsen av en historie om Joseph «Hobo» Sickert, angivelig uekte sønn av kunstneren Walter Sickert. Denne teorien hevdet at statsminister Lord Salisbury konspirerte med dronning Victoria og senior frimurere, inkludert ledende polititjenestemenn for å drepe en rekke kvinner med kunnskap om en illegitim katolsk arving til tronen, far til prins Albert Victor. I henhold til denne teorien ble drapene utført av William Gull med hjelp av en kusk, John Netley. Sickert trakk senere tilbake historien i et intervju med *[[Sunday Times]]* 18. juni 1978. Han ble sitert med «Det var en spøk, jeg gjorde det helt store, og det var en heidundrende spøk».

### 1976 – «Jack the Ripper: Den Endelige Løsningen» (Stephen Knight)
Stephen Knight var reporter for *East London Advertiser* som intervjuet Joseph Sickert etter BBC-serien. Han ble så fasinert av historien at han skrev en bok – *[[Jack the Ripper: The Final Solution]]* – som ser på Sickerts historie som dens sentrale konklusjon. Boken har gitt inspirasjon til en rekke skjønnlitterære verk knyttet til Whitechapel-drapene.

Knight hadde foretatt sin egen forskning for å finne ut om det virkelig var en kusk som het John Netley; at et ikke navngitt barn ble slått ned i Strand i oktober 1888, og om en mann som het «Nickley» som forsøkte å begå selvmord ved å hoppe fra Westminster Bridge i 1892. Han hadde også tilgang til innenriksdepartementets arkiver og en rekke moderne politirapporter som ble gjort offentlig for første gang.

Knight hevdet at William Gull, sammen med ulike andre var alle høytstående frimurere, men det er omstridt. Knight skriver:

Denne påstanden er tilbakevist av John Hamill, tidligere bibliotekar for Frimurernes United Grand Lodge of England. Han skriver

: 

### Populær-kultur siden 1976
I den fiktive karakteren Thomas Spivey (1976), spilt av skuespiller Roy Lansford i *Murder by Decre*, spiller skuespillerne Christopher Plummer Sherlock Holmes og James Mason som Doctor Watson. Thomas Spivey, en kongelig lege hvis karakter er basert på William Gull, avsløres som morder i en handling som er basert på Stephen Knights *[[Jack the Ripper: The Final Solution]]*. Spivey avbildes som assistert av en person som het William Slade, som også er basert på John Netley.

En fiksjonalisert William Gull vises i Iain Sinclairs roman fra 1987 *White Chappell, Scarlet Tracings* også basert på Stephen Knights *Jack the Ripper: The Final Solution.*

Gull er portrettert av Ray McAnally i *Jack the Ripper* (1988) i en TV-dramatisering av mordene med skuespillerne Michael Caine og Jane Seymour. Stykket avslører Gull som morderen, assistert av kusken John Netley, men ellers utelater han de viktigste personene i den kongelige konspirasjonsteori.

Fra 1991 til 1996 ble en fiksjonalisert Gull omtalt i den grafiske romanen *[[From Hell]]* av forfatteren Alan Moore og artisten Eddie Campbell. Handlingen skildrer Gull som morder og tar Stephen Knights *Jack the Ripper: The Final Solutrion* som forutsetning. Eddie Campbell skrev i bloggen sin:

Den fiktive karakteren «sir Nigel Gull» vises i romanen *The List of Seven* 1993 av Mark Frost «sir Nigel Gull» avbildes som en kongelig lege og ser ut til å være basert på William Gull. Handlingen har okkult tema med prins Edward, Hertug av Clarence, men har ikke referanse til Whitechapel-drapene.

I filmen *From Hell* 2001 filmatiseres den grafiske romanen *From Hell* er William Gull portrettert av Ian Holm. Skuespiller Peter Penry-Jones spilte Gull i 2004 *Julian Fellowes Investigations: A Most Mysterious Murder* – Charles Bravo* –* en dramatisert dokumentar av det uløste drapet på advokat Charles Bravo i 1876.

Gull opptrer i Brian Catlings roman (2012) *Den Vorrh*, hvor beretninger om hans forhold til Eadweard Muybridge og hans arbeid på anoreksi er blandet inn i en fantasi-fortelling.

## Referanser


## Bibliografi
* Medisinske Papirer, Sir William Withey Gull, redigert av T D Acland (1894).

## Eksterne lenker
* William Withey Gull – En Biografisk Skisse (1896)