open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Den bayerske fortjenstorden

**Den bayerske fortjenstorden** (tysk, *Bayerischer Verdienstorden*) er Fristaten Bayerns fortjenstorden. Den har én klasse og utdeles av Bayerns ministerpresident som «anerkjennelse for fremragende fortjenester for Fristaten Bayern og det bayerske folk». Ordenen ble innstiftet ved lov av 11. juni 1957. Den bayerske fortjenstorden er én av to bayerske ordener, den andre er Den bayerske Maximiliansordenen for vitenskap og kunst.

## Insignier
Ordenstegnet for Den bayerske fortjenstorden består av et blåkantet hvitt malteserkors, som i midten har en gullkantet medaljong med hvite og blå ruter. Mønsteret er hentet fra Bayerns riksvåpen og finnes også i en av de to variantene av Bayerns flagg. Baksiden har en gull løve på blå bakgrunn. Korset er opphengt i et lyst blått bånd med hvite striper som mot midten har smale mørk blå kanter. Menn bærer ordenstegnet i bånd om halsen, kvinner i sløyfe ved skulderen.
 
## Tildeling
Det er satt begrensninger på antallet tildelinger av Den bayerske fortjenstorden: Antallet mottagere skal ikke overstige 2000.  Bayerns statsminister og medlemmene av regjeringen kan nominere personer til ordenen.

## Eksterne lenker
* Den bayerske fortjenstorden
* Gesetz über den Bayerischen Verdienstorden vom 11. juni 1957
Dansk Arkitektur Center

**DAC | Dansk Arkitektur Center** (**DAC**) formidler og utvikler viten og visjoner om fremtidens arkitektur, bygging og byutvikling med fokus på fremtiden.

DAC er finansiert i et partnerskab mellom Kulturministeriet, Erhvervs- og Vækstministeriet og Realdania. DAC er regjeringens primære aktør på arkitekturområdet.

DAC har de siste årene vokst hurtig og er i dag en organisasjon med mange aktiviteter som spenner vidt. Aktivitetene omhandler bl.a. utstillinger, konferanser, seminarer, foredrag og undervisningstjeneste, men organisasjonens mål er å nå ut til både fagfolk og det brede kulturelle publikum.

DAC ligger på Christianshavn midt i København og huser utstillinger, kafé, bokhandel og konferansesenter, som hver dag er med på å skape aktiviteter og opplevelser i huset for de mange besøkende.

Som samlingspunkt for kulturell og kommersiell utvikling av dansk arkitektur, bygging og byutvikling gjennomfører Dansk Arkitektur Center faglige, erhvervsrettede og kulturelle aktiviteter og prosjekter med det formål å:
*Øke samarbeidet mellom arkitekt- og byggebransjene slik at aktørene sammen kan bidra til en fremadrettet utvikling av arkitektur, bygging og byutvikling
*Skape verdi for samfunnet generelt
*Oppnå større interesse og forståelse for arkitekturen blant den brede befolkning.
## Se også
* Arksite kanon – DACs arkitekturkanon
## Eksterne lenker
*
Stangeland Maskin

**Stangeland Maskin** er et norsk entreprenørselskap, og er en del av Stangeland Gruppen. Hovedvirksomheten til selskapet er grunnarbeid, og har vært involvert i mange store prosjekter av typen veibygging, jernbane, havnebygging, flyplass, vann/anlegg, bredbånd/gass/el og fjernvarme. I den senere tid har også rensing av masser blitt en del av selskapets gjøremål.

## Historie
Det var Trygve Stangeland som etablerte selskapet i 1959. I begynnelsen gikk virksomheten for det meste i utleie av gravemaskiner, men selskapet vokste raskt da det ble fart i oljevirksomheten i Stavangerområdet. Det var grunnarbeidet til oljebasene i Tananger og Dusavik som stod for veksten.

## Eksterne lenker
*
Klaus Hänsch

**Klaus Hänsch** (født 15. desember 1938 i Sprottau i Schlesien) er en tysk politiker for det sosialdemokratiske partiet, SPD. Han var medlem av Europaparlamentet fra 1979 til 1999, og var Europaparlamentets president fra 1994 til 1997.

Som barn opplevde han at familien måtte flykte fra Schlesien til Vest-Tyskland. Han er utdannet statsviter, etter studier i Köln, Paris og Vest-Berlin. Han har vært redaktør for *Doumente*, et fagtidsskrift for internasjonalt samarbeid. Han ble utnevnt til honorær professor ved universitetet i Essen i 1994.

Hänsch er medlem av forvaltningsrådet for École nationale d'administration og det vitenskapelig direktoriet for Institut für Europäische Politik i Bonn. Han er æresborger av fødebyen, nå Szprotawa i Polen, og æresdoktor ved universitetet i Loughborough i Storbritannia og næringsakademiet i Poznan, også Polen. Han har mottatt Bundesverdienstkreuz og Mérite Européen, og er selv jurymedlem for Franz Werfels menneskerettspris.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*  Klaus Hänsch
*
Inge Lorange Backer

**Inge Andreas Lorange Backer** (født 1946) er en norsk professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. 

## Karriere
Han ble cand.jur. ved Universitetet i Oslo i 1972 og arbeidet for Justisdepartementets lovavdeling frem til 1976, med unntak av perioden 1973–1974 da han var dommerfullmektig i Romsdal. Fra 1976 til 1977 arbeidet han i Miljødepartementets avdeling for forurensningssaker. Fra 1977 til 1983 var han universitetslektor og universitetsstipendiat ved Det juridiske fakultet. Fra 1983 til 1984 var han førstelektor ved det som den gang het Institutt for kriminologi og strafferett samme sted. Fra 1984 til 1987 var han atter i Miljøverndepartementet, denne gang ved avdeling for naturvern og friluftsliv. Efter å ha blitt dr.jur. i 1987 ble han umiddelbart professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo, der han fra 1989 til 1992 var bestyrer for Institutt for offentlig rett. Han sluttet som professor i 1994, og var fra 1995 til 2008 ekspedisjonssjef i Justisdepartementets lovavdeling.

Fra 2008 ble han på nytt utnevnt til professor ved Universitetet i Oslo. Forskningsområdene til Backer er i lovgivningslære og miljørett.

## Bakgrunn
Han er sønn av kvinnesakskvinnen Grete Lorange Backer, som var leder i Norges Venstrekvinnelag da hun døde i Voronezj-ulykken i 1955.

## Verv
* 1975–1977: sekretær for Barnelovutvalget
* 1987–1990: leder for Bioteknologiutvalget
* 1990–1994: leder for Vassdragslovutvalget 
* 1995–2008: norsk representant i Nordisk ministerråds embetsmannskomité for lovgivningsspørsmål (EK-Lov)
* 1996–1999: medlem av Domstolkommisjonen
* 1996–1999: leder for Svalbardmiljølovutvalget
* 1996–2008: norsk representant i Europarådets styringskomité for sivilrettslig samarbeid (CDCJ);
** 2003–2005: leder for styringskomiteen
* 2001–2004: leder for Biomangfoldlovutvalget
* 2019–: Medlem av Bioteknologirådet

## Utmerkelser
* 2006: Æresdoktor ved Uppsala universitet
* 2024: Ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden

## Bibliografi
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Se også
* Lorange (slekt)

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* Inge Lorange Backers hjemmseside ved UiO
* Registrert forskning
Hans Christian Bugge

**Hans Christian Bugge** (født 2. mars 1942) er professor emeritus ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. 

