Augustin av Canterbury

**Augustin av Canterbury** (ukjent fødselsår tidlig på 500-tallet, død 26. mai 604 (tradisjonell dato), eller 605) var en kristen munk som ble den første erkebiskop av Canterbury i år 597. Han regnes som «engelskmennenes apostel» og en grunnleggende figur av den engelske kirken.

Augustin var prior for et kloster i Roma da pave Gregor den store valgte ham i 595 til å lede et oppdrag, vanligvis omtalt som det gregorianske oppdraget, til de britiske øyer for å kristne kong Æthelbert og hans kongerike Kent fra angelsaksisk hedenskap. Kent ble sannsynligvis valgt fordi Æthelbert hadde stor innflytelse ved *[[bretwalda]]* over de andre angelsaksiske rikene i tillegg til ekteskapet hans med Bertha, en frankisk prinsesse som var kristen, som var forventet å ha en viss innflytelse over mannen sin. Før de nådde Kent, hadde misjonærene vurdert å snu, men Gregor oppfordret dem til å fortsette, og i 597 gikk Augustin og hans folk i land på Isle of Thanet, den østligste del av Kent og den gang fortsatt en øy, og fortsatte til Æthelberts hovedby Canterbury.

Kong Æthelbert konverterte til kristendommen og lot misjonærene forkynne fritt, og ga dem land for å opprette et kloster utenfor bymurene. Augustin ble innviet som biskop og konverterte mange av kongens undersåtter, blant annet tusenvis under en massedåp 1. juledag i 597 enten de ville ikke. Pave Gregor sendte flere misjonærer i 601, sammen med oppmuntrende brev og gaver til kirkene, selv om forsøk på å overtale de innfødte angelsaksiske biskoper til å underkaste seg Augustins autoritet mislyktes. Romerske biskoper ble opprettet i London og Rochester i 604, og en skole ble grunnlagt for å trene angelsaksiske prester og misjonærer. Augustin arrangerte også innvielsen for hans etterfølger, Laurentius. Erkebiskopen døde sannsynligvis i 604 og ble snart æret som en helgen.

## Bakgrunn for misjonen
Etter tilbaketrekningen av de romerske legionene fra provinsen Britannia i 410, ble innbyggerne overlatt til seg selv for å forsvare seg mot saksernes angrep. Før den romerske tilbaketrekningen hadde Britannia blitt konvertert til kristendommen og produsert den asketiske Pelagius. Britannia sendte tre biskoper til kirkerådet i Arles i 314, og en gallisk biskop dro til øya i 396 for å hjelpe til med å avgjøre disiplinære saker. Materielle levninger vitner om en økende tilstedeværelse av kristne, i hvert fall fram til rundt 360. Etter at de romerske legionene dro, slo hedenske germanske stammer seg ned i de sørlige delene av øya, mens den vestlige delen av de britiske øyer, utenfor de angelsaksiske kongedømmene, forble kristne. Denne keltiske kirken utviklet seg isolert fra Roma under påvirkning av misjonærer fra Irland og var sentrert om klostre i stedet for bispedømmer. Andre karakteristiske kjennetegn var beregningen av datoen for påske og frisyrestilen på tonsur (kronraking) som geistlige hadde. Bevis for kristendommens overlevelse i den østlige delen av de britiske øyer i løpet av denne tiden er blant annet overlevelsen av kulten til sankt Alban, betraktet som den første britiske martyren, og forekomsten av stedsnavn på *eccles*, avledet fra det latinske *ecclesia*, som betyr «kirke». Det er ingen bevis for at disse innfødte kristne forsøkte å konvertere angelsakserne. De angelsaksiske invasjonene ødela de fleste restene av den romerske sivilisasjonen i områdene, blant annet de økonomiske og religiøse strukturene.

