Han ville ut fra den mørke kroken

**«Han ville ut fra den mørke kroken»** er en skillingsvise om en mann fra Hadeland som ville ut i verden for å søke rikdom og suksess, og som lyktes. Han lengtet hjem til Norge, og reiste tilbake, men hjemkomsten fikk en tragisk utgang. Visa finnes i ulike lengder og versjoner, og er fra 1875. Den er innspilt på *[[Frem fra Glemselen kap. 8]]* med Rita Engebretsen. Også Alf Prøysen samlet denne inn på 1950-tallet i sin visespalte i «Magasinet for Alle», og tok den også med i samlingen De gamle visene med Alf Prøysen.

## Teksten
#Han ville ut fra den mørke kroken han ville reise fra harv og plogen,han ville ut på det store hav, han ville prøve dets ville kav.
#Fra far og mor sin han ville reise langt ut på havet for seil og heise,han ville søke og glemme alt, og glemme henne som mest det gjaldt.
#Når sneen smeltet for hjemmets døre han reiseferdig seg ville gjøre,og reise dithen hvor skuten lå med seilklar ordre for snart å gå.
#Med far og mor og sin lille søster han avskjed tar, de ham kjærlig trøster,han ville komme igjen som kar for han sin pike ei verdig var.
#Hun visste om at han skulle drage men kunne ei med ham avskjed tage,thi alt om henne var satt på vakt hun skulle tvinges, og det med makt.
#Hun så et glimt av han ned på veien som fører ned på den bratte heien,han vendte blikket mot hennes hjem og trasket videre like frem.
#Det var som blodet i hennes årer sto ganske stille mens store tårerfra øyet randt ned på hennes kinn, hun hvisket sakte: Han er dog min.
#Hun kunne ei for sitt liv få velge men skulle tvinge sitt liv at selgefor stor var slekten hvor av hun var og gammel gretten var hennes far.
#Han tok seg mandig igjennom verden og tjente penger på all sin ferdenhan ødslet ikke sin inntekt bort den skulle spares til noe stort.
#En gang som skipper han ville havne på egen skute i fremmed landeog dette mål som han hadde satt holdt mot i brystet så mangen natt.
#Men i sitt hjerte der innerst inne han gjemte billede av en kvinnehan måtte søke og glemme bort hvis ei han ble noe riktig stort.
#År var gått hans formue øket hans hår var grått og hans rygg var krøket,han ville hjem til sin far og mor og vise dem han var bleven stor.
#Han hadde seilet på sydens vande nu satt han kursen mot Nordens lande,sitt mål han så seg litt mere nær og der nest henne han holdt så kjær.
#En stormfull natt under Norges kyster med storm og sjøgang så skipet ryster,der hørtes sterke kommandoord vår helt Kapteinen var der ombord.
#Mens nattens redsler skalv i de fleste han sprang til værs for et seil og feste,der hørtes knak som om masten brakk og så et skrik og et fall på dekk.
#Han ville ei tvinge sitt mannskap til et så for livet helt farlig spillved dagens frembrudd var skuden havnet der kunne sees den kaptein var savnet.
#Det var kapteinen som der falt ned og fallet brakte ham gravens fred,alt ble så stille og tyst om bord av nattens stormer bar skipet spor.
#Han braktes oppad den bratte heien opp til sitt hjem på den samme veien,han hadde trasket den gang han fór langt ut i verden for å bli stor.
#I bygdens gravlund en grav ble gravet der fikk han hvile høyt over haveti ly for stormer og bølgegang i mellom tærne og fuglesang.
#Og på hans grav ble det satt et merke det var et minne som av de sterkeet kors av tre med bokstaver på der viste hvem som i graven lå.
#Hver sommer aften når solen gyller og blomsterduften helt luften fyller,da går hun ene til hans grav for sine tårer hun frihet ga.
#Ett år der efter da opprandt stunden at hun fikk hvile i samme lunden,som han nedlagdes et år forut hun ble dog ei nogen annens brud.