Bugges fagområde er miljørett. Bugge var dommerfullmektig ved Senja Sorenskriverembete fra 1969-1970, direktør for Statens forurensningstilsyn, generalsekretær i Redd Barna og statssekretær i Departementet for utviklingshjelp under Gro Harlem Brundtlands andre regjering.

## Bøker
* *Lærebok i miljøforvaltningsrett*, 2. utgave. Universitetsforlaget 2009 (ISBN 9788215015675) 
* Christina Voigt, Hans Christian Bugge: *Sustainable development in international and national law*. Europa Law Publishing 2008 (ISBN 978-90-76871-84-4) 
* *Environmental Law Norway*. Kluwer Law International 2004 302 s. International Encyclopedia of Laws
* *Forurensningsansvaret*. Tano-Aschehoug 1999 (ISBN 82-518-3816-9)

## Referanser


## Eksterne lenker
* 

*  Hans Christian Bugges hjemmseside ved UiO
Geir Ulfstein

**Geir Ulfstein** (født 1951) er en norsk professor ved  Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Forskningsområdene til Ulfstein er knyttet opp mot folkerett. I perioden 2004–2007 var Ulfstein direktør ved Norsk senter for menneskerettigheter.

## Bibliografi
* *Hva er folkerett* i Universitetsforlagets serie *[[Hva er-bøkene|Hva er]]*, 2016
* Geir Ulfstein, Jon Hovi, Olav Schram Stokke: *Implementing the Climate Regime: International Compliance*. Earthscan / James &amp; James 2005 () 
* Anne Peters, Geir Ulfstein, Jan Klabbers: *The Constitutionalization of International Law*. Oxford University Press 2009 ()  
* Farah Ali, Geir Ulfstein, Inger-Lise Lien: *Velkommen som ny statsborger*. Oslo: Arbeids- og inkluderingsdepartementet 2006 ()  
* Andreas Zimmermann, Geir Ulfstein,  Thilo Marauhn: *Making Treaties Work Human Rights, Environment and Arms Control*. Cambridge University Press 2007 () 
* Geir Ulfstein, Morten Ruud: *Innføring i folkerett*. (3. utgave). Universitetsforlaget 2006 ()
* Geir Ulfstein, Tormod Heier, Rune Ottosen og Terje Tvedt: *Libya:* *Krigens uutholdelige letthet*. Cappelen Damm 2019 (ISBN 9788202634421)

## Referanser


## Eksterne lenker
Dorisk skala

**Dorisk skala** er en modal skala (kirketoneart) som brukes innen musikk. Hvis et verk, et stykke, en låt, en sang etc. går i dorisk med D som grunntone, sier vi at stykket/verket/låta/sangen har tonearten *D-dorisk*. Hvis man skal spille en dorisk skala på pianoet, kan man spille på bare de hvite tangentene fra tonen *D* til neste *D* oktaven over eller under.

## Oppbygning
Det som er spesielt for dorisk er at den har liten ters, stor sekst og liten septim. Dette gir den et mollpreg, men det som kjennetegner den mest er den store seksten. Tabellen under illustrerer forskjellen på dur, moll og dorisk ved å vise forskjellen i tonetrinn: 

Det er ikke kun D som egner seg som grunntone. Alle toner kan brukes som grunntone, men man må følge tonetrinnene. Her er et eksempel på hvilke toner som spilles i andre tonearter:
Hasselbladsprisen

**Hasselbladsprisen**, egentlig **Hasselbladstiftelsens internationella pris i fotografi**, er en årlig pris som deles ut til en som har utført en «framstående fotografisk gjerning». Den deles ut av Erna och Victor Hasselblads stiftelse, en stiftelse som ble etablert etter Victor Hasselblads død. Prisen består av 500&nbsp;000 kroner, et diplom og en gullmedalje.

## Prismottakere

## Referanser


## Kilder
* Hasselbladfoundation.org – Hasselbladprisen
* Svenska fotografers förbund - Graciela Iturbide fra Mexico, Hasselbladsprisvinner 2008

## Eksterne lenker
*
Glogerfestspillene

**Glogerfestspillene** er en årlig kammermusikkfestival på Kongsberg som arrangeres av Glogerakademiet den siste helgen i januar hvert år. Festspillene har fått navn etter Kongsberg kirkes Glogerorgel, som er et av de sentrale instrumentene under festspillene.

Glogerfestspillene ble arrangert for første gang i 2001 etter initiativ fra Reidar Hauge. Sopranen Isa Katharina Gericke har siden oppstarten i 2001 vært kunstnerisk leder for festspillene. I 2008 gikk Olof Bomann inn i festivalledelsen som medlem av festspillenes kunstneriske råd; per 2021 er det komponisten og sangeren Frank Havrøy som ivaretar denne rollen. Margit Åsarmoen ble i 2012 ansatt som daglig leder.

Festspillene ble avlyst i 2021 på grunn av koronaviruspandemien. Feiringen av arrangementets tyveårsjubileum ble samtidig utsatt til januar 2022.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Reidar Hauge (organist)

:*For idrettsutøveren fra Gloppen, se [[Reidar Hauge (idrettsutøver)]]*

**Reidar Hauge** (født 28. mars 1947, død 19. september 2011) var norsk organist og dirigent fra Innvik i Stryn. Han var initiativtager til, og daglig leder for, Glogerakademiet på Kongsberg. Han startet også i 1973 Kongsberg Kantori og var korets dirigent og drivkraft fram til 2007. 

## Liv ogvirke
Hauge ble ansatt som kantor i Kongsberg kirke i 1973. Han hadde da lagt bak seg studier ved Bergen Musikkonservatorium og ved Minnesota University i USA. 

Fra 1998 til 2010 dirigerte han «For Alle-koret» i Kongsberg kirke, et korprosjekt som er åpent for alle sangere. Koret fremfører vekselvis Händels Messias og Bachs Juleoratorium i Kongsberg kirke i begynnelsen av desember hvert år. Prosjektet består vanligvis av 200-300 sangere og organiseres av Glogerakademiet.

Hauge var også initiativtaker til restaureringen av Glogerorgelet fra 1765 i Kongsberg kirke. Dette sto ferdig i januar 2001. I kjølvannet av orgelets innvielse kom Hauge med idéen om en egen Glogerfestival, det som i dag er de årlige Glogerfestspillene i Kongsberg. Hauge tok også initiativet til *Kongsberg internasjonale orgelsommer*, en serie orgelkonserter med internasjonale utøvere, arrangert i 2008.

Reidar Hauge har også komponert og arrangert musikk for kor og orkester, bl.a. «Sølvkantaten» (1994) med tekst av Johanna Schwartz. Foruten uroppførelsen i 1994 ble verket også fremført i forbindelse med Kongsberg kirkes 250-årsjubileum i 2011. Hauge har også komponert mye musikk for orgel, bl.a. framførte han en ny «Glogerintrada» ved hvert Glogerfestspill. 

