Alarik I

:**''Alarik** omdirigeres hit. Se også Alarik II*

*'Alarik I*' ([[gotisk språk|gotisk]]: *Alareiks*, [[latin]]: *Alaricus*) var antagelig født rundt [[370]] på øya [[Peuce]] i [[Donaudeltaet]], ble [[vestgoterne]]s konge fra [[395]] til [[410]] og var den første germanske lederen som erobret byen [[Roma]]. 

Han var [[balti-dynastiet|balti]] som var regnet som de edleste gotiske krigere bare bak [[amali]]ene. Da han ble født, holdt vestgoterne til i dagens [[Bulgaria]] etter å ha flyktet forbi myrområdene til [[Donau]] til dens sørlige bredde for å bli fulgt av deres fiende fra steppene, [[hunnerne]]. 

== I romersk tjeneste ==
I løpet av det [[4. århundre]] hadde det blitt vanlig praksis å ansette *foederati*, germanske [[irregulært militært|irregulære styrker]] under romersk kommando, men organisert under stammestrukturer. Provinsbefolkningen kunne ikke lenger utruste soldater i det antall som trengtes for å beskytte riket, de var allerede tungt skattlagt. Videre fryktet keiserne stadig at en brilliant romersk general skulle bli utropt til [[Augustus]] av hans tilhengere og foretrakk at militære kommandanter skulle være i hendene på folk som ikke kunne stige til tronen. Den største av disse kontingentene var [[gotere|goterne]] som i [[382]] fikk slå seg ned innenfor rikets grenser med stor grad av [[Autonomi (politikk)|autonomi]]. 

Alarik tjente i [[394]] som leder for foedrati under [[Theodosius I]] i kampanjen hvor han knuste tronraneren [[Eugenius]]. Ettersom [[slaget ved Frigidus]] som gjorde slutt på denne kampanjen, ble utkjempet i passene i [[De julianske alpene]], lærte Alarik antagelig svakhetene til [[Italia]]s naturlige forsvar på dens nordøstlige grense ved [[Adriaterhavet]].

Theodsius døde i 395 og riket ble delt mellom hans to sønner [[Arcadius]] i øst og [[Honorius]] i vest. Arcadius viste liten interesse i å styre og overlot mye av den reelle makten til sin [[pretorianprefekt]] [[Rufinus]]. Honorius var fremdeles mindreårig, som hans verge hadde Theodosius utnevnt *magister militum* [[Stilicho]]. Stilicho gjorde også krav på å være Arcadius sin verge, noe som førte til rivalisering mellom hoffene i vest og øst. 

I endringene i embeter som fant sted i begynnelsen av dette nye styret, håpet tydeligvis Alarik at han ville bli forfremmet fra kommandant av foederati til general av en av de regulære arméene. Dette fikk han ikke. Blant vestgoterne som hadde slått seg ned i nedre [[Moesia]] var stemningen på grensen til opprør. Ved Frigidus hadde de lidd uproporsjonelt høye tap, ifølge rykter var dette en beleilig måte å svekke de gotiske stammene. Deres belønning etter kampanjen hadde også uteblitt. De hevet Alarik på et skjold og utropte ham til konge. Både leder og tilhengere ropte (ifølge [[Jordanes]], den gotiske historikeren) «heller se nye kongedømmer ved deres eget verk, enn å skrumpe inn i fredelig underkastelse av andre».

== I Hellas ==
Alarik slo først til mot det østlige riket. Han marsjerte til nabolaget til [[Konstantinopel]], men da han oppdaget at han ikke kunne klare å beleire den fryktelig sterke byen, trakk han seg vestover og marsjerte sørover gjennom [[Thessalia]] og det ubevoktede passet [[Thermopylae]] inn i [[Hellas]].

Arméene til det østlige riket var opptatt med hunnerske trefninger i [[Lilleasia]] og [[Syria]]. Rufinus forsøkte i stedet å forhandle med Alarik personlig. Eneste resultatet var mistanke i Konstantinopel om Rufinus var i ledtog med goterne. Stilicho marsjerte nå østover mot Alarik. Ifølge [[Claudius Claudianus]] var Stilicho i posisjon til å knuse goterne da han ble beordret av Arcadius om å forlate [[Illyricum]]. Kort tid etter ble Rufinus drept av sine egne soldater. Makten i Konstantinopel gikk nå til evnukken [[Eutropius]].

Alarik hadde frie tømmer etter at Rufinus var død og Stilicho hadde forlatt området. Han herjet [[Attika]], men sparte [[Athen]] som umiddelbart overgav seg til erobreren. Så trengte han inn på [[Peloponnesos]] og erobret dens mest kjente byer, [[Korint]], [[Argos]] og [[Sparta]], og solgte mange av deres innbyggere som slaver.

