Antoninuspesten

**Antoninuspesten**, tidvis også kjent som «Galens pest» da den kjente legen beskrev den, var en pandemi i antikken, i tiden 165-180 e.Kr. Pesten var enten kopper
eller meslinger
som ble brakt med seg til Romerriket av tropper som kom tilbake fra militærkampanjer i Midtøsten. Epidemien tok livene av to romerske keisere — Lucius Verus, som døde i 169, og hans medregent som styrte fram til 180, Marcus Aurelius Antoninus. Sistnevntes familienavn har gitt navn til pesten.

Sykdommen brøt ut på nytt 9 år senere, i henhold til den romerske historikeren Dio Cassius, og førte til opp til 2000 døde om dagen i Roma, en fjerdedel av de som ble smittet eller syke.
Det er blitt anslått at totalt døde det rundt fem millioner mennesker.
Pesten drepte så mange som en tredjedel av befolkningen i noen områder, og den romerske hæren ble sterkt desimerte og tynnet ut.

Antikke kilder er enige om at epidemien begynte først under den romerske beleiringen av Seleukia på vestbredden av Tigris i løpet av vinteren 165-166.
Den senantikke historikeren Ammianus Marcellinus rapporterte at pesten spredte seg til Gallia og til legionærene langs Rhinen. En annen senantikk historiker, Eutropius, hevdet at en stor befolkning døde over hele Romerriket.

## Epidemiologi

I 166 reiste den greske legen og forfatteren Klaudios Galenos, mer kjent i dag under navnet Galen, i løpet av epidemien fra Roma og til sitt hjem i det greske Lilleasia. Han reiste tilbake til Roma i 168 da han ble tilkalt av de to *augusti* (keiserne); han var til stede da pesten brøt ut blant soldater stasjonert i Aquileia ved kysten av Adriaterhavet i løpet av vinteren 168/69. Galens observasjoner og beskrivelser av epidemien i avhandlingen *Methodus Medendi* er korte, og hans andre referanser til den spredt blant hans omfangsrike skrifter. Han beskrev pesten som «stor» og langvarig, og nevner feber, diaré, betennelse i svelget og utbrudd på huden, noen ganger tørt og andre ganger væskende, som brøt ut på den niende dagen av sykdomsforløpet. Galens opplysninger har ikke klart definert sykdommens vesen, men forskerne har hovedsakelig kommet til den konklusjon at det var en koppeepidemi.

Historikeren William McNeill hevder at Antoninus-pesten og den senere Cyprianus' pest (251-ca 270) var utbrudd av to forskjellige sykdommer, den ene kopper og den andre meslinger, men ikke nødvendigvis i denne rekkefølgen. Den alvorlige følgene for Europas befolkning tyder på at dette var ukjente sykdommer som folk ikke hadde opparbeidet immunitet mot. Andre historikere mener at begge utbruddene mest sannsynlig var koppeepidemier.

## Effekter

I folks skrekk og forferdelse søkte mange beskyttelse i magi. I Lukian av Samosatas ironiske redegjørelse av sjarlatanen Alexander nedtegner han at et vers av denne «som han sendte til alle nasjoner under pesten... ble sett skrevet over dørene overalt» — særlig i de hus som allerede var tømt, bemerket Lukian.

Epidemien fikk voldsomme virkninger over hele Romerriket; den tysk-danske historikeren Barthold Georg Niebuhr konkluderte med at «*ettersom regimet til M. Aurelius utgjør et vendepunkt i så mange ting, og særlig i litteratur og kunst, er jeg ikke i tvil om at krisen ble påført av denne pesten… Antikkens verden ville aldri ha kommet seg fra det slag som ble påført den av pesten, som kom i regimet til M. Aurelius.*» Både Edward Gibbon og Michael Rostovtzeff hevdet at Antoninus-pesten hadde mindre innvirkning på politisk og økonomisk utvikling.

Men da de keiserlige styrkene forflyttet seg østover under kommando av keiser Lucius Verus, etter at soldatene til Vologases IV av Parthia hadde angrepet Armenia, ble romernes forsvar av de østlige territoriene svekket fordi så mange soldater bukket under for sykdommen. Ifølge den spanske forfatteren Paulus Orosius fra 400-tallet ble mange bosetninger på den italienske halvøya og i de europeiske provinsene helt avfolket. Pesten krysset Rhinen, og smitten nådde de germanske og galliske stammene utenfor Romerrikets grenser. Disse folkeslagene trakk vestover, fordi de selv ble presset av hunernes fremrykning østfra. Da sykdommen tynnet ut i de romerske hæravdelingene, var ikke disse lenger i stand til å holde germanere og gallere tilbake. Fra 167 og fram til sin død kommanderte keiser Marcus Aurelius personlig sine legioner ved Donau, og forsøkte med begrenset suksess å forhindre de germanske stammene i å krysse elven. En betydelig offensivt angrep mot markomannere ble utsatt fram til år 169 på grunn av mangel på soldater.

I løpet av de germanske kampanjene skrev Marcus Aurelius også sitt filosofiske verk *Meditasjoner*. I avsnitt IX.2 slo han fast at selv pesten rundt ham var mindre dødelig enn falskhet, ond oppførsel og mangel på sann forståelse. Da han lå dødende fra sykdommen uttalte Marcus ordene: «Gråt ikke for meg; tenk heller på pesten og på hvor mange som er døde».

## Se også
* Cyprianus' pest
* Den justinianske pesten

## Referanser


## Litteratur
* Marcus Aurelius: *Meditations IX.2*. Oversettelse og innledning ved Maxwell Staniforth, Penguin, New York, 1981.
* McNeill, William H. (1976): *Plagues and Peoples*. Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc., New York. ISBN 0-385-12122-9.
* Gilliam, J. F. (juli 1961): «The Plague under Marcus Aurelius». *The American Journal of Philology* 82.3, ss.&nbsp;225–251.
* Zinsser, Hans. (1996): *Rats, Lice and History:  A Chronicle of Disease, Plagues, and Pestilence*.  Black Dog & Leventhal Publishers, Inc. ISBN 1-884822-47-9.
* Bruun, Christer (2007): «The Antonine Plague and the 'Third-Century Crisis'», i Olivier Hekster, Gerda de Kleijn, Danie+lle  Slootjes (red.): *Crises and the Roman Empire: Proceedings of the Seventh Workshop of the International Network Impact of Empire, Nijmegen, June 20–24, 2006.* Leiden/Boston:  Brill (Impact of Empire, 7), 201-218.