Hauge ga i september 2006 ut CD-en *Gloger*, som inkluderer flere av hans egne komposisjoner (Glogerintradaer II, III og IV). Flere spor fra platen ble spilt i NRKs radiokanal *Alltid Klassisk* i september 2006.

I 1987 ble Hauge tildelt Kongsberg kommunes kulturpris

I forbindelse med Glogerfestspillene i 2004 fikk Reidar Hauge overrakt Kongsbergmedaljen.  I 2009 ble han tildelt Buskerud fylkes kulturpris.

Hauge tok i 2007 initiativ til å få et klokkespill til Kongsberg kirke. Prosjektet ble finansiert ved hjelp av lokale sponsorer og godkjent av Riksantikvaren. Klokkespillet stod klart til kirkens 250-årsjubileum i 2011 og ble innviet søndag 18. september 2011 i etterkant av jubileumsgudstjenesten. Hauge døde dagen etter innvielsen, etter lengre tids sykdom.

I 2013 ble en lokal vei i Kongsberg oppkalt etter Reidar Hauge

## Referanser
Arne Jon Jutrem

**Arne Jon Jutrem** (født *Johansen* den 2. august 1929 i Aker, død 15. september 2005 i Jevnaker) var en norsk glasskunstner, designer og billedkunstner kjent både for sine glass med stramme og skulpturtelle karakterer samt sine malerier, som alle er representert i norske og utenlandske kunstindustrimuseer og kunstgallerier.

Jutrem ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1946-1950, og fikk samtidig malerundervisning hos Carl von Hanno. Senere studier med Fernand Léger i Paris 1952-53 og med Chrix Dahl 1954-55. Han debuterte som maler på Høstutstillingen i 1950.

Rett etter eksamen på SHKS fikk han i 1950 arbeid som designer ved Hadeland Glassverk, hvor han samarbeidet med to andre designere: Willy Johansson og Hermann Bongard. På glassverket tegnet han både serviser og kunstglass. Han ble tildelt den nordiske formgivningsprisen Lunningprisen i 1959 for *Den arkaiske serie* med boller, vaser og flasker i klart og grågrønt glass med pålagte spetter og striper i jordfarger. Han mottok en gullmedalje ved Triennalen i Milano i 1954 for *Grønland-serien* av farget glass med bobler, ment til daglig bruk. I perioden 1963 til 1966 var han frilansdesigner for Holmegaards Glasværk i Danmark, før han i var designer ved PLUS i Fredrikstad. Som frilans industridesigner formga han frimerker, bøker og glasskulpturer. Han laget også en møbelgruppe sammen med Tormod Alnæs til den norske avdelingen på Verdensutstillingen i Montreal 1967.

Fra 1967 og til tidlig på 1980-tallet arbeidet han hovedsakelig med maleri, blant annet bosatt i Paris 1968-72. Som maler framsto han etter hvert som lyrisk abstrakt, og «i sin hyllest til skaperverket synes han å ha nådd lengst i en serie malerier han har kalt *Jord og himmel* (1974–75) og i en ti meter lang frise malt direkte på veggen på Vang skole på Ringerike (1972).» Fra 1984 var han igjen tilknyttet Hadeland Glassverk, denne gang som kunstnerisk leder. I 1982 ble han også ansatt ved Statens lærerhøgskole i forming, Oslo - senere Høgskolen i Oslo, hvor han var dosent og fra 1994 professor i estetikk.

Jutrem har stilt ut glass «i de fleste land i Europa, samt USA, Canada, Japan og Australia», og er innkjøpt av de tre norske kunstindustrimuseene, Victoria and Albert Museum, London, Corning Museum of Glass, New York og Utenriksdepartementet. Han har utført offentlige utsmykninger ved Ski rådhus, Jevnaker rådhus, Norges Bank i Hammerfest, Norges Eksportråd i Oslo og hos Organisation Internationale de l'Aviation Civile, Montreal. Han ble i 1992 tildelt Jacobprisen fra Norsk Form for «fremragende og allsidig virksomhet som designer, teoretiker og pedagog». I 1992 ble han også utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats for brukskunstbevegelsen i Norge.

## Referanser


## Litteratur
*
Jon Thorvald Johnsen

**Jon Thorvald Johnsen** (født 25. oktober 1942) er en norsk professor emeritus i juridiske fag. Han var professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo inntil 31. desember 2012, da han gikk av for aldersgrensen. Johnsens forskning har i hovedsak dreiet seg om temaer innen disiplinene rettshjelp, straffeprosess, menneskerettskrav til organisering av domstoler og rettssosiologi samt tverrfaglig virksomhet..
 
## Bibliografi
* *Juss-Buss – et fagkritisk eksperiment. Idégrunnlag, arbeidsprinsipper og erfaringer. Veiledning for medarbeidere i Juss-Buss*. Juss-Buss, Institutt for kriminologi og rettssosiologi 2003 (ISBN 82-991567-8-5)
* *Retten til juridisk bistand : en rettspolitisk studie*. TANO (ISBN 82-518-2242-4) 

## Referanser


## Eksterne lenker
Kirsten Sandberg

**Kirsten Sandberg** (født 23. april 1954) er en norsk professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Forskningsområdene til Sandberg er knyttet opp mot barnerett. Hun var instituttleder ved Institutt for offentlig rett 2005-2009 og senere prodekan for undervisning ved Det juridiske fakultet i en periode.

I 2016 ble Sandberg utnevnt til æresdoktor ved Lunds universitet.

Sandberg var konstituert dommer i Norges Høyesterett i perioden 15. november 2010 til 20. februar 2011.

I 2011 ble hun valgt til medlem av FNs komité for barns rettigheter, som hun ledet fra 2013 til 2015. Hun er siden gjenvalgt som medlem for 2015 til 2019.

## Bøker
* Kirsten Sandberg, Njål Høstmælingen, Elin Saga Kjørholt: *Barnekonvensjonen : barns rettigheter i Norge*. Universitetsforlaget 2008 (ISBN 978-82-15-01193-6) 
* Kirsten Sandberg: *Tilbakeføring av barn etter omsorgsovertakelse*. Gyldendal Akademisk 2003 (ISBN 82-05-31496-9)

## Referanser


## Eksterne lenker

* Kirsten Sandbergs hjemmeside ved UiO
Inger Johanne Sand

**Inger Johanne Sand** (født 30. desember 1952) er en norsk professor ved  Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Forskningsområdene til Sand er knyttet opp mot forvaltningsrett, statsrett og rettssosiologi. Sand har tidligere vært knyttet til forskergrupper i LOS-senteret og ARENA (Senter for europaforskning). I en kort periode på 80-tallet var hun byråsjef i Finansdepartementet. 

## Bøker
* *The Regulation of Vital Risks, Uncertainties and Scientific Contorversies. The Case of Regulating New Bio- and Genetic Technologies*. Jurist- og Økonomforbundets Forlag 2005 (ISBN 87-574-1318-5)

## Referanser


## Eksterne lenker
* Inger Johanne Sands hjemmseside ved UiO
Franz Werfels menneskerettspris

**Franz Werfels menneskerettspris** (*Franz-Werfel-Menschenrechtspreis*) er en tysk menneskerettspris på  euro som deles ut til personer som gjennom politisk, kunstnerisk, filosofisk og/eller praktisk arbeid har bekjempet brudd på menneskerettighetene, slik som folkemord, etnisk rensning eller ødeleggelse av nasjonale, etniske, rasemessige eller religiøse grupper. 