Men her endte derimot hans seirende karriere. I [[397]] krysset Stilicho over sjøen til Hellas og klarte å stenge goterne inne i fjellene ved [[Pholoe]] på grensene til [[Elis]] og [[Arkadia]] på halvøya. Derfra hadde Alarik problemer med å slippe unna, og ikke uten mistanke på Stilichos rolle som antagelig fikk ordrer om å reise. Alarik krysser så [[Korintgulfen]] og marsjerte med byttet fra Hellas nordover til [[Epiros]]. Her fortsatte hans plyndring til det østlige styre utropte ham til *magister militum per Illyricum* og gav ham den romerske kommandoen han hadde ønsket og autoritet til å forsyne sine menn fra de keiserlige lagre.

== Den første invasjonen av Italia ==
Det var antagelig i år [[400]] at Alarik satte i gang sin første invasjon av Italia i samarbeid med en annen gotisk høvding kalt [[Radagaisus]]. Overnaturlig innflytelse skal ha oppfordret ham til dette store foretaket. Noen linjer i et romersk dikt sier at han skal ha hørt en stemme som kom fra en [[orakel|hellig skog]], «Bryt av alle utsettelser, Alarik. Dette år skal du forsere Italias alpine barriere. Du skal trenge frem til byen.» Men profetien skulle ikke fullføres denne gang. Etter å ha trengt seg frem gjennom [[Italia|Nord-Italia]] og spredt frykt blant innbyggerne i Roma, ble Alarik møtt av [[Stilicho]] ved [[Pollentia]], i dag i [[Piemonte]]. Slaget som fulgte den [[6. april]] [[402]] (som sammenfalt med [[påske]]) ble en seier for Roma, men det ble en dyr seier. Fremrykningen til goterne var derimot stoppet for denne gang.

Stilichos fiender kritiserte ham senere for å ha utnyttet den store kristne høytiden til å vinne sin seier. Alarik var også kristen, og han hadde stolt på immunitet mot angrep i påsken. 

Alariks kone skal ha blitt tatt til fange etter dette slaget, og der er grunner til å anta at han ble hindret i sine forflytninger på grunn av det store antallet barn og kvinner i hans nærvær, noe som gav hans invasjon av Italia karakter av en nasjonal migrasjon.

Etter et nytt nederlag ved [[Verona]], forlot Alarik Italia, antagelig i [[403]]. Han hadde virkelig ikke «trengt frem til byen», men hans invasjon hadde skapt viktige resultater. Den hadde ført til at den keiserlige bolig ble flyttet fra [[Milano]] til [[Ravenna]], den hadde ført til at [[Legio XX Valeria Victrix|Legio XX *Valeria Victrix*]] ble trukket tilbake fra Storbritannia og den hadde antagelig satt i gang den store invasjonen til [[vandalene]], [[suevi]]ene og [[alanere|alanerne]] inn i [[Gallia]], noe som gjorde at Gallia og provinsene i [[Hispania]] gikk tapt for keiserriket.

== Den andre invasjonen av Italia ==
=== Roma blir beleiret ===
Neste gang vi hører om Alarik er han venn og alliert av sin tidligere motstander Stilicho. Fremmedgjøringen mellom de østlige og vestlige hoffene hadde i [[407]] blitt så bitter at borgerkrig truet, og Stilicho foreslo faktisk å bruke styrkene til Alarik for å påtvinge kravene til Honorius på [[prefektur]]et [[Illyricum]]. Arcadius' død i mai [[408]] førte til at det ble gitt mildere råd i det vestlige kabinettet, men Alarik som faktisk hadde gått inn i Epiros, krevde på truende vis at dersom han så plutselig skulle avstå fra krig, skulle han betales rikt for det som i dag ville kalles utgifter til mobilisering. Summen han krevde var stor, 4000 pund [[gull]]. Under sterkt press fra Stilicho gikk [[det romerske senat]]et med på å love betaling.

Men tre måneder senere ble Stilicho og de viktigste ministrene i hans parti forrådt og drept etter ordre fra en sjalu Honorius. I urolighetene som fulgte ble koner og barn av foederatiene drept i hele Italia. Den naturlige konsekvensen av dette var at disse mennene, som talte 30&nbsp;000, sluttet seg til Alariks leir og krevde å bli ledet mot sine feige fiender. Han førte dem over [[De juliske Alpene|de julianske Alpene]], og i september [[408]] stod han foran murene til [[Roma]] som nå ikke hadde en dyktig general som Stilicho til å forsvare seg, og begynte en streng blokade.

Det ble ikke utgytt blod denne gang. Alarik stolte på sult som våpen. Da ambassadører fra det romerske senatet forsøkte å skremme ham med deres antydninger om hva fortvilte borgere kunne klare i et forsøk på å inngå fred, gav han med latter sitt berømte svar: «Dess tykkere høyet er, dess lettere blir det skåret ned!» Etter mye forhandling, gikk de hungersrammede borgerne med på å betale mer enn 2000 pund gull i tillegg til kostbare klær av [[silke]] og lær og 3000 pund med [[svart pepper|pepper]]. På den måten endte Alariks første beleiring av Roma.

