Bevere

* se inndeling!
 
**Bevere** eller **beverslekten** (*Castor*) er store, semi-akvatiske gnagere (Rodentia) hjemmehørende i **beverfamilien** (Castoridae), som eneste overlevende slekt i delgruppen **Castorinae**. Alle andre slektslinjer i denne familien er utdødd, men to arter i denne slekten har overlevd inn i vår tid: nemlig bever  i Eurasia og amerikabever  i Nord-Amerika.

Bevere er de største gnagerne på den nordlige halvkule, og bare flodsvinet (*Hydrochoerus hydrochaeris*) på den sørlige halvkule er større. I Norge ble populasjonen av bever anslått til cirka  individer i 2020.

## Etymologi
Den norske flertallsbeskrivelsen *bevere* følger av det norrøne *bjórar* (entall *bjórr*), som er beslektet med germanske former som gammelhøytysk *bibar* og gammelengelsk *beofor*, som alle stammer fra urindoeuropeisk *bhebhrus*.

## Biologi

### Beskrivelse
Bevere er semiakvatiske pattedyr som trives i et temperert klima, der de er kjent som «naturens iherdige tømmerhoggere og dambyggere». De er ypperlige svømmere og tilbringer omtrent like mye tid i vann som på land.

Bevere er relativt store og veier normalt omkring 15–25&nbsp;kg (typisk 18–22&nbsp;kg), selv om det av og til registreres bevere på 30&nbsp;kg og mer. Den største som noen gang er fanget var en gammel og fet amerikabeverhann som veide 50&nbsp;kg og ble fanget i 1921 av Vernon Bailey i Iron River, Wisconsin. Siden det ikke finnes dokumentasjon kan nok vekten diskuteres, men kjempebeveren har blitt gjengitt i en rekke litterære kilder opp gjennom årene. Ellers er norgesrekorden på 34&nbsp;kg fra 2017 godt dokumentert. Den eurasiske beveren varierer mindre i størrelse enn den amerikanske, gjennom at den sjelden veier mindre enn 17&nbsp;kg.

Kroppen er dekket av tykk, vanntett pels som består av lange dekkhår og tett isolerende underull. Øynene er dekket av ei blinkhinne når dyret svømmer neddykket, samtidig som ører og nesebor lukkes av en spesiell muskulatur. Bakbena er kraftige og har svømmehud mellom tærne. Forbena, derimot, ligner menneskelige hender. De brukes med stor dyktighet og presisjon til å utføre en rekke forskjellige oppgaver. Beveren har også en flat og meget muskuløs hale, som den aktivt bruker til å varsle om fare gjennom å slå med den i vannflaten.

### Atferd

Bevere lever i små familiegrupper og er territoriale. De holder seg aktive gjennom hele vinteren, ved å bo i isolerte hytter og bruke underjordiske vannveier som ikke fryser helt til. Bevere går ikke i dvale, men tilpasser seg kulda med smarte løsninger. I forbindelse med dammen konstruerer beveren ei beverhytte, enten på bredden eller ute i vannet, der inngangene (det er minst to av dem) ligger under vann. Beverhytta bygges av kvister, gjørme og stokker og kan være opptil 7&nbsp;m i diameter og inndelt i to rom. Beveren kan også grave ut boligen i skrenter og lignende. Kamrene i hytta er ligger over vannlinjen og holder seg tørre, og inngangen ligger under vann, for å gi beskyttelse mot rovdyr og kulde.

Bevere kan være neddykket i opptil 15 minutter og svømme mer enn 750 meter før den trenger påfyll av luft, men det typiske dykket varer gjerne bare omkring 30 sekunder og går kun til omkring 1 meters dyp.

Bevere lager seg matlagre om høsten, ved å samle kvister og greiner som de stikker ned i bunnen av dammen. Disse fungerer som vintermat. Når isen legger seg, henter de mat fra lageret under vann og tar det med inn i hytta.

Bevere lever i monogame par og holder sammen livet ut. De parer seg om vinteren (som regel i januar eller februar) og får unger om våren (som regel i mai eller juni). Hunnen er drektig i omtrent 3,5 måneder. Ungene blir født i hytta og vokser opp i en tett familiegruppe der begge foreldrene deltar aktivt i omsorgen. Et normalt kull teller 2–4 unger, men opptil seks er innenfor normalen. Ungene er fullt pelset og har åpne øyne ved fødselen. De veier rundt 300–600 gram. Ungene dier moren i 6–8 uker, men begynner å spise fast føde etter bare noen dager. De lærer ved å observere og etterligne foreldrene, og blir gradvis med disse ut for å samle mat og bygge demninger. Beverfamilien består ofte et foreldrepar, årets unger og ett eller to kull fra tidligere år. Disse eldre søsknene hjelper til med oppdragelsen og byggingen. Ungene blir hos familien i 1–2 år før de forlater territoriet for å finne egne partnere og etablere nye revir.

