DS «Donau»

**DS «Donau»** var et lasteskip som ble brukt av den tyske *[[Kriegsmarine]]* mellom Tyskland og Norge under andre verdenskrig. Skipet ble bygget i 1929 i Hamburg, og tonnasjen var 9&nbsp;025 bruttoregistertonn. Skipet er kjent for å ha stått for den største enkeltdeportasjonen av norske jøder under krigen. 26. november 1942 ble 529 norske jøder fraktet med «Donau» og videre til utryddelsesleiren Auschwitz-Birkenau. Bare ni kom levende tilbake.

Skipet ble også brukt ved deportasjonen av de såkalte Tysklandsstudentene (norske mannlige studenter som var politiske fanger i Tyskland) fra Stavern til Buchenwald i 1944.

DS «Donau» var eid av rederiet *[[Norddeutscher Lloyd]]* i Bremen og ble rekvirert for krigstjeneste av *Kriegsmarine-Dienststelle* («tjenestested») Hamburg, og deretter utstyrt med luftvernskyts og synkeminer. Hun ble satt i drift til troppetransport fra østfronten via Stettin til Oslo og tilbake.

16. januar 1945 ble «Donau» senket utenfor Drøbak etter at sabotørene Max Manus og Roy Nielsen lyktes i å feste tidsinnstilte sprengladninger til skipet. «Donau» ble stående i Oslofjorden med mer enn halve skroget under vann. I 1952 ble hun hevet og sendt til opphugging i Bremerhaven. Også MS «Monte Rosa» ble brukt til deportasjon av norske jøder, men «Donau» ble stående som selve symbolet på ''shoah'', tilintetgjørelsen.

## Deportasjon av de norske jødene
 
26. november 1942 ble 529 jødiske fanger brakt om bord på skipet ved utstikker 1 ved Amerikalinjens kai i Oslo, 302 voksne menn, 188 kvinner og 42 barn. Kvinner og mindreårige ble sperret inne i et lasterom like over maskinrommet; det var kvelende varmt, og de var henvist til å ligge eller sitte på skitne halmmadrasser. De håpet de skulle til en arbeidsleir i Nord-Norge, men senere fikk de som fikk gå opp til toalettene, se lys langs kysten til venstre. Det måtte være Sverige, som ikke var mørklagt som land i krigssonen; og da var skipet på vei sørover.

Den eldste var i 80-årene, den yngste 4 måneder gammel. Skipet la ut klokken 14:55 og ankom Stettin klokken 11:10 30. november (en dag forsinket på grunn av dårlig vær). I Polen ble de fraktet med tog til Auschwitz, og bare ni voksne menn i gruppen overlevde krigen.
 
Fotografen Georg W. Fossum fikk 26. november 1942 tips fra en bekjent i politiet om at noe foregikk på Amerikalinjens kai. Ved utstikker 1 tok han med et lite Kodak Retinette tre bilder som inkluderte «Donau». Fossums bilder av hendelser i Oslo ble vanligvis smuglet til legasjonen i Stockholm, men filmrullen med «Donau»-bildet ble liggende til etter krigen. I 1994 ble to bilder publisert i *[[Aftenposten]]* sammen med intervju av Fossum. Det siste fotografiet viser tilskuere bakfra mens «Donau» legger fra kai, og er det eneste kjente fotografi av deportasjonen. «Donau» la fra kai klokken 14:55, og Fossum var i området både litt før og etter. Han fortalte: «*Folk hadde bare med seg litt håndbagasje, som om de skulle på en kortere overnattingstur.*»

Skipet var under kommando av SS-*[[Untersturmführer]]* Klaus Grossmann og *[[Oberleutnant]]* Manig. 
Blant mannskapet var Adolf Osterloh som fortalte at når skipet ikke gikk i konvoi, passerte hun alene svensk farvann etter avtale med svenske myndigheter. Slik unngikk hun angrep fra de allierte. Når hun gikk inn i svensk territorialfarvann, stanset hun lenge nok til at en svensk offiser rakk å forsegle luftvernkanonene om bord. Forseglingen ble fjernet igjen straks hun forlot svenske farvann. I november 1942 kom «Donau» fra Stettin med tyske soldater reddet fra Stalingrad-fronten og sendt til Norge for en hvil. Imidlertid skulle hun tilbake, og Hellmuth Reinhardt sikret seg førsterett til skipet for å få unnagjort transporten av norske jøder til Polen.