Prisen er oppkalt etter Franz Werfel, en østerriksk forfatter som skildret deportasjonen av armenerne i romanen *[[De førti dagene på Musa Dagh]]*. Den ble innstiftet i 2003 av menneskerettsorganisasjonen Zentrum gegen Vertreibungen, og deles ut annethvert år, bortsett fra den ekstra prisutdelingen i 2010, i Paulskirken i Frankfurt am Main. Initiativet til prisen ble tatt av Erika Steinbach og Peter Glotz.

I juryen satt (pr. 2009) Otto von Habsburg, Klaus Hänsch, Helga Hirsch, Milan Horáček, Hilmar Kopper, Otto Graf Lambsdorff, Rüdiger Safranski og Erika Steinbach. Tidligere jurymedlemmer er Peter Glotz, Daniel Cohn-Bendit, György Konrád, Ralph Giordano og Lennart Meri.

Delstaten Hessens statsminister er prisens beskytter. To delstater og over 400 byer er faddere for prisen, det vil si at deres parlamenter eller bystyrer har vedtatt en faddererklæring og støttet prisen økonomisk.

## Prisvinnere
* 2020 Joachim Gauck
* 2018 Michael Wolffsohn
* 2016 Freya Klier
* 2014 Rick Ostermann 
*2012: Prof. Dr. Karl Schlögel, historiker 
*2010: David Vondraeck
*2009: Herta Müller, for romanen *[[Atemschaukel]]* som skildrer den sovjetiske deportasjonen av den tyske befolkningen i Transilvania (Siebenbürgen)
*2007: György Konrád, en ungarsk forfatter (tidvis bosatt i Tyskland og aktiv i den tyske samfunnsdebatten), for sitt litterære virke der han både har skildret egne opplevelser av fordrivelse, men også for å ha gjort seg til talsmann for alle ofre for fordrivelse
*2005: Franjo Komarica, en kroatisk biskop, for sitt arbeid for menneskerettigheter under krigene på Balkan på 1990-tallet
*2003: Mihran Dabag, en tysk folkemordsforsker og ekspert på folkemordet på armenerne, samt Věra Vítová, Petr Kulíšek og Jan Piňos, for å ha tatt initiativ til Forsoningens kors, et minnesmerke for drepte sudettyskere og alle ofre for nasjonale konflikter i Sudetenland

## Referanser


## Eksterne lenker
* Informasjon om prisen
Archaeological Institute of America

**Archaeological Institute of America (AIA)** er en nordamerikansk ideell organisasjon viet til å fremme allmenn interesse for arkeologi, og bevaring av arkeologiske funnsteder. Det har sitt hovedkvarter ved Boston University.

Instituttet ble grunnlagt i 1879, med Charles Eliot Norton som dens først president som satt til 1890.  Det ble autortisert i 1906 av Kongressen i USA. Instituttet har nå mer enn 200 000 medlemmer og mer enn 100 lokale lag.http://www.archaeological.org/

*[[American Journal of Archaeology]]* som instituttet publiserer er fritt tilgjengelig på nettet. Instituttet har også publisert magasinet *[[Archaeology (magasin)|Archaeology]]* siden 1948. 

Harrison Ford, som portretterte den fiktive arkeologen Indiana Jones i fire filmer, er styremedlem i styret for AIA.

Den nåværende presidenten er professor Brian Rose ved University of Pennsylvania; Teresa Keller er daglig leder.

AIA, som del av dets innsats for bevaring av funnsted, har sammen med Cotsen Institute of Archaeology startet Sustainable Preservation Initiative (Det holdbare bevaringstiltaket), ledet av Inka arkeologen Larry Coben. Tiltaket fokuserer på bevaringer i Hellas, Mexico, Tyrkia, og land utenfor OECD. Instituttet benytter nye bevaringsparadigmer som innbefatter å gi lokal forankring og holdbar økonomisk utvikling.

Instituttet har siden 1965 årlig delt ut: *[[Gullmedalje for fremragende innsats innen arkeologi]]* (Amerikansk navn: *Gold Medal for Distinguished Archaeological Achievement*).

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* American Journal of Archaeology
* Sustainable Preservation Initiative
Operation Bedrock

**Operation Bedrock** var en serie med 27 atomprøvesprengninger utført ved Nevada Test Site i 1974 og 1975. Denne prøvespreningsserien etterfulgte Operation Arbor og ble gjennomført før Operation Anvil.

## Liste over individuelle tester

## Referanser
Pesta

**«Pesta»** var i norsk folketro personifiseringen av svartedauden, det første utbruddet av en pest-pandemi som rammet Norge med ujevne mellomrom i perioden fra 1349 til 1654. I gamle sagn blir navnet særlig brukt om en kvinnelig  sykdomsdemon. Skikkelsen blir gjerne beskrevet som en liten, gammel og gråblek kjerring, med svarte øyne, svart, hengende hår, og rød eller blå stakk. Det fortelles at hun gikk fra gård til gård og bragte sykdommen med seg. I hendene bar hun på en sopelime og en rive: der «Pesta» feide med limen, kom alle til å dø, der hun brukte riven, ville noen overleve. Skikkelsen kunne også ha med seg ei stor bok med navnene på dem som skulle dø.I flere fortellinger var det sett at hun også bar på en ljå, som Døden.  Fortellingene om skikkelsen varierer. I Setesdal var storedauden et jentebarn, hos samene var *rotto* et barn, en svart hund eller en katt. I Tuddal viste sotten seg som en mann med stav og bok under armen, eller som en kone med sopelime. Også i Vefsn kom sotten til bygda som mann og kone.

Eventyrtegneren Theodor Kittelsen gjorde figuren kjent som hovedperson i sin *[[Theodor Kittelsen#Pesta - hans mest personlige|Svartedauen]]*, en samling tegninger, dikt og sagn om pesten i Norge. Boka forelå som manuskript i 1896 og kom ut i 1900. Kittelsens «Pesta» var inspirert av en gammel, bitter kjerring som tegneren ble kjent med da han bodde på Skåtøy utenfor Kragerø og som han omtaler i den anekdotiske *Glemmebogen* fra 1892. I selvbiografien *Folk og trold* fra 1911 gjentar Kittelsen blant annet at hun var «værre end selve pesta [...] og saa fik hun navnet».

*Pesta* er også tittelen på det første albumet i tegneserien *Solrunns saga* skrevet av Eirik Ildahl, illustrert av Bjørn Ousland og utgitt av Bladkompaniet i 1988.