## Taksonomi

De eldste kjente medlemmene av Castoridae oppsto i Nord-Amerika og dateres tilbake til sen eocen eller tidlig oligocen, altså for omtrent 34–37 millioner år siden. Blant de tidligste slektene var *Agnotocastor*, som var små og ikke fullt tilpasset livet i vann. Slekten *Castor*, som inkluderer de to nålevende artene (bever og amerikabever), utviklet seg senere, trolig i løpet av tidlig til midtre miocen, altså for cirka 20 millioner år siden.

Beverslekten (*Castor*) inkluderte tidligere også den utdødde arten, (†) kaliforniabever (*C. californicus*), hvis morfologi og utbredelse til forveksling var svært lik amerikabeveren. Det er imidlertid uklart om amerikabever og kaliforniabever var økologiske analoger, selv om morfologien kan tyde på det.

Det har eksistert flere utdødde slekter i Castoridae, inkludert gigantiske bevere som †*Castoroides* (kjempebevere), som levde i Nord-Amerika under istidene og kunne bli opptil 2,5 meter lange (uten hale). Man regner med at *Castoroides* døde ut for omkring  siden.

I tillegg til *Castoroides* kjenner man slekter som *Trogontherium* (Eurasia, pleistocen), *Palaeocastor* (Nord-Amerika, fra miocen, gravde spiraltunneler), *Steneofiber* (Europa, oligocen og miocen), *Agnotocastor* (tidlig slekt fra eocen), *Anchitheriomys* (fra miocen), *Euroxenomys* (Europa, miocen) og *Monosaulax* (Nord-Amerika, nært beslektet med *Palaeocastor*).

Disse utdødde artene viser at beverfamilien har hatt en lang og variert evolusjonshistorie.

### Inndeling
Inndelingen følger NCBI.

* Rodentia, gnagere
** Castorimorpha, bevergruppen
*** Castoridae, beverfamilien
**** Castorinae, 
***** *[[bevere|Castor]]*, bevere
****** *[[bever|C. fiber]]*, bever
****** *[[amerikabever|C. canadensis]]*, amerikabever (monotypisk )

## Beverens betydning

### Økologi
Bevere utgjør en betydelig økologisk ressurs. Beverens dammer skaper nye våtmarksområder, som igjen gir livsgrunnlag for mange arter knyttet til våtmarker. Beveren er derfor å anse som en nøkkelart, med stor betydning for det biologiske mangfoldet.

Amerikabeveren (*C. canadensis*) er større og mer produktiv enn den europeiske beveren. Den bygger større demninger og kan fortrenge vår hjemlige art (*C. fiber*), om den invaderer Norge. Derfor er det viktig å hindre introduksjon – både for å beskytte økosystemene og for å bevare den europeiske beveren, som ble gjeninnført til Norge etter å ha vært utryddet.

Amerikabever er en fremmedart i Eurasia. Arten er imidlertid introdusert flere steder i Europa, blant annet til Finland i 1937. Siden har den etablert seg der, særlig i østlige og nordlige deler av landet. I 2020 ble den finske bestanden av amerikabever estimert til mer enn  individer. Den konkurrerer med den eurasiske beveren (*E. fiber*), og i noen områder har den fortrengt den opprinnelige arten. På grunn av nærheten til den introduserte finske bestanden regnes amerikabeveren som en dørstokkart til Norge, der spredningen av den overvåkes nøye. Det finnes også introduserte bestander av amerikabever i nordvestlige deler av Russland (nær grensen til Finland) og i grensestrøkene mellom Belgia, Frankrike og Tyskland. Disse stammer fra introduksjoner på 1900-tallet.

I Canada regner man med at beverdammene normalt er 10–100&nbsp;m lange, og bare sjelden opp mot 500&nbsp;m. En beverdam i Jeffersonelva i Montana (USA), ble lenge regnet som verdens største. Den var 643 meter lang, over 3 meter høy på midten og 6 meter bred i bunnen. Langt sør i Wood Buffalo nasjonalpark i Alberta ble det imidlertid ved en tilfeldighet i 2007 oppdaget, av forskere som studerte satellittbilder fra Google Earth, en beverdam på hele 850&nbsp;m. Den regnes nå som verdens største beverdam, og kan ha vært under konstruksjon fra rundt 1975 og framover. Området ligger imidlertid så avsides til, at folk ikke tok seg fram dit (til fots) før i 2014. 

