Eblaittisk

**Eblaittisk** eller **paleo-syrisk** er et utdødd østsemittiske språk i nær slekt med akkadisk, som ble snakket i oldtidsbyen Ebla, i dagens nordlige Syria i løpet av 2000-tallet f.Kr. Det regnes som det første skrevne semittiske språket. Varianter av språket ble også snakket i Mari og Nagar. Ifølge Cyrus H. Gordon, selv om skriftlærde kan ha snakket det noen ganger, ble eblaittisk sannsynligvis ikke utbredt benyttet som talespråk, og var snarere en skriftlig *[[lingua franca]]* (utvekslingsspråk) med øst- og vestsemittiske trekk.

Språket ble gjenoppdaget i ruinene av Ebla fant man mellom 1974 og 1976 rundt 17 000 godt bevarte leirtavler med kileskrift som var skrevet på av både sumerisk og eblaittisk.

## Oppdagelse

Oppdagelsen i 1964 på stedet Tell Mardikh (Ebla) i nordlige Syria av en oltidsgammel by fra andre halvdel av 2000-tallet f.Kr. endret fullstendig det arkeologisk og historiske kunnskapen om denne tiden da det indikerte eksistensen av en moderne urban kultur under den tidlige dynastiske perioden i Mesopotamia, innenfor en geografisk sone hvor tidligere utgravninger på den tiden ikke hadde avdekket noe i samme målestokk.

I samsvar med den engelsk-amerikanske historikeren og assyriologen Ignace Gelbs teorier om alle bebodde sentre i Syria fra samme tidsepoke, så det ut til at sivilisasjonen Tell Mardikhs kulturelle identitet ikke nødvendigvis falt innenfor den semittiske familien. Men i 1968 ble denne hypotesen utfordret ved oppdagelsen på samme sted av en statue med en gammel akkadisk inskripsjon, som omtaler kongen Ibbit-Lim av Ebla, snart denne hypotesen. Ibbit-Lim er den eldste kjente herskeren i Ebla i tiden før 1950 f.Kr. Det ble derfor mulig ikke bare å identifisere denne byen som oldtidsbyen Ebla, referert til i en rekke mesopotamiske og egyptiske kilder, men i tillegg, med tanke på de sterke språklige konnotasjonene til kongens navn, for å spesifisere identiteten som amorittisk. Det ble imidlertid nødvendig å revidere disse konklusjonene igjen, etter oppdagelsen i 1974 i oldtidsruinene av et bronsealderpalass (2400–2225 f.Kr.) av 42 kileskrifttavler, deretter av 17 000 andre året etter, og avslørte et annet språk enn amorittisk, og som viste arkaiske morfologiske egenskaper som er tilstede på akkadisk, med uomtvistelige leksikalske likheter med vestsemittiske språk som hebraisk eller arameisk. Utgravninger ble regissert av professor Paolo Matthiae og inskripsjonene oversatt av Giovanni Pettinato.

Denne motsetningen mellom et vestsemittisk leksikalske ord og en akkadisk morfologi førte til kontroverser om dette språkets natur. For Pelio Fronzaroli antydet en akkadisk dialekt som hadde gjennomgått en sterk vestlig innflytelse. På den annen side favoriserte Giovanni Garbini en mer nyansert tilnærming, og trakk oppmerksomheten til skjørheten i en sammenligning med akkadisk, og påpekte at det ikke er noen annen moderne modell å sammenligne med. I sin *Considerations on the Language of Ebla* framhevet han den kunstige karakteren til denne motsetningen mellom morfologi og leksikalske ord og bemerket at «akkadisk skiller seg fra vestsemittisk slik vi kjente det hittil ettersom sistnevnte bare ble dokumentert i fasen etter amorittisk innovasjon. Hvis det spores tilbake til tiden før disse innovasjonene, begynner en nordvestlig før-amoritt-semittisk å dukke opp, som er i samsvar med akkadisk bare fordi sistnevnte bevarte sin tidligere karakter etter amorittenes invasjon.

I hovedsak baserte sin studie på leksikalske ord, var Giovanni Pettinato likevel den første som i 1975 kunngjorde oppdagelsen av et nytt semittisk språk, som han ga navnet «paleo-kanaanittisk». Det akademiske miljøet var ikke enstemmige om Pettinatos foreslåtte navn. Selv om navnet med fordel indikerte dets likhet med hebraisk, ugarittisk eller fønikisk, viste navnet seg likevel ute av stand til å indikere dets morfologiske røtter i østsemittiske språk. Giovanni Garbini foreslo deretter begrepet «paleo-syrisk», men igjen viste dette seg like utilstrekkelig for å formidle de mesopotamiske særtrekkene og ble ikke akseptert. Derfor, uten et navn som passet til dette nye språkets forskjellige språklige egenskaper, ble «eblaittisk» til slutt valgt.

## Referanser


## Litteratur
* Fronzaroli, Pelio (1977): «L’interferenza linguistica nella Siria settentrionale del III milenio», *Interferenza linguistica, Atti del convegno della Societa di Glottologia*. Perugia; s. 27–43
* Garbini, Giovanni (1981): «Considerations on the Language of Ebla», *La Lingua Di Ebla: Atti Del Convegno Internazionale* (1. utg.). Napoli: Istituto universitario orientale, Seminario di studi asiatici. s. 75–82.
* Garbini, Giovanni (1984): «La lingua di Ebla», *Le lingue semitiche*, Studi di Storia linguistica. Istituto universitario Orientale, Series Minor XX. Naples; s. 65–78
* Gelb, I.J. (1961 b): «The Early History of West Semitic Peoples», *Journal of Cuneiform Studies*, **15**, s. 27–47
* Huehnergard, John; Woods, Christopher (2004): «Akkadian and Eblaite», Woodard, R., red. : *The Cambridge Encyclopedia of the World’s Ancient Languages.* Cambridge. ISBN 0-521-56256-2
* Lipiński, Edward ([1997] 2001): ''Semitic Languages: Outline of a Comparative Grammar'' (2. utg.). Leuven: Peeters Publishers. ISBN 9789042908154.
* Matthiae, Paolo (1996): *Aux origines de la Syrie: Ebla retrouvée,* Paris: Gallimard, ISBN 2-07-053350-6.

## Eksterne lenker
*