Det var på denne bakgrunnen at pave Gregor bestemte seg for å sende et misjonsoppdrag for å konvertere angelsakserne til kristendommen i 595. Kongeriket Kent ble styrt av Æthelbert, som giftet seg med en kristen prinsesse fra Frankerriket ved navn Bertha før 588, og kanskje tilogmed før 560. Bertha var datter av Karibert I, en av frankernes merovingerkonger. Som en av betingelsene for ekteskapet hennes tok hun med seg en biskop ved navn Liudhard til Kent. I Canterbury fikk de restaurert en kirke som dateres til romertiden – muligens den nåværende St Martins kirke. Æthelbert var en hedning på dette tidspunktet, men tillot sin kone frihet til kristen tilbedelse. En biograf av Bertha sier at Æthelbert under hans kones innflytelse ba pave Gregor om å sende misjonærer. Historikeren Ian N. Wood mener at initiativet kom fra det kentiske hoffet så vel som dronningen. Andre historikere mener imidlertid at Gregor selv tok initiativet til misjonsoppdraget, selv om de nøyaktige årsakene er fortsatt er vanskelig å avgjøre. Beda, en munk fra 800-tallet som skrev en historie om den engelske kirken, *[[Historia ecclesiastica gentis Anglorum]]*, registrerte en berømt historie der Gregor så lyshårede slaver fra England på det romerske slavemarkedet og ble inspirert til å prøve å omvende folket deres. Angivelig skal Gregor ha spurt hvem de lyshårete slavene var. Han ble fortalt at de var anglere fra øya Britannia, og Gregor svarte at de ikke var anglere, men engler. Mer praktiske årsaker, som anskaffelse av nye provinser som anerkjenner pavedømmets forrang, og et ønske om å påvirke den framvoksende makten til det kentiske riket under Æthelbert, var sannsynligvis involvert. Oppdraget kan ha vært en utvekst av misjonsinnsatsen mot langobardene som, som hedninger og arianske kristne, ikke hadde et godt forhold til den katolske kirken i Roma.

Bortsett fra Æthelberts tillot religiøs frihet til sin kone, ble valget av Kent sannsynligvis diktert av en rekke andre faktorer. Kent var den dominerende makten i det sørøstlige England. Etter at kong Ceawlin av Wessex ble avsatt i 592, var Æthelbert blitt *[[bretwalda]]*, eller ledende angelsaksisk hersker; Beda omtalte Æthelbert som å ha *imperium* (overherredømme) sør for elven Humber. Handelen mellom frankerne og Æthelberts rike var godt etablert, og språkbarrieren mellom de to regionene var tilsynelatende bare en mindre hindring, ettersom tolkene for misjonen kom fra frankerne. Til slutt tillot Kents geografiske nærhet til frankerne støtte fra et kristent område. Det er noen bevis, blant annet Gregors brev til frankiske konger om å til støtte for misjonen i England, og at noen av frankerne følte at de hadde et krav om å overherre over noen av de sørlige engelske kongedømmene på denne tiden. Tilstedeværelsen av en frankisk biskop kunne også ha gitt tillit til påstander om overherredømme, hvis Berthas biskop Liudhard ble ansett for å opptre som en representant for den frankiske kirken og ikke bare som en åndelig rådgiver for dronningen. Frankisk innflytelse var ikke bare politisk; arkeologiske levninger vitner også om en kulturell påvirkning.

