Komma

**Komma** (**,**) er et skrifttegn som brukes som skilletegn i tekst og desimaltall. Det brukes normalt der hvor det er pauser i talespråket, og formålet er å lette lesningen. 
Samtidig bygger de norske kommareglene i stor grad på grammatikk, og i Finn-Erik Vinjes *Skriveregler* omtales det norske kommaet som et «grammatisk fundert pausekomma».  

I norsk brukes komma, og ikke punktum, som desimaltegn i tall.  Kommareglene kan fravikes dersom dette hjelper til å unngå flertydighet. 

I noen tilfeller kan plasseringen av komma endre en setnings mening. Et klassisk eksempel er de to alternativene

* *heng ham, ikke vent til jeg kommer*
* *heng ham ikke, vent til jeg kommer*.

I den første setningen er beskjeden at man *ikke* behøver å vente med hengningen til jeg-personen kommer; i den andre er betydningen at man *skal* vente. 

I norsk skriftspråk er komma – på samme måte som semikolon og tankestrek – et lite skilletegn. Etter små skilletegn skal det være liten forbokstav. 

## Historikk
Bruken av komma i Vesten går tilbake til den greske antikken, og ordet «komma» har opphav i gresk «kómma», med betydning «del av en setning».  Dette ordet har igjen
rot i verbet «kóptein» = «hogge av».

Aristofanes fra Byzantium (omkring 257 f.Kr - 180 f.Kr) fant opp et system av *theséis* (latin: *distinctiones*) som skilte tekstavsnittene og opplyste hvor lang pausen skulle være etter et avsnitt ved høytlesing. Aristofanes var hovedbibliotekar i Alexandria og regnes som tegnsettingens far. Han benyttet et system av prikker: De lengste avsnittene (*periodos*) sluttet med en prikk høyt oppe; et mellomlangt avsnitt (*colon*) med en prikk langt nede (.), og et kort avsnitt (*comma*) med en prikk midt mellom høyt og lavt (·).

Komma  i sin moderne skikkelse utviklet seg fra en skråstrek (/) benyttet fra 1200- til 1600-tallet for å beskrive en pause. Skråstreken (/) sank med tiden lenger ned (/), og endte med at stå litt under midtnivået, slik vi stadig ser det i dag på et komma (,). Det moderne komma ble først tatt i bruk av  Aldo Manuzio (1450–1515) og kalles iblant «halvsirkulært komma». Manuzio var forlegger i Venezia i boktrykkerkunstens barndom, og sentral i utviklingen av typografien, herunder moderne bruk av komma. Han fastsatte i 1494 hvordan komma og semikolon skulle settes på trykk, og fikk videre utarbeidet grammatisk funderte regler for tegnsetting. Hensikten med bruken var å lette lesingen.

Etter at den belgiske matematikeren Simon Stevin i 1585 introduserte desimaltall, ble det først brukt en rekke forskjellige måter for å skrive slike tall. For eksempel kunne desimaltallet 0,3578
skrives på begge de to følgende formene:

:3^{(1)}5^{(2)}7^{(3)}8^{(4)}
:0.\overset{i}{3}.\overset{ii}{5}.\overset{iii}{7}.\overset{iv}{8}

Den skotske matematikeren John Napier var den første til å skrive desimaltall slik vi gjør det i dag.  Han vekslet mellom bruk av komma og punktum.

## Bruk av komma i norsk
I norsk skriftspråk er komma et skilletegn. Komma brukes til å markere steder der det er kortere pauser i lesningen; lengre pauser markeres med punktum. Formålet er å lette lesningen.

Over tid er det blitt utviklet sedvaneregler for når komma skal brukes, særlig i formelle tekster som bøker, aviser og skolestiler. Disse reglene tar utgangspunkt i hvor det er naturlige pauser i talespråket, men reglene bygger også på grammatikk. For å beherske disse reglene fullt ut må man følgelig ha en viss grammatisk innsikt. I Finn-Erik Vinjes *Skriveregler* omtales det norske kommaet derfor som et «grammatisk fundert pausekomma». 

Selv om det finnes slike kommaregler, kan disse reglene likevel brytes også i formelle tekster, dersom et slikt regelbrudd kan hindre flertydighet eller fremme lesbarheten.

Komma kan skille mellom ulike betydninger av ellers like ytringer. Et klassisk eksempel fra skoleverket er *heng ham, ikke vent til jeg kommer* versus *heng ham ikke, vent til jeg kommer*. I den første er beskjeden at man *ikke* behøver å vente med hengningen til jeg-personen kommer; i den andre er betydningen derimot at man *skal* vente.  

