open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pierre Morhange

**Pierre Morhange** (født 1901, død 1972) var en fransk forfatter, poet og professor i filosofi.

## Liv og virke
Morhange ble født i en jødisk familie, han ble professor i filosofi fra 1932, sammen med Henri Lefebvre grunnla han i 1924 magasinet *Philosophies*. Han var også talsmenn for både det franske kommunistpartiet og for den surrealistiske bevegelsen.  Han kunngjorde en ny-realisme i sin første samling *La vie est unique* («Livet er unikt»), utgitt i 1930. Han ble dypt forstyrret av Holocaust, noe som preget hans senere forfatterskap.

## Bibliografi
* *La Vie est unique,* Gallimard, 1933
* *Bouquet de poèmes pour mes amis de Bigorre,* Tarbes, sans nom, 1948
* *Autocritique suivie de pièces à conviction*, Seghers, 1951 
* *Le Blessé,* Au Colporteur, 1951
* *La Robe,* Éditions Seghers, 1954
* *Poèmes brefs,* revue Strophe, 1966
* *Le sentiment lui-même*, Pierre-Jean Oswald, 1966

## Trivia
Hovedpersonen i den franske filmen ''Les Choristes'' (2004), norsk tittel *[[Mathieu og korguttene]]*, er også kjent som Pierre Morhange.

## Referanser
Fairmount Park

**Fairmount Park** er et kommunalt parksystem i Philadelphia i Pennsylvania. 

Parksystemet består av 63 parker som dekker 9200 dekar som alle sammen blir overvåket av Fairmount Park-kommisjonen. Parksystemet er oppkalt etter den første parken i området, Fairmount Park, som dekket nesten halvparten av arealet i hele dette systemet, og som var over 4100 hektar (17 km²) stor. Parken vokste ut av eiendommen Lemon Hill, hvis land opprinnelig var eid av Robert Morris, som var en av dem som i juli 1776 var med på å undertegne den amerikanske uavhengighetserklæringen. 

Fairmount Park ble plassert på det nasjonale registeret for historiske steder den 7. februar 1972. I dag omfatter systemet blant annet Bartram's Garden (Amerikas eldste levende botaniske hage), Philadelphia Museum of Art og Boathouse Row, flere reservoarer, og utallige statuer, samt mange andre kunstverk som blir bestemt av kommisjonen som bestemmer over parken. 

Fairmount Park er hjemmet til en stor samling av kunst i offentlig rom, hovedsakelig på grunn av innsatsen til Fairmount Park Art Association, en ideell organisasjon som ble grunnlagt i 1872 for å pynte opp Fairmount Park med kunstverk som utendørsskulpturer. Foreningen gir provisjon og omsorg til et stort antall skulpturer, malerier og en rekke andre betydningsfulle kunstverk i samordning med parken. Parken inneholder også flere gamle og historiske hus. 

Verdensutstillingen i 1876 fant sted på området.

## Eksterne lenker
*
Raroia

**Raroia**, eller **Raro-nuku** (gamle navn: *La Fugitiva* og *Barcley de Tolley*), er en atoll i Tuamotuøyene, som er en del av Fransk Polynesia. Den ligger 740 km nordøst for Tahiti og 6 km sørvest for Takume. Administrativt er den en del av kommunen Makemo.

Den ovale atollen er 43 km lang og 14 km bred med et landareal på 41 km². En farbar vannvei fører til den sentrale lagunen, som har et areal på 359 km². Befolkningen  ble talt til å være 184 i 1996. Innbyggerne lever hovedsakelig av fiske, dyrking av kopra, og perler.

Raroia ble kjent som sluttmålet for Thor Heyerdahls Kon-Tiki-ekspedisjon; flåten endte opp her den 7. august 1947, etter 101 dager underveis fra startstedet Callao i Peru.
Henrique da Silveira

**Henrique Cunha da Silveira** (født 26. januar 1901, død 9. april 1973) var en portugisisk fekter som deltok i De olympiske leker i 1920 i Antwerpen, 1924 i Paris, 1928 i Amsterdam og 1936 i Berlin.

Silveira vant en olympisk bronsemedalje i fekting under OL i 1928 i Amsterdam. Han var med på det portugisiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia og Frankrike.

## OL-medaljer
*  1928  Amsterdam - Bronse i fekting, kårde lag  Portugal

## Eksterne lenker
*
Émile Cornic

**Émile Albert Yvon Cornic** (født 23. desember 1894, død 20. august 1964) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Cornic vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia. De andre på laget var Armand Massard, Georges Buchard, Gaston Amson, René Barbier og Bernard Schmetz.

## OL-medaljer
*  1928  Amsterdam - Sølv i fekting, kårde lag  Frankrike

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Takume

**Takume** eller **Pukamaru** (gammelt navn: *Wolchonsky* eller *Wolkonsky*), er en atoll som tilhører Fransk Polynesia. Den befinner seg 790 km (490 miles) nordøst for Tahiti, 6 km nordøst for Raroia og 128 km (80 miles) vest for Fangatau. Takume tilhører kommunen Makemo.

Denne langstrakte atollen måler 24 km med 5 km. Dens lagune har et areal på 43,5 km².

Takume Atoll har 93 innbyggere. Den største landsbyen er Ohomo.
Mário de Noronha

**Mário de Lopez da Vasa César Alves de Noronha** (født 15. januar 1885 i Lisboa, død  9. juli 1973 i Lisboa) var en portugisisk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris og 1928 i Amsterdam.

Noronha vant en olympisk bronsemedalje i fekting under OL-1928 i Amsterdam. Han var med på det portugisiske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Italia og Frankrike.

## OL-medaljer
*  1928  Amsterdam - Bronse i fekting, kårde lag  Portugal

## Referanser


## Eksterne lenker
*
André Gaboriaud

**André Gaboriaud** (født 1. mai 1895, død 23. november 1969) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Gaboriaud vant en olympisk sølvmedalje i fekting under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det franske laget som kom på andreplass i lagkonkurransen i florett bak Italia. De andre på laget var Lucien Gaudin, Philippe Cattiau, Roger Ducret, André Labatut og Raymond Flacher.

## OL-medaljer
* 1928  Amsterdam -  Sølv i  fekting, florett lagkonkurranse  Frankrike

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Kazimierz Laskowski

**Kazimierz Laskowski** (født 7. november 1899 i Troitsk, død 20. oktober 1961 i Warszawa) var en polsk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Laskowski vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1928 i Amsterdam. Han var med på de polske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i sabel bak Ungarn og Italia. De andre på laget var Tadeusz Friedrich, Adam Papée, Władysław Segda, Aleksander Małecki og Jerzy Zabielski.

## OL-medaljer
*  1928  Amsterdam - Bronse i fekting, sabel lag  Polen

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Lugh

**Lug**, **Lugh** eller **Llugg** (latin *Lugus*) var i irsk mytologi en gudelignende helt i Tuatha de Danaan-folket, en mytologisk folkegruppe som har blitt beskrevet som «prototypen på de underjordiske, eller selve alvefolket.»

Hans attributt er det magiske spydet.  

## Referanser


## Teksten på norsk
* Fortellinger om ham er utgitt på norsk i antologien *[[Keltiske myter]]*, 2006.
Veterandagen

**Veterandagen** er en norsk merkedag innført av regjeringen for å styrke anerkjennelsen av innsatsen til militære veteraner. Merkedagen er lagt til 8. mai, frigjøringsdagen. Veterandagen skal hedre deltagere i andre verdenskrig, så vel som dem som har tjenestegjort i FNs fredsbevarende styrker og andre internasjonale operasjoner.

Beslutningen om innføring av veterandagen ble fattet i 2010, og den første markeringen fant sted i 2011. Forsvarsdepartementet la i den forbindelse opp til en markering i større omfang, med nasjonale og lokale arrangementer, og ba alle landets kommuner om gjennomføre arrangementer der veteranenes innsats markeres. Dagen er også høytidsholdt av Forsvaret tidligere.

I 1996 anbefalte Stortingets forsvarskomité at 8. mai ble gjort til nasjonal veterandag. Bakgrunnen var at det etter hvert fantes færre gjenlevende veteraner fra andre verdenskrig, samt at det ble følt et behov for å hedre dem som har tjenestegjort i Tysklandsbrigaden og de mange FN-styrkene. Tanken var den gang at veteranorganisasjonene for disse utenlandsoppdragene som skulle stå for markeringene på veterandagen.

## Kritikk av sammenslåingen
Flere organisasjoner i fredsbevegelsen har stilt seg kritisk til beslutningen om å legge veterandagen til frigjøringsdagen. Norges Fredsråd har blant annet uttalt at denne beslutningen er med på å legitimere angrepskrig da den skaper sammenlikninger mellom frigjøringskamp og Norges deltakelse i angrepskriger i andre land.
## Forsvarets egen minnedag
Forsvaret har i tillegg en egen minnedag for falne, dette er første søndag i november.

## Referanser
Möbelwagen

**3.7cm FlaK auf Fahrgestell Panzerkampfwagen IV (sf)** (*Sd.Kfz. 161/3*), kallenavn **Möbelwagen** var et selvdrevet pansret