File:Svartedauen - no-nb digibok 2011111612002-12.jpg|Svartedauden framstilt som en gammel kone med sopelime og rive i Th. Kittelsens *Svartedauen* første gang utgitt i 1900

File:Svartedauen - no-nb digibok 2011111612002-14.jpg|«Mor, der kommer en gammel kærring», fra *Svartedauen*

File:Svartedauen - no-nb digibok 2011111612002-39.jpg|«Pesta i trappen», fra *Svartedauen*

File:Svartedauen - no-nb digibok 2011111612002-22.jpg|«Pesta soper hver en krok», fra *Svartedauen*

File:Svartedauen - no-nb digibok 2011111612002-40.jpg|«Pesta drager», fra *Svartedauen*


## Se også
* Theodor Kittelsens «Pesta», en uhyggelig kvinneskikkelse i samlingen *Svartedauen*
* Svartedauden, det første utbruddet av pestpandemiene som rammet Europa og Asia fra 1300-tallet
* Mannen med ljåen, personifikasjonen av Døden i europeisk tradisjon
## Referanser
* 


## Eksterne lenker
* «Pesta - Kittelsens femme fatale» i ''Th. Kittelsen : kjente og ukjente sider ved kunstneren'' (utgitt i 1999)
Operation Bowline

**Operation Bowline** var en serie med 48 atomprøvesprengninger utført i 1968 og 1969 ved Nevada Test Site. Denne operasjonen var etterølgeren til Crosstie og forgjengeren til Mandrel.

## Individuelle tester

## Referanser
Anne Vik

**Anne Petrea Vik** (født 8. januar 1933 i Trondenes) er en norsk senterpartipolitiker som var landbruksminister i Jan P. Syses regjering fra 16. oktober 1989 til 3. november 1990. Hun var medlem av Kvæfjord kommunestyre fra 1971 til 1975 og var varaordfører i Kvæfjord 1995 til 1999.  Fra 1979 til 1987 var hun medlem av fylkestinget i Troms, fra 1987 til 1995 av fylkesutvalget.  

Etter realskole fikk hun jobb i Televerket fra 1951 til 1955. Da giftet hun seg og ble husmor og gårdbruker i Kvæfjord. Fra 1970-tallet engasjerte hun seg i politikk. Etter at hun i 1971 ble valgt inn i kommunestyret, var hun nestleder i skolestyret fra 1971 til 1975, i perioden etter var hun leder.

Siden ble hun engasjert av fylkespolitikk og i nasjonale verv: 

* Medlem av Norges Landbruksvitenskapelige forskningsråd 1977-1985, 
* Medlem av Rådet for økonomi og samfunnsforskning 1977-1985 
* Medlem Fylkeskulturutvalget, Troms 1979-1983 
* Medlem Undervisningsutvalget, Troms 1983-1987 
* Medlem Utvalget for omsetningssystemet for grønnsaker, frukt og bær 1980-1981 
* Medlem Plan- og utbyggingsutvalget, Troms 1987-1995 
* Medlem Fylkesveistyret, Troms 1987-1995 
* Medlem Nærings- og sysselsettingsstyret, Troms 1987-1995 
* Medlem Styret for Statens nærings- og distriktsutviklingsfond, avdeling Troms 1987-1995 
* Medlem Styret for Bygdeutviklingsfondet, Troms 1991-1995 
* Medlem Statens ernæringsråd 1991-1995 
* Medlem Landsdelsutvalget for Nord-Norge 1991-1995 
* Medlem Statens Fiskarbanks avdelingsstyre i Tromsø 1992-1997 
* Medlem Styret for Høgskolen i Harstad 1994-1997 
* Medlem Fylkeslandbruksstyret i Troms 1995-1999 
* Medlem Representantskapet for Hålogaland Ressursselskap 1997-1999 
* Medlem Jordskifteretten fra 1999 
* Nestleder Næringsfondsstyret, Kvæfjord 1995-1999 
* Nestleder Helse- og sosialutvalget, Kvæfjord 1995-1999, medlem 1999-2003 
* Medlem Klientnemnda, Kvæfjord 1995-2003 
* Medlem Forliksrådet fra 1999 
* Medlem Råd for funksjonshemmede, Kvæfjord 1999-2007 
* Medlem Eldrerådet, Troms fra 2003 
* Medlem av representantskapet for Den norske Creditbank 1979-1989

I tillegg hadde hun mange verv i organisasjoner:
* Medlem styret i Troms Bondekvinnelag 1965-1973 
* Medlem styret i Norges Bondekvinnelag 1973-1976, nestleder 1976-1979, leder 1979-1984 
* Medlem Norges Bondelags potet- og grønnsakutvalg 1976-1979, leder 1980-1981 
* Medlem styret i Norges Bondelag 1979-1984 
* Medlem representantskapet i Det Kgl. Selskap for Norges Vel 1979-1981, varaordfører 1981-1987, ordfører 1987-1997 
* Medlem styret for Nordens Landskvinner 1979-1984 
* Leder Nordisk utvalg til utredning av "Kvinner i nordisk landbruk" 1986-1989 
* Varaordfører årsmøte i Nord-Norges Salgslag 1987-1990 
* Varaordfører årsmøte i Norske Eggsentraler 1988-1992, ordfører 1992-1999 
* Medlem Sps sentralstyre 1979-1983 
* Leder Sps gruppe i Troms fylkesting 1987-1995 

Dertil var hun medlem av styret for Kvæfjord Sp og Troms Sp.

## Heder
* Norges Bondekvinnelags ærestegn i gull fra 1986 
* KS-medaljen 1995 
* Senterpartiets hedersmerke fra 1996 

## Eksterne lenker
*
Pensacolafjellene

**Pensacolafjellene** er en stor gruppe fjellkjeder og fjell i det vestlige Antarktis som utgjør en del av Transantarktiske fjellkjede. Området strekker seg over 450 km i en nordøst-sørvestlig retning og består av Argentina Range, Forrestal Range, Dufek Massif, Cordiner Peaks, Neptune Range, Patuxent Range, Rambo Nunataks og Pecora Escarpment. Høyeste topp er Mackin Table på 2135 moh.

Pensacolafjellene ble oppdaget og fotografert 13. januar 1956 på en flyekspedisjon fra den amerikanske marinens Operasjon Deep Freeze I. De ble døpt Pensacola etter Pensacola i Florida, der den amerikanske marinen har en flystasjon. Fjellene ble kartlagt i detalj av United States Geological Survey (USGS) basert på landmålinger og flyfotografering gjennomført mellom 1956 og 1967.

## Referanser
Marleik

**Marleik** er en konkresjon av mergel (kalkholdig leire) i kvartære leirer. Marleiker har rund eller avlang form og inneholder ofte fossiler (fisk eller skjell). Noen ganger kan flere slike knoller vokse sammen til større former. De er dannet på gammel havbunn, og fordi landet har hevet seg, finnes de langt inne på land i vår tid.

Marleiker er en slags konkresjoner dannet ved utfelling av kalsiumkarbonat omkring råtnende dyrerester. De finnes mange steder i Norge, men er mest vanlig på Østlandet, i Romsdalen, i Trøndelag og i Nordland.

## Eksterne lenker
* Faktaside om marleiker hos Naturhistorisk Museum i Oslo
Sjøbad

**Sjøbad** er en badeplass hvor man kan utføre diverse badeaktiviteter. 
Populære aktiviteter er bading, stuping, snorkling og lage sandslott i vannkanten.
Et sjøbad inneholder som oftest et avgrenset område som er spesielt tilegnet stuping og hopping
fra større høyder. Det er også attraktivt å ha en mindre kiosk hvor man selger iskrem.