Komma hører sammen med semikolon og tankestrek til de små skilletegnene; disse skal ikke ha stor forbokstav etter seg. Store skilletegn – som punktum, utropstegn og spørsmålstegn – skal etterfølges av stor forbokstav.

*[[Kolon]]* er på sin side i en mellomposisjon. I utgangspunktet er kolon et lite skilletegn, men det er et stort skilletegn dersom det etterfølges av en setning.

### Norske kommaregler
Norske kommaregler er omfattende og inkluderer en rekke spesialtilfeller. 
Under følger det en oversikt over de viktigste kommareglene, basert på Finn-Erik Vinjes *Skriveregler* og Språkrådets nettsted om kommaregler:

# Komma mellom to setninger som er bundet sammen med konjunksjonene *og*, *eller*, *men* og *for:*
#* *Anne spiller fotball, og Per går på håndball.*
# Før *men* skal det *alltid* være komma, også i tilfeller der det ikke er to setninger som bindes sammen:
#* *De liker det ikke, men later som ingenting.*
# Komma etter leddsetning som står først i en helsetning:
#* *Da han var ferdig med eksamen, tok han seg en velfortjent sommerferie.*
# Komma etter innskutt leddsetning:
#* *Hun som kom inn på bussen, var søkkvåt.*  
#* *Huset (som) de eide, lå på landet.*
# Komma også foran leddsetning når den ikke er nødvendig i helsetningen:
#* *Jeg likte ideen, skjønt jeg hadde noen innvendinger.* 
#* *Bilen, som for øvrig var ganske fin, var ikke akkurat ny.*
# Komma foran og etter forklarende tillegg:
#* *Mange politikere, inkludert statsministeren, var for forslaget.*
# Komma mellom to leddsetninger når subjunksjonen gjentas:
#* *Hvis jeg blir ferdig, og hvis du får fri fra jobb, kan vi ta oss en tur i helgen.*
# *Ikke* komma mellom to leddsetninger når subjunksjonen *ikke* gjentas:
#* *Hvis jeg blir ferdig og du får fri fra jobb, kan vi ta oss en tur i helgen.*
# Komma foran og etter tiltaleord, svarord og utropsord:
#* *Eva, kan du hjelpe meg?*
#* *Nå må du holde opp, din tulling!*
#* *Ja, slik er det blitt.*
#* *Se der, du!*
# Komma mellom ledd i oppramsing dersom det ikke står konjunksjon:
#* *Markus, Matteus, Lukas og Johannes*
# Komma etter anførselstegnet ved ordrett sitat og gjengivelse av utsagn når ytringssetningen kommer etter det siterte:
#* *«Jeg skal snakke med henne senere», sa Ida.*

### Bruk i tall

I norsk skriftspråk brukes komma som desimaltegn i tall: \pi = 3{,}14.... I enkelte andre skriftspråk – eksempelvis engelsk – er det derimot punktum som er desimaltegn. Begge bruksmåter er i henhold til resolusjon 10 fra den 22. konferansen om mål og vekt i 2003, som sier at «the symbol for the decimal marker shall be either the point on the line or the comma on the line».

Der komma også brukes til å gruppere flere tall etter hverandre, må en bruke mellomrom for å tydeliggjøre hvert tall. For eksempel kan en tre-dimensjonal vektor skrives som (3,21, 2,12, 3,14).  

Hverken punktum eller komma skal i norsk skriftspråk brukes for å dele tallgrupper i store tall: .

### Vanlige kommafeil
Ifølge nettstedet *Korrekturavdelingen.no* er reglene som omhandler komma etter foranstilt leddsetning, sannsynligvis de som brytes mest. Det tilsvarer reglene 3 og 4 ovenfor. Feilene går på at det blir utelatt komma etter leddsetninger, men også på at det blir satt komma etter noe skribenten *tror* er en leddsetning, men som ikke er det. Et eksempel på det første kan være å droppe kommaet i setningen 

* *Da han kom hjem, sang de bursdagssangen.* 

Et eksempel på det andre kan være å sette komma  etter «*frokost*» i 

* *Å spise karameller til frokost er ikke å anbefale.*

I sistnevnte eksempel er ikke «*å spise karameller til frokost*» en leddsetning, men en infinitivsfrase, og det skal derfor ikke være komma. En måte å identifisere leddsetninger på er å se etter om setningsleddet inneholder et verb i presens eller preteritum. Mangler dét, er det ikke snakk om en leddsetning.

## Se også

* Pytagoreisk komma

## Referanser



 

 

 

 

## Litteratur
*
*

## Eksterne lenker
* Språkrådets kommaregler
* Korrekturavdelingens forklaring av vanlige kommafeil