=== Den andre beleiringen av Roma ===
På dette tidspunktet, og heller ikke gjennom hans karriere, var ikke Alariks hovedmål å rive ned imperiet, men å sikre for seg selv en regulær og anerkjent posisjon innenfor dets grenser gjennom forhandlinger med dets herskere. Hans krav var høye, kontroll (antagelig med minimal avhengighet av imperiet) over et område 320 km langt og 220 km bredt mellom Donau og gulfen ved Venezia og tittelen kommandant over den imperielle hær, men selv om de var store, ville keiseren antagelig gjort lurt i å akseptere dem. Men Honorius nektet å se lenger enn hans egen personlige sikkerhet, garantert som den var av dikene og myrene ved Ravenna. Ettersom alle forsøk på å gjennomføre akseptable forhandlinger med keiseren strandet, kom Alarik til enighet med senatet etter å ha satt i gang en ny beleiring og blokade av Roma i [[409]]. Med deres godkjennelse innsatte han en rivaliserende keiser, prefekten i byen, en greker kalt [[Priscus Attalus]].

Men det viste seg at Attalus ikke var rett mann for en slik høy posisjon. Han avslo rådet til Alarik og mistet provinsen Afrika, Romas kornlager, som ble forsvart av Honorius sine partisaner. Hungersvåpenet som Alarik tidligere hadde brukt, ble dermed vendt mot ham, og konsekvenser var høye klager fra den romerske befolkningen. Honorius ble også styrket av ankomsten til seks legioner som ble sendt til hans bistand fra Konstantinopel av hans nevø [[Theodosius II]].

=== Stormingen av Roma ===
Alarik kvittet seg derfor med sin marionettkeiser etter elleve måneders ineffektivt styre, og igjen forsøkte han å forhandle med Honorius. Disse forhandlingene kunne antagelig ha lyktes, hadde det ikke vært for innflytelsen til en annen goter, [[Sarus]], en trosfiende av Alarik og hans familie. Da Alarik igjen fant seg utmanøvrert av handlingene til en slik fiende, marsjerte han sørover og begynte han sin tredje beleiring av byen. Forsvar var tydeligvis umulig, der finnes antydninger, men ikke godt underbygget, om svik, der er enda større mulighet for at byen ble overrasket. Men den [[24. august]] [[410]] trengte Alarik og hans vestgotere seg inn gjennom den salariske porten nordøst i byen. Byen som hadde vært verdens hersker, lå nå for føttene på en utenlandsk fiende.

Men vestgoterne var ikke totalt hensynsløse i sin plyndring av byen. Samtidig kirkelige nedtegnelser viser forundringen over mange tilfeller av måtehold. Kristne kirker ble reddet fra ødeleggelse, beskyttelse ble gitt store forskjellige grupper av både hedninger og kristne som tok tilflukt i kirkene, mengder med gull og sølv som ble funnet i private kjellere, spart fordi de «tilhørte St. Peter». I minst et tilfelle appellerte en romersk kvinne til det gode i de gotiske soldatene som forsøkte å vanære henne. Men selv disse unntakene viser at Roma ble ikke helt spart for skrekkscener som vanligvis fulgte stormingen av en beleiret by. De skrevne kildene forteller ikke noe om hvilken skade branner gjorde, med unntak av [[Sallust]] sitt palass som lå nær porten som goterne kom inn gjennom. Men der er heller ingen grunn til å tilskrive Alarik og hans tilhengere betydelige skader mot bygningene i byen. [[Basilica Aemilia]] i [[Forum Romanum]] brant ned, noe som kanskje kan tilskrives Alarik basert på arkeologiske funn: mynter som var datert fra 410 ble funnet smeltet i gulvet.

== Alariks død ==

Hans arbeid var utført og Alarik hadde trengt inn til byen, ingenting gjenstod for ham enn å dø. Han marsjerte sørover til [[Calabria]]. Han ønsket å invadere Afrika som på grunn av sine kornavlinger nå var nøkkelen til hans posisjon, men skipene hans ble knust av en storm hvor mange av hans soldater omkom. Han døde i [[Cosenza]] kort tid etter, antagelig av feber og hans lik ble gravlagt på elvebunnen til [[Busento]]. Elven ble midlertidig vendt til siden fra sin kurs mens graven ble forberedt, og høvdingen og noe av hans mest verdifulle bytte ble lagt ned. Da arbeidet var over, ble elven snudd tilbake til sin vanlige retning og fangene som hadde utført arbeidet ble drept slik at ingen skulle vite om elvas hemmelighet.

Alarik ble etterfulgt av sin svoger, [[Ataulf]], som gotersk kommandant.

== Referanser ==
<references/>

== Kilder ==
Vår viktigste kilde for Alariks karriere, er historikeren [[Orosius]] og poeten [[Claudius Claudianus]], begge nokså samtidige. [[Zosimus av Konstantinopel|Zosimus]], en noe fordomsfull hedensk historiker som levde rundt et halvt århundre etter at Alarik døde, og [[Jordanes]], en goter som skrev den gotiske nasjons historie i år [[551]], baserte sitt arbeid på den tidligere historien til [[Cassiodorus]] (nå tapt), som ble skrevet rundt [[520]].

== Eksterne lenker ==
* Edward Gibbon, *History of the Decline and Fall of the Roman Empire'', kapittel 30 og 31.