Typiske sjøbad er Ingierstrand bad, Bygdøy sjøbad utenfor Oslo og Ringshaugstranda i Tønsberg.
Operation Buster-Jangle

**Operation Buster-Jangle** var en serie på syv (seks atmosfæriske og en underjordisk) atomprøvesprengninger utført av USA mot slutten av 1951, ved Nevada Test Site. Buster-Jangle var det første felles testprogrammet mellom DOD og Los Alamos National Laboratory. 6&nbsp;500 soldater var involvert i øvelsene *Desert Rock I*, *II*, og *III* i forbindelse med testene. De siste to testene evaluerte kraterdannelsen av kjernefysiske enheter med lav sprengningskraft Denne operasjonen var etterfølgeren til Operation Tumbler-Snapper og forgjengeren til Operation Greenhouse.

## Individuelle tester

## Bilder

Image:Exercise_Desert_Rock_I_(Buster-Jangle_Dog)_002.jpg|Militære tropper observerer en prøvesprengning ved Nevada Test Site i november 1951 som en  del av kamptreningen.
Image:Exercise_Desert_Rock_IV_(Tumbler-Snapper_Dog)_001.jpg|Soldater later som om de berører soppskyen fra en av detonasjonene.
Image:Exercise_Desert_Rock_I_(Buster-Jangle_Dog)_001.jpg|Soldater involvert i *Desert Rock*-øvelsen ser på soppskyen fra detonasjonen av «Buster-Jangle Dog».
Image:BusterJangle-Charlie.jpg|«Buster-Jangle Charlie».
Image:BusterJangle-Charlie1.jpg|«Buster-Jangle Charlie».
Image:BusterJangle-Easy.jpg|«Buster-Jangle Easy».
Image:BusterJangle-Dog2.jpg|«Buster-Jangle Dog».
Image:BusterJangle-Dog.jpg|«Buster-Jangle Dog».


## Referanser
Joshua Fry Speed

**Joshua Fry Speed** (født 14. november 1814 i Louisville i Kentucky i USA, død 29. mai 1882  samme sted) var en nær ungdomsvenn av USAs president Abraham Lincoln.

Han var sønn av dommeren John Speed og Lucy Gilmer Fry Speed. Begge foreldrene var fra betydelige slaveeierfamilier. Hans bror James Speed tjenestegjorde som USAs justisminister årene 1864–1866.

Joshua Speed studerte ved St. Joseph's Academy i Bardstown i Kentucky. Han flyttet i 1835 til Springfield i Illinois.

Speed hadde en butikk i Springfield dit Lincoln i 1837 kom for å kjøpe en seng. Lincoln hadde nettopp ankommet byen for å arbeide der som advokat. Samtalen sluttet med at Lincoln og Speed bestemte seg for å dele rom med hverandre og Lincoln delte også seng med Speed, ettersom det bare fantes én seng i rommet. Lincoln og Speed delte rom i noen år.

Etter faren John Speeds død i 1840 dro Joshua Speed hjem til Kentucky. Han giftet seg i 1841 med Fanny Henning. Lincoln, som hadde brutt sin forlovelse med Mary Todd på den planlagte bryllupsdagen, nyttårsdag 1841, ombestemte seg, og bestemte seg for å gifte seg han også. Lincoln giftet seg med Mary i 1842. Speed hadde i sine brev bedyret at ekteskapet gjorde ham lykkeligere.

Lincoln og Speed fortsatte sin korrespondanse i mange år. De var nære brevvenner og diskuterte sine private problemer i sine brev til hverandre. Speed takket nei til en rekke tilbud om ministerposter i Lincolns administrasjon, men hans bror James takket i 1864 ja til å bli Lincolns justisminister.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Mr. Lincoln and Friends: Joshua F. Speed
Operation Charioteer

**Operation Charioteer** var en serie på 18 atomprøvesprengninger utført ved Nevada Test Site i 1985 and 1986. Denne operasjonen var etterfølgeren til Grenadier og forgjengeren til Operation Musketeer.

## Individuelle tester

## Referanser
Eyvind Moestue

**Eyvind Moestue** (født 22. juni 1893 i Vestre Aker (nå Oslo), død 7. juli 1977 i Oslo) var en norsk arkitekt. 

Eyvind Moestue var på slutten av 1920-årene en av pionerene i den modernistiske arkitekturretningen i Norge. Spesielt skapte hans samarbeid med Ole Lind Schistad flere bygg som regnes blant hovedverkene i norsk funksjonalistisk arkitektur. 

Eyvind Moestue ble i 1937 ridder av den franske Æreslegionen. Han ble i 1954 æresmedlem av Det Kongelige Akademi for de Skønne Kunster i København.

## Byggverker
* Ingeniørenes hus i Kronprinsens gate 17 i Oslo (1928–32) (I samarbeid med Ole Lind Schistad)
* Ingierstrand bad og restaurant ved Bunnefjorden sør for Oslo (1933–34) (I samarbeid med Ole Lind Schistad)
* Villa Moestue, Sven Svensens vei 3, Drammen; bolig for Christopher Moestue (1934)
* Moss krematorium i Moss (1936–38)
* Norges Bank i Kristiansund (1943–52)
* Transformatorstasjon for Tyssefaldene, Tyssedal, (1949)
* Sogn Studentby i Oslo (Sognsveien 85–99 og 102) (1950–64)
* Bergkrystallen borettslag (Bergkrystallen 1–37 og 2–20 og Feltspatveien 31–45 og 30–64) i Oslo (1953–54) (I samarbeid med F. Bryn)
* Vardø kirke (1958)
* Sarpsborg krematorium i Sarpsborg  (1960–61)
* Lakselv kirke i Porsanger (1963)

## Bildegalleri

Fil:Ingierstrand dansegolv.jpg|Ingierstrand bad
Fil:Ingenioerenes hus Oslo.jpg|Ingeniørenes hus, Kronprinsens gate 17, Oslo
Fil:Vardø_kirke.jpg|Vardø kirke
File:Sarpsborg kapell.JPG|Sarpsborg kapell
File:Moss kapell og krematorium, 2015-07-03, DSC 2650.jpg|Moss kapell og krematorium


## Referanser


## Eksterne lenker
* SNL: Eyvind Mostue
Vånå

**Vånå** (finsk: *Vanaja*) er en tidligere kommune i landskapet Egentliga Tavastland i Finland. Kommunen hadde  innbyggere i 1963. Vånå var en finskspråklig kommune.

Den 1. januar 1967 ble Vånå kommune delt mellom kommunene Tavastehus, Hattula, Janakkala og Renko (siden 2009 en del av Tavastehus).

Vånå ble første gang nevnt som eget sogn i 1329. Vånå er dermed et av de eldste sognene i Tavastland. Det omfattet området rundt Tavastehus slott, men ble senere redusert i størrelse.

Vånå middelalderkirke ligger ved *Vanajavesi* 3&nbsp;km sørøst for Tavastehus slott. 

På *Varikonniemi* rett overfor Tavastehus slott ligger et utgravningsområde med spor etter en førmiddelaldersk bosetning. Dette er muligens byen *Vanaj* (Ванай) som ifølge Novgorod-årbøkene ble ødelagt i 1311 (år 6819 ifølge russisk tidsregning) av styrker fra Novgorod.