Osterloh så ombordlastningen av jødene fra utstikker 1, og at SS-kommandanten om bord løp ned landgangen; han og hans menn hindret enhver hjelp jødene kunne hatt håp om fra mannskap og tilskuere. «Donau» fraktet ved andre anledninger russiske krigsfanger til Norge for å bygge ut tyske festningsanlegg. I desember 1942 kolliderte «Donau» med et annet troppetransportskip, «Adler» (= ørn), utenfor Stettin. Men fire ukers reparasjon i Bremerhaven var nok til å få skipet i trafikk igjen.

De sanitære forholdene var elendige, og i rom sjø blåste det opp til orkan. Folk ble sjøsyke og brakk seg; noe avtrede fantes ikke i lasterommene. SS-vokterne tvang de mannlige jødene til å hoppe rundt på huk, reise og sette seg, helt til de ramlet eller brakk seg. Noen ble tvunget til å krype, mens de ble sparket og slått. Først etter fire dager la skipet til kai i Polen, og fangene ble jagd ned islagte leidere. Desperate av tørst ble de presset inn i godsvogner, så fulle at de måtte stå eller sitte på huk. Reisen tok halvannet døgn, de fikk fortsatt ingenting å drikke, bare noe brød som ble kastet inn til dem. 1. desember stanset toget på et flombelyst område midt i svarte vinternatten. Her ble alle menn over 45 og under 15 år kommandert over til kvinnene og kjørt bort i lastebiler, rett i gasskammeret; deriblant Ruth Maier som står i bronse (Gustav Vigelands statue «Overrasket») i Frognerparken; hun stod modell for statuen et halvt år tidligere.

1. desember 1942 da utenriksdepartementet og eksilregjeringen i London fikk vite om deportasjonen, sendte de telegram til den norske legasjon i Bern i Sveits og ba dem kontakte Røde Kors, i håp om å få forhindret at de deporterte ble videresendt fra Tyskland til Polen. De var ikke klar over at følget samme dag ankom Auschwitz; eller at «Donau» dro direkte til Polen, med ankomst i Stettin.

## Senkning
På eller rett før 16. januar 1945 (natt til 16. januar ifølge Hjeltnes) festet Roy Nilsen fra Milorg og Max Manus fra Kompani Linge ti tidsinnstilte *[[limpet]]s* (miner festet med magneter) under vannlinjen på skipet som da lå til kai i Oslo. Meningen var at sprengladningene skulle gå av i åpen sjø, men fordi skipet var forsinket, gikk bomben av før hun nådde Drøbak. Den tyske kapteinen klarte å sette skipet på grunn før hun sank helt. Det var 1&nbsp;500 tyske soldater og 450 hester om bord. Skipet ble stående i 40° vinkel på 40 meters dyp med akterenden ned, og halve skroget under vann.

En viktig grunn til senkningen var at skipet ble brukt til transport av tyske styrker fra Norge til kontinentet for innsats på pressede frontavsnitt, særlig på vestfronten. Det ble et viktig mål for motstandsbevegelsen å sørge for at færrest mulig nådde fram.

Syv år etter senkningen ble vraket trukket av grunnen og slept til Bremerhaven for opphugging. Ifølge Hjeltnes ble vraket i mars-april 1952 registrert som «Bergensiana» og slept til dokk ved Akers Mek. Reparasjon ble vurdert, men 15. august 1952 ble skipet slept til Hamburg og hugget opp. En liten skipsklokke ble tatt vare på av Lingeklubben, mens hovedskipsklokken var lenge ved Hjemmefrontmuseet før den ble overført til HL-senteret i 2014.

## Referanser