I 595 valgte Gregor Augustin, som var prior for kirken og klosteret San Gregorio al Celio i Roma, til å lede misjonen til Kent. Paven valgte ut munker til å følge Augustin og søkte støtte fra det frankiske kongedømmet og presteskapet i en rekke brev, hvorav noen eksemplarer er bevart i Roma. Han skrev til kong Teoderik II av Burgund og til kong Teodebert II av Austrasia, samt deres bestemor Brunhilda, og søkte hjelp til misjonsoppdraget. Gregor takket kong Klotar II av Neustria for å ha hjulpet Augustin. I tillegg til gjestfrihet, ga de frankiske biskopene og kongene tolker og frankiske prester til å følge oppdraget. Ved å be om hjelp fra de frankiske konger og biskoper, bidro Gregor til å sikre en vennlig mottakelse for Augustin i Kent, ettersom det  ville være usannsynlig for Æthelbert var å mishandle en misjon som synlig hadde støtte fra hans kones slektninger og folk. Dessuten satte frankerne pris på sjansen til å delta i misjonen som ville utvide deres innflytelse i Kent. Særskilt Klotar II trengte et vennlig rike over kanalen for å hjelpe til med å vokte kongedømmets flanker mot hans andre frankiske konger.

Kilder nevner ikke hvorfor pave Gregor valgte en munk til å lede oppdraget. Pave Gregor skrev en gang til Æthelbert og komplimenterte Augustins kunnskap om Bibelen, således var Augustin tydeligvis godt utdannet. Andre kvalifikasjoner var administrative evner, for Gregor var abbeden av San Gregorio al Celio i Roma i tillegg til å være pave, noe som betydde at den daglige driften av klosteret til ble gitt til Augustin, prioren.

## Ankomst og første innsats

Augustin ble ledsaget av en annen italiener ved navn Laurentius, hans eventuelle etterfølger til erkebiskop, og en gruppe på rundt 40 ledsagere, noen av dem var munker. Rett etter at de forlot Roma, mistet misjonærene motet, skremt av oppgavens natur, og ville ikke reise videre. De sendte Augustin tilbake til Roma for å be pavelig tillatelse til å snu. Gregor nektet og sendte Augustin tilbake med brev som oppmuntret eller krevde at misjonærene holdt ut.I 597 gikk Augustin og hans følgesvenner i land i Kent. De oppnådde en viss innledende suksess like etter ankomsten: Æthelbert tillot misjonærene å bosette seg og forkynne i hans hovedstad Canterbury hvor de brukte kirken St Martin's til tjenester. Verken Beda eller Gregor nevner datoen for Æthelberts konvertering, men det fant sannsynligvis sted i 597. I tidlig middelalder krevde massekonverteringer først at herskeren selv var blitt konvertert først, og Augustin er registrert som et stort antall konvertitter innen et år etter ankomst til Kent. Innen 601 skrev Gregor til både Æthelbert og Bertha, kalte kongen sin sønn og refererte til dåpen hans. En tradisjon  fra senmiddelalderen, nedtegnet av 1400-tallets krønikeskriver Thomas Elmham, angir datoen for kongens konvertering. som pinsedag, eller 2. juni 597; det er ingen grunn til å tvile på denne datoen, selv om det ikke er andre bevis for det. Mot en dato i 597 er et brev fra Gregor til patriark Eulogius av Alexandria i juni 598, som nevner antallet konvertitter som ble gjort av Augustin, men som ikke nevner noen dåp av kongen. Det er imidlertid klart at innen 601 hadde kongen blitt omvendt. Hans dåp fant trolig sted i Canterbury.

Augustin etablerte sitt bispesete i Canterbury. Det er ikke klart når og hvor Augustin ble innviet som biskop. Beda, som skrev omtrent et århundre senere, uttalte at Augustin ble innviet av den frankiske erkebiskopen Ætherius av Arles i Gallia (Frankrike) etter konverteringen av Æthelbert. Samtidige brev fra pave Gregor omtaler imidlertid Augustin som en biskop før han ankom England. Et brev fra Gregor fra september 597 kaller Augustin en biskop, og et datert ti måneder senere sier at Augustin hadde blitt innviet på Gregors ordre av biskoper i de tyske landene. Historikeren R.A. Markus diskuterte de ulike teoriene om når og hvor Augustin ble innviet, og antyder at han ble innviet før han ankom England, men argumenterer for at bevisene som eksisterer ikke tillater å konkludere nøyaktig hvor og når dette fant sted.