## Referanser




## Eksterne lenker
* Artikkel om Vånå i Nordisk familjebok, bind 32, spalte 1287, 1921
Ole Lind Schistad

**Ole Lind Schistad** (født 7. juli 1891 i Molde i Møre og Romsdal, død 20. februar 1979 i Molde) var en norsk arkitekt. Han var også møbeltegner. 

Schistad var blant de arkitekter som introduserte funksjonalismen i norsk arkitektur. Han var under gjenoppbyggingen etter den annen verdenskrig distriktsarkitekt i Møre og Romsdal. 

## Verker i utvalg
* Ingeniørenes hus i Kronprinsens gate 17 i Oslo (1928–32, i samarbeid med Eyvind Moestue)
* Ingierstrand bad og restaurant ved Bunnefjorden sør for Oslo (1933–34, i samarbeid med Eyvind Moestue)
* Bygården Storgata 52 i Molde for O. E. Strande AS (1951).

Fil:Ingenioerenes hus Oslo.jpg|Ingeniørenes hus, Kronprinsens gate 17, Oslo
Fil:Ingierstrand dansegolv.jpg|Ingierstrand bad


## Referanser


## Eksterne lenker
* Ole Lind Schistad i Norsk biografisk leksikon
* Ole Lind Schistad i Norsk kunstnerleksikon
* Ole Lind Schistad i Lokalhistoriewiki
* Hvem er hvem? (1973)
Nøtteknekker

En **nøtteknekker** er et redskap som brukes til å knekke eller knuse skallet på nøtter med. 

## Den funksjonelle nøtteknekkeren
Nøtteknekkeren har en mangeårig historie bak seg. Den eldste kjente nøtteknekkeren av metall er datert til det tredje eller fjerde århundre før Kristus. Denne nøtteknekkeren er utstilt på et museum i Taranto i Italia. 

Nøtteknekkere av jern og messing har eksistert siden henholdsvis 1300-tallet og 14-1500-tallet i Europa. Spesielt i England utviklet man mange forskjellige nøtteknekkere i messing. Det finnes typer av mange slags patenter, nøtteknekkere som bruker en hammer-løsning, skruestikke-patenter og de vanlige som benytter seg av vektstangprinsipper, enten de har kopling i enden av nøtteknekkeren (som på bildet) eller litt inne på nøtteknekkeren (som en tang).

## Den dekorative nøtteknekkeren

Tre er et materiale som særlig har blitt benyttet til nøtteknekkere i Frankrike og i de tysktalende landene i Europa. De første man kjenner til daterer seg til 14-1500-tallet. Svært ofte ble slike nøtteknekkere pent utskåret og dekorert, som personer, gjerne som militære offiserer, konger, riddere eller liknende med fargerike uniformer. En spak i ryggen åpner munnen på nøtteknekkeren, nøtta legges inn, og knekkes ved å klemme spaken tilbake, altså ikke veldig funksjonelt. Denne nøtteknekkeren ble da også mest brukt til dekorasjon, særlig i forbindelse med julen. Disse nøtteknekkerne fikk forøvrig en viss rolle i Pjotr Tsjajkovskijs ballett basert på E. T. A. Hoffmanns eventyr «Nøtteknekkeren».

Produksjon av slike nøtteknekkere – likesom utskjæring av religiøse figurer og julekrybber – utviklet seg som en håndverkstradisjon og hjemmeindustri i de skogkledde landområdene i Tyskland. De mest kjente og etterspurte nøtteknekkerne kom fra Sonnenberg i Thüringen (også kjent for dukkemakere / marionetter), fra Bayern, eller fra byer i fjellområdet Erzgebirge. Ofte var denne dukkeproduksjonen hovedinntektskilde for folk som levde der. Idag tjener produksjonen fortsatt som en turistattraksjon.

Nøtteknekkerne fra Steinbach ble veldig populære i USA også, og ble tema i  "Bavarian village" i Leavenworth, Washington, som også innbefatter et nøtteknekkermuseum. Her vises også nøtteknekkere av  porselen, sølv, og messing.

Nøtteknekkere laget av kjente navn som Junghanel, Klaus Mertens, Karl, Olaf Kolbe, Petersen, Christian Ulbricht, og spesielt Steinbachs nøtteknekkere har blitt etterspurte samleobjekter. 

I oktober 2008 utga United States Postal Service (USPS) for første gang fire frimerker med nøtteknekkere. 

## Kilder
*  Leavenworth Nutcracker Museum
## Eksterne lenker
*
Gunnar Gran

**Gunnar Gran** (1931–2016) var en norsk journalist, medieleder og sakprosaforfatter. Han var journalist i flere medier, administrerende direktør i *[[Aftenposten]]*, og generalsekretær i Norsk Presseforbund. Han arbeidet i avis og nyhetsbyrå i 15 år og i NRK i tilsammen 20 år, og hadde sentrale verv i norsk presses organisasjoner.

## Bakgrunn og arbeidsliv
Gunnar Gran startet studier i Oslo i 1950, men ble allerede i 1952 ansatt som journalist i NTB. Etter ni år gikk han til *Aftenposten*, og fra 1967 arbeidet han i NRK og Dagsnytt Radio. Han bidro til fornyelsen av norsk radiojournalistikk, med hyppigere nyhetssendinger og større journalistisk ressursbruk per sak. Gran ble radiodirektør i 1981, da han etterfulgte Halfdan Hegtun, og i denne stillingen ble en viktig oppgave å starte opp NRK P2 fra 1984. Arne Bonde ble P2-sjef.  Gran forlot NRK i 1986, før hans åremål utløp.

I 1986 ble han administrerende direktør i *Aftenposten*. Under bankkrisa og markedskollapsen fra 1987 ble avisenes annonsemarked sterkt svekket, og Aftenposten ble nødt til å gjøre innsparinger under Grans ledelse. I 1990 gikk Gunnar Gran over i stillingen som generalsekretær i Norsk Presseforbund. her ble Gran yrkeslivet ut, hvor han i ti år satte sitt sterke preg på utviklingen av denne organisasjonen, ikke minst med utviklingen av Vær Varsom-plakaten. Som generalsekretær vant han åtte av de ni sakene han selv bragte inn for Pressens faglige utvalg (PFU).

## Forfatterskap
Gran beskrev de store endringene i NRK radio gjennom sine 20 år i virksomheten gjennom boka *Men radioen var ikke død* (2000). Han var journalist, redaksjonsdirektør og radiodirektør i radioen i en periode med fornyelse og større «merkevarebygging» av radiovirksomheten og radioprogrammene, i takt med den økende konkurransen fra flere mediekanaler. Kringkastingsdirektør Torolf Elster var lederen som rekrutterte og støttet opp om Gran gjennom de omleggingene som omtales i boken.

Gunnar Gran var også opptatt av pressens samfunnsansvar og dens rolle i krig, og skrev om unionsoppløsningen i 1905. Han har også utgitt boken *Vær varsom* (1995), en faglitterær opptakt til Vær varsom-plakaten.

