Kanaanittiske språk

**Kanaanittiske språk** er en undergruppe av semittiske språk. De ble snakka av folk i Kanaan-regionen, for eksempel kanaanere, hebreere, fønikere og filistere. Alle de kanaanittiiske språka forsvant som førstespråk i det første århundret e.Kr, men hebraisk levde videre som litterært og religiøst språk blant jøder, og ble gjenoppliva som talespråk på 1800-tallet av Eliezer Ben-Yehuda.

Kanaanittiske språk er en av tre undergrupper av de nordvestsemittiske språkene, de andre er arameisk og amorittisk. Disse nært beslektede språkene har sin opprinnelse i Levanten og Mesopotamia, og ble snakket av de oldtidens semittisktalende folkene i et område som omfatter det som i dag er Israel, Jordan, Sinaihalvøya, Libanon, Syria, Palestina samt noen områder i det sørvestlige Tyrkia (Anatolia), vestlige og sørlige Irak (Mesopotamia) og det nordvestlige hjørnet av Saudi-Arabia. Kanaanittene er bredt definert til å omfatte hebreerne (blant dem israelittene, judeerne og samaritanerne), amalekittene, ammonittene, amorittene, edomittene, ekronittene, hyksosene, fønikerne (innbefattet karthagerne), moabittene og suteerne.

## Opphav

Som en språkfamilie er de kanaanittiske språkene attestert fra omtrent 1360 f.Kr. til 400 e.Kr. med urkanaanittisk (også omtalt som ursinaittiske) datert til ikke tidligere enn 1550 f.Kr. En urkanaanittisk skrift er avdekket i Kanaan, datert til rundt 1600-tallet f.Kr., og som er den eldste av de kjente alfabetiske skriveformene. Fra rundt 1000 f.Kr. spredte fønikiske sjøfolk, handelsmenn og nybyggere språket sitt vestover langs kysten og øyene i Middelhavet, til steder på Kypros, sørsiden av Sicilia, øygruppen med Balearene med Mallorca, hele nordkysten av Afrika, og til sør- og østsiden av Spania. Med unntak av fønikisk, hadde de som talte kanaanittiske språk aldri mye politisk makt, og språkene deres fikk bare regional betydning. Fønikisk var derimot språket til det karthagiske riket, som romerne kalte punere og fortsatte å fungere som et *[[lingua franca]]* (utvekslingsspråk) i Nord-Afrika etter Kartagos fall i 146 f.Kr.

Ettersom de fleste av de kanaaneiske språkene er attestert for bare en kort periode og i bare en håndfull tekster er det vanskelig å oppdage diakron (endringer i verbmorfologi) og dialektvariasjon. Det eneste unntaket fra denne regelen er fønikisk, som er attestert over en lang periode på
tid på nesten 1500 år.

Moderne hebraisk, gjenopplivet i moderne tid fra en utdødd dialekt til oldtidens israelitter som var blitt bevart i litteratur, poesi, liturgi; også kjent som klassisk hebraisk, den eldste formen for språket som er attestert skriftlig. Den opprinnelige uttalen av bibelsk hebraisk er bare tilgjengelig gjennom rekonstruksjon. Det kan også omfatte samaritansk hebraisk, en variant som tidligere ble snakket av samaritanerne. Hovedkildene til klassisk hebraisk er Den hebraiske bibelen og inskripsjoner som Gezer-kalenderen og keramikkskår med gammel skrift i Khirbet Qeiyafa, som synes å være de aller eldste herbriske skriftene som er avdekket. Alle de andre kanaanittiske språkene ser ut til å ha blitt utryddet eller dødd ut i begynnelsen første årtusen e.Kr. bortsett fra karthagisk eller punisk, som synes ha overlevde inn i senantikken (eller muligens enda lenger), inntil latin ble allestedsnærværende innenfor Romerriket og siden innenfor den kristne kirken.

## Kanaanittisk dekodet
Den eldste dechiffrerbare fullstendige setningen i et alfabet som noen gang er funnet er datert til 1700 f.Kr. Setningen var innskrevet på en liten kam av elfenben som ble utgravd i 2016 på det arkeologiske stedet Tel Lachish i det sentrale Israel. De bokstavene, som var svært svake og nesten ikke til å se, gjorde at enhver identifikasjon gikk ubemerket hen, inntil en påfølgende etterbehandling i 2022 avslørende tekst som nå er blitt dechiffrert av semittisk epigrafist, Daniel Vainstub, ved Ben-Gurions universitet i Negev (BGU). Teksten lyder: «Må denne tannroten dra ut lusene i håret og skjegget.»

Kammen måler omtrent 3,5 x 2,5 cm og har seks tykke tenner på siden som ble brukt til å løse opp knuter i håret, mens den andre siden med 14 fine tenner ble brukt til å fjerne lus og eggene deres, omtrent som i dag med en tosidige lusekam.

Det var eldre former for skrift, med Mesopotamias kileskrift og egyptiske hieroglyfer som dukket opp rundt 3200 f.Kr., men disse var billedbaserte systemer med hundrevis av bokstaver. Nevnte setning i kanaanittiske var utviklet fra det eldste alfabetet, en stamfar til de moderne latinske bokstaver. Kanaanittiske alfabetet var et lite antall bokstaver som tilsvarte grunnleggende talte lyder, eller fonemer, var et banebrytende øyeblikk i menneskehetens historie. Denne nye typen skrift dukket først opp rundt 1800 f.Kr., da flere århundrer før fønikerne, som ofte ble kreditert for å ha oppfunnet alfabetet, begynte å standardisere bokstavformer rundt 1100 f.Kr. Arkeologer har identifisert kanaanittiske bokstaver på gjenstander før, men dette er første gang noen har funnet en hel setning i alfabetet.

## Referanser


## Litteratur
* Dallaire, Hélène M. (2014): *The Syntax of Volitives in Biblical Hebrew and Amarna Canaanite Prose*. University Park, USA: Penn State University Press. 
* Izre'el, Shlomo (2012): «Canaano-Akkadian: Linguistics and Sociolinguistics» , Hasselbach, Rebecca, red.: *Language and Nature. Papers Presented to John Huehnergard on the Occasion of His 60th Birthday*.  Na'ama Pat-El (Studies in Ancient Oriental Civilization (SAOC) 67). Chicago, IL: Oriental Institute of the University of Chicago, s.&nbsp;171–218. .
*  Accessed 18 May 2023.
*  Accessed 18 May 2023.

## Eksterne lenker
* 
*En del vestsemittiske inskripsjoner