Kort tid etter hans ankomst grunnla Augustin klosteret dedikert de hellige Peter og Paulus, men senere ble klosteret omdøpt til St. Augustine’s Abbey, på land donert av kongen. I et brev Gregor skrev til patriarken av Alexandria i 598, hevdet han at mer enn 10 000 kristne var blitt døpt; tallet kan være overdrevet, men det er ingen grunn til å tvile på at en massekonvertering fant sted. Imidlertid var det sannsynligvis noen kristne allerede i Kent før Augustin kom, rester av de kristne som bodde i Britannia i det senere Romerriket. Det er imidlertid få skriftlige spor igjen etter dem. En annen effekt av kongens omvendelse ved Augustins misjon var at den frankiske innflytelsen på de sørlige kongedømmene i England ble redusert.

Etter disse konverteringene sendte Augustin Laurentius tilbake til Roma med en rapport om suksessen, sammen med spørsmål om oppdraget. Beda registrerte brevet og Gregory svar i kapittel 27 i hans *[[Historia ecclesiastica gentis Anglorum]]*; denne delen av historien er vanligvis kjent som *Libellus responsionum* («den lille boken med svar»), et pavelig skriv. Augustin ba om råd fra Gregor i en rekke spørsmål, blant annet hvordan man organiserer kirken, straffen for kirkeranere, veiledning om hvem som fikk gifte seg med hvem, og innvielsen av biskoper. Andre temaer var forholdet mellom kirkene i England og Gallia, fødsel og dåp, og når det var lov for folk å motta nattverd og for en prest å feire messe.

Ytterligere misjonærer ble sendt fra Roma i 601. De brakte med seg et pallium (verdighetstegn for erkebiskoper) til Augustin og gaver i form av hellige kar, klær, relikvier og bøker. Palliumet betydde at Augustin nå var en erkebiskop entydig assosiert med til Den hellige stol. Sammen med palliumet påla et brev fra Gregor den nye erkebiskopen til å innvie 12 underbiskoper så snart som mulig og sende en biskop til York. Gregory plan var at det skulle være to storbyer, en i York og en i London, med 12 underbiskoper som adlød hver sin erkebiskop. Som en del av denne planen ble det forventet at Augustin skulle overføre sitt erkebispestol til London fra Canterbury. Dette trekket skjedde aldri; ingen samtidige kilder oppgir grunnen, men det var sannsynligvis at ettersom London ikke var en del av Æthelberts besittelser. I stedet var London en del av kongeriket Essex, styrt av Æthelberts nevø Sæberht av Essex, som konverterte til kristendommen i 604. Historikeren S. Brechter har antydet at erkebispesetet faktisk ble flyttet til London, og at det var først etter at London ble oppgitt som sete etter Æthelberts død at Canterbury ble erkebispestolen. Denne teorien motsier imidlertid Bedas versjon av hendelsene.

## Ytterligere arbeid

I 604 grunnla Augustin ytterligere to bispedømmer i England. To menn som hadde kommet til øya sammen med ham i 601 ble innviet, Mellitus som den første biskop av London og Justus som biskop av Rochester i Kent. Beda har skrevet at Augustin, med hjelp av kongen, «gjenopprettet» en kirke bygget av romerske kristne i Canterbury. Det er ikke klart om Beda mente at Augustin gjenoppbygde kirken eller at Augustin bare gjeninnviet en bygning som hadde blitt brukt til hedensk tilbedelse. Arkeologiske bevis ser ut til å støtte sistnevnte tolkning; i 1973 ble restene av en bygning med gangskip fra den romersk-britiske perioden avdekket like sør for den nåværende katedralen i Canterbury. Historikeren Ian Wood har hevdet at eksistensen av *Libellus responsionum* peker på mer kontakt mellom Augustin og de innfødte kristne ettersom temaene som dekkes i verket ikke er begrenset til omvendelse fra hedenskap, men også omhandlet relasjoner mellom ulike stiler av kristendom.