## Bibliografi
* *Vær Varsom. Forarbeid til revisjon av etiske normer for trykt presse, radio og fjernsyn*, Institutt for Journalistikk 1995.
* *Men radioen var ikke død. NRK i oppbruddstiden på 60- og 70-tallet sett fra innsiden*, 2000.
* *Til Kjølen skilte oss ad, Unionsoppløsningen i svensk og norsk presse*, 2005.

## Referanser
Pathet Lao

**Pathet Lao** (laotisk for *Landet [[Laos|Lao]])* var en laotisk kommunistisk og nasjonalistisk politisk bevegelse og organisasjon, som først ble omtalt under dette navnet i 1950. Gruppen klarte til slutt å skaffe seg den politiske makta i Laos etter en langvarig borgerkrig, en opprørsrevolusjon som varte fra 1950-årene til 1975. Pathet Lao var hele tida tilknyttet de vietnamesiske kommunistene. Under borgerkrigen, som var nært knyttet til vietnamkrigen som en del av den andre indokinesiske krig, ble Pathet Lao organisert, utstyrt og til og med ledet av den nordvietnamesiske hæren. 

Pathet Lao var Laos' svar på Vietnams Việt Cộng og Việt Minh. Navnet ble senere et generelt begrep for laotiske kommunister. Den politiske bevegelsen Pathet Lao ble først kalt *Laos' folkeparti* fra 1955 til 1972 og senere *Laos' revolusjonære folkeparti* fra 1972 til i dag. Etter at Pathet Lao vant den militære makta i landet ble de regjeringen snarere enn en nasjonalistisk opprørsgruppe, og begrepet gikk ut av bruk. I motsetning til den pro-kinesiske bevegelsen Khmer Rouge var Pathet Lao pro-Vietnam og -USSR. 

Viktige Pathet Lao-medlemmer inkluderer prins Souphanouvong, Kaysone Phomvihane, Phoumi Vongvichit, Nouhak Phoumsavanh og Khamtay Siphandone.

## Eksterne lenker
*
Geir Stene-Larsen

**Geir Stene-Larsen** (født 1955) er en norsk lege og statstjenestemann. Han var direktør ved Nasjonalt folkehelseinstitutt i 10 år, fra 2002 til 13. august 2012.
Stene-Larsen ble i statsråd 30. mars 2012 utnevnt til ekspedisjonssjef i Folkehelseavdelingen i Helse- og omsorgsdepartementet.

Stene-Larsen tok i 1981 graden cand.med. ved Universitetet i Oslo. Samme år avla han medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Bergen. Stene-Larsen har senere også tatt utdannelse i medisinsk ledelse og helseadministrasjon. Har har arbeidet som sykehuslege, i Nasjonalt folkehelseinstitutt og i Sosial- og helsedepartementet.  I 2001 ble han utnevnt til direktør for Nasjonalt folkehelseinstitutt. 

Stene-Larsen har tidligere arbeidet i Norges forskningsråd, der han i 1997 ble direktør. I 2003 ble han utnevnt til leder for hovedstyret i Norges forskningsråd. Han ble gjenoppnevnt i 2007 for perioden til 2011.

## Referanser
Reidar Hauge

**Reidar Hauge**  kan vise til:

*Reidar Asbjørn Hauge (1933&ndash;2015), idrettsutøver (sleggekast) fra Sandane
*Reidar Hauge (1947&ndash;2011), organist og dirigent fra Kongsberg
István Szabó

**István Szabó** (født 18. februar 1938 i Budapest) er en ungarsk filmregissør.

## Liv
Szabó er sønn av Maria og Istvan Szabó. Familien var jødisk, og ble gjemt av familie og venner under Holocaust. På 1960- og 1970-tallet lagde han filmer som utforsket hans egen generasjons erfaringer og handlet om nær ungarsk historie; *[[Far og sønn (film, 1966)|Far og sønn]]* (1966), *Kjærlighetsfilm* (1970) og *Brannmannsgaten 25* (1973). Hans signaturtrilogi består av *[[Mephisto (film)|Mephisto]]* (1981) som vant Oscar for beste fremmedspråklige film i 1982 og en pris på filmfestivalen i Cannes i 1981, *[[Oberst Redl]]* (1985) og *[[Hanussen]]* (1988).

Szabó begynte å lage engelskspråklige filmer tidlig på 1990-tallet; *Møte med Venus* hadde premiere i 1991, og han fulgte opp med *[[Sunshine]]* i 1999, *Dirigentens valg* i 2001 og *[[Being Julia]]* i 2004. Annette Bening ble nominert til Oscar for sin hovedrolle i *Being Julia*. Hans mest kritikerroste arbeider oppsto i samarbeide med den østerrikske skuespilleren Klaus Maria Brandauer, og med filmfotografen Lajos Koltai.

I 2006 ble det kjent at han i 1956 var blitt presset til å undertegne en avtale om å være informant for det hemmelige politiet i kommunisttiden i Ungarn, etter å ha blitt arrestert.

## Filmografi

* 1963: *Te* (kortfilm)
* 1964: *Álmodozások kora*
* 1966: *[[Far og sønn (film, 1966)|Far og sønn]]* – originaltittel: *Apa*
* 1970: *Kjærlighetsfilm* – originaltittel: *Szerelmesfilm*
* 1973: *Brannmannsgata 25* – originaltittel: *Tüzoltó utca 25*
* 1976: *Budapesti mesék*
* 1980: *Bizalom*
* 1980: *Der grüne Vogel* 
* 1981: *[[Mephisto (film)|Mephisto]]*
* 1985: *[[Oberst Redl]]* – originaltittel: *Redl ezredes*
* 1988: *Hanussen* 
* 1991: *Møte med Venus*  
* 1992: *Kjære Emma* 
* 1999: *Sunshine*
* 2001: *[[Dirigentens valg]]*
* 2002: *Ten Minutes Older*
* 2004: *[[Being Julia]]*
* 2006: *Rokonok*
* 2020:  *Zárójelentés*

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* «Art, Politics and Taking Sides»Intervju med Istvan Szabo
* Engelsk bokanmeldelse om en bok om han.
Geirmund Unsgård

**Geirmund Unsgård** (født 1948) er en norsk lege og professor emeritus i nevrokirurgi ved NTNU. Unsgård er særlig kjent for utvikling av ultralydteknologi.

Unsgård avla i 1974 medisinsk embetseksamen ved Universitetet i Oslo og i 1979 medisinsk doktorgrad ved Universitetet i Trondheim. Han ble i 1987 spesialist i nevrokirurgi og i 1989 professor i nevrokirurgi ved NTNU. Unsgård var dekan ved Det medisinske fakultet ved NTNU fra 1993 til 1998, avdelingsoverlege ved Nevrokirurgisk avdeling fra 1994 til 2018 og klinikksjef ved Nevroklinikken ved St. Olavs hospital fra 2005 til 2018. 

I 2009 ble Unsgård utnevnt til ridder første klasse av St. Olavs Orden «for mangeårige innsats ved sykehuset og mange teknologiske nyvinninger innen nevrokirurgi».

Fra 1987 til 1994 var Unsgård bystyrerepresentant i Trondheim. Han representerte Arbeiderpartiet.

Geirmund Unsgård er sønn av Iver Unsgård, som var stortingsmann og ordfører i Tydal.

## Referanser


## Eksterne lenker