Beverdammene kan også virke flomdempende.

### Økonomi

Bever ble jaktet for pels, kjøtt og bevergjel. Før i tiden trodde folk at bevergjel hadde magiske egenskaper, og derfor har det vært handelsvare helt siden antikken. Beverskinn var en attraktiv handelsvare fra 1700-tallet og fram til et stykke inn på 1900-tallet, noe som ledet til stor fangst av bever i denne perioden. Europa hadde et umettelig behov for beverskinn, for å dekke etterspørselen til hatteindustrien. 

Beverhatter kom på mote mot slutten av 1700-tallet og etterspørselen etter beverskinn ble enorm. Mot slutten av 1800-åra sank etterspørselen og beveren mistet sin betydningen som råvare i hatteindustrien. Flosshatter av kastorfilt var typiske fra rundt 1750 til midt ut på 1800-tallet, hvoretter beverhårsfilten ble byttet ut til fordel for billigere silekplysj. Slike hatter av kastorfilt er nå sjeldne og kan være verd  kroner (per 2024), særlig hvis de er fra tidlig 1800-tall og i god stand. Tidlige 1800-talls hatter av kastorfilt fra Paris eller etter kjente hattemakere selges ofte for  kroner, men silkeplysjhatter fra perioden 1850–1950 gjerne selges for rundt  kroner, avhengig av tilstand og etui i begge tilfeller.

Beverkjøtt er i dag kun et nisjeprodukt med sterkt begrenset tilgjengelighet. Det smaker kraftig av vilt og kan minne litt om hjort eller hare. Kjøttet er mørkt og magert, og fettet (der mesteparten av aromaen sitter) har en særegen smak, slik som fettet på lammekjøtt. Halen er ekstra fet og energirik, og ble tidligere regnet som en delikatesse. Kjøttet egner seg best til langsom tilberedning – som gryteretter, rødvinsbraisering eller lavtemperatursteking. Det er rikt på protein, jern og vitamin A.

Den omfattende jakten medførte at beveren ble drevet til randen av utryddelse rundt år 1900. I Sverige og Finland ble beveren faktisk totalt utryddet, mens en liten bestand av nominatformen (*C. f. fiber*) overlevde i Norge (spesielt i Åmli i Agder). Fra denne overlevende bestanden ble det reintrodusert bever til andre steder i Norge fra 1920-årene og fram til 1990-årene, men de opprinnelige dyrene som ble introdusert nord for Saltfjellet overlevde ikke. Alle nålevende bevere i Sverige og Finland stammer fra de få som overlevde i Norge, men bevere fra Elbe ble reintrodusert i Danmark i 1999 (Jylland) og 2009 (Sjælland). Norske bevere ble også gjeninnført til Finland og Skottland. I tillegg til den norske bestanden overleve det seks bestander av den eurasiske beveren i Hviterussland, Russland, Frankrike, Tyskland, Mongolia og Kina.

Etter at jakten på bever mistet sin økonomiske betydning har beverbestandene tatt seg opp igjen, selv om dyra ikke er like tallrike som før i tiden. I Norge er det årlig jakttid på bever mellom 1. oktober og 30. april, i de kommuner hvor det i forskrift er åpnet for beverjakt. Kommuner som har åpnet for beverjakt kan forlenge jakten med inntil 15 dager etter den 30. april, dersom snø- og isforhold har gjort det vanskelig å gjennomføre forsvarlig jakt. Jakttiden er gyldig fram til 31. mars 2028.

Noen steder kan beverens virksomhet føre til økonomiske tap, dammene kan blant annet ødelegge tømmer og skade veier gjennom at områder oversvømmes.

## Litteratur
* *Valeur, Peter*, «Beveren». s 98-120. I: *Norges dyr*, bd 3. Cappelen, 1990
* *Bevanger, Kjetil*, «Beverens gjenerobring av Norge». s 77-91. I: *Natur 1995*. Tapir forlag, 1995
* *Halley, Duncan* & *Bevanger, Kjetil*. 2005. «Bever – forvaltning av en jakt-, frilufts- og miljøressurs. En håndbok om moderne metoder for praktisk forvaltning av beverbestander». *NINA Rapport 21*. 61 s.  

## Referanser


 


## Se også
* Liste over pattedyr i Norge

## Eksterne lenker
*