Augustin klarte ikke å utvide sin autoritet til de kristne i Wales og Dumnonia i vest. Gregor hadde bestemt at disse kristne skulle underkaste seg Augustin og at biskopene deres skulle adlyde ham, tilsynelatende i troen på at flere av den romerske statlige og kirkelige organisasjonen overlevde på de britiske øyer enn hva som faktisk var tilfelle. Ifølge fortellingen til Beda var de innfødte i disse regionene svært usikre på Augusti, og deres mistanke ble forsterket av en diplomatisk feilvurdering fra Augustins side. I 603 innkalte Augustin og Æthelbert de britiske biskopene til et møte sør for elven Severn. Disse gjestene trakk seg tidlig tilbake for å konferere med folket sitt, som ifølge Beda rådet dem til å vurdere Augustin basert på respekten han viste på deres neste møte. Da Augustin ikke klarte å reise seg fra setet ved inngangen til de britiske biskopene, nektet de å anerkjenne ham som deres erkebiskop.  Det var imidlertid store forskjeller mellom Augustin og den keltiske kirken som kanskje spilte en mer betydelig rolle i å forhindre en avtale. Det dreide seg om tonsuren, helligholdelsen av påsken og praktiske og dypt forankrede forskjeller i tilnærming til askese, misjonsarbeid og hvordan kirken selv var organisert. Noen historikere mener at Augustin ikke hadde noen reell forståelse av historien og tradisjonene til den keltiske kirken, og det skadet hans forhold til biskopene deres. Det var også politiske dimensjoner involvert, ettersom Augustins innsats ble sponset av kongen i Kent, og i denne perioden utvidet kongedømmene Wessex og Mercia seg mot vest, til områder som ble holdt av waliserne.

## Ytterligere suksess
Gregor instruerte også Augustin om andre saker. Hedenske templer skulle innvies til kristen bruk, og festivaler og høytider, hvis mulig, skulle flyttet til dager for å feire kristne martyrer. Et religiøst sted ble avslørt for å være en helligdom for en lokal helgen ved navn Sixtus, men de som tilba ham var uvitende om detaljer om martyrens liv eller død. De kan ha vært innfødte kristne, men Augustin behandlet dem ikke som det. Da Gregor ble informert, ba han Augustine om å stoppe kulten og bruke helligdommen for den romerske helgenen Sixtus.

Gregor lovfestet oppførselen til lekfolk og presteskap. Han plasserte det nye oppdraget direkte under pavelig myndighet og gjorde det klart at engelske biskoper ikke ville ha noen autoritet over frankiske kolleger, og heller ikke omvendt. Andre direktiver omhandlet opplæring av innfødte prester og misjonærenes oppførsel.

Høyskolen The King's School i Canterbury hevder Augustin var dens grunnlegger, noe som ville gjøre den til verdens eldste eksisterende skole, men de første dokumentarene om skolen stammer fra 1500-tallet. Augustin etablerte en skole, og kort tid etter hans død var Canterbury i stand til å sende lærere ut for å misjonere i East Anglia. Augustin mottok liturgiske bøker fra paven, men det nøyaktige innholdet er ukjent. De kan ha vært noen av de nye massebøkene som ble skrevet på denne tiden. Den nøyaktige liturgien som Augustin introduserte til England er fortsatt ukjent, men det ville ha vært en form for den latinske språkliturgien som ble brukt i Roma.

## Død og ettermæle

Før Augustin døde innviet han Laurentius som sin etterfølger som erkebiskop, for å sikre en ryddig overføring av embetet. Selv om oppdraget på tidspunktet for Augustins død den 26. mai 604, knapt strakte seg utover Kent, introduserte hans foretak en mer aktiv misjonsstil på de britiske øyer. Til tross for den tidligere tilstedeværelsen av kristne i Irland og Wales, hadde det ikke blitt gjort noen forsøk på å prøve å konvertere angelsakserne utenfor Kent, men Augustins inntreden i England ble til slutt den avgjørende innflytelsen for kristendommen på de britiske øyer. Mye av suksessen kom på grunn av Augustins nære forhold til Æthelbert, som ga erkebiskopen tid til å etablere seg. Augustins eksempel påvirket også den store misjonsinnsatsen til den angelsaksiske kirke.

Augustins kropp ble opprinnelig gravlagt i portiko til det som nå er St. Augustine’s Abbey i Canterbury, men ble senere gravd opp og plassert i en grav inne i klosterkirken, som ble et sted for pilegrimsreise og ærbødighet. Etter den normanniske erobringen ble kulten av sankt Augustin aktivt fremmet. Etter erobringen hadde hans helligdom i St Augustine's Abbey en sentral posisjon i et av de aksiale kapellene, flankert av helligdommene til hans etterfølgere Laurentius og Mellitus. Kong Henrik I av England ga St. Augustine's Abbey en seksdagers messe rundt datoen da Augustines relikvier ble overført til hans nye helligdom, fra 8. september til 13. september.

En hagiografi om Augustins liv ble skrevet av Goscelin rundt 1090, men denne teksten skildret Augustin i et annet lys, sammenlignet med Bedas beretning. Goscelins beretning har lite nytt historisk innhold, hovedsakelig fylt med mirakler og oppdiktede taler. Med utgangspunkt i denne beretningen fortsatte senere middelalderskribenter å legge til nye mirakler og historier til Augustins liv, ofte ganske fantasifulle. Disse forfatterne var blant annet William av Malmesbury, som hevdet at Augustin grunnla klosteret i Cerne i Dorset, En forfatteren (generelt antatt å være John Brompton) av en krønike fra senmiddelalderen inneholdt oppdiktede brev fra Augustin, og en rekke middelalderskribenter benyttet Augustin som en historisk figur i deres ridderromaner. Et annet problem med i undersøkelsen av Augustins helgenkult er forvirringen som oppstår grunnet at de fleste liturgiske dokumenter fra middelalderen som nevner Augustin ikke skiller mellom Augustine av Canterbury og Augustin av Hippo, en helgen fra 300-tallet. Men skandinaviske liturgier fra middelalderen viser derimot Augustin av Canterbury ganske ofte. Under den engelske reformasjonen ble Augustins helligdom ødelagt og relikviene hans gikk tapt.

Augustins helligdom ble etablert på nytt i mars 2012 ved kirken St. Augustine i Ramsgate øst i Kent, svært nær misjonens landingssted. St Augustine's Cross, et keltisk kors reist i 1884, markerer stedet i Ebbsfleet i Thanet i østlige Kent, hvor den nylig ankomne Augustin sies å ha møtt og forkynt for den ventende kong Æthelbert av Kent.

## Noter

## Referanser


## Litteratur
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Jones, Putnam Fennell (juli 1928): «The Gregorian Mission and English Education», *Speculum*. **3** (3): 335–348. JSTOR 2847433. doi:10.2307/2847433.
* 
* 
* 
* 
* 
*  
* 
*  
* 
* 
* 
* 
* 
* Wood, Ian (2000): «Augustine and Aidan: Bureaucrat and Charismatic?», Dreuille, Christophe de: *L'Église et la Mission au VIe Siècle: La Mission d'Augustin de Cantorbéry et les Églises de Gaule sous L'Impulsion de Grégoire le Grand Actes du Colloque d'Arles de 1998*. Paris: Les Éditions du Cerf. ISBN 978-2-204-06412-5.
* Wood, Ian (januar 1994): «The Mission of Augustine of Canterbury to the English», *Speculum*. **69** (1): 1–17. JSTOR 2864782. doi:10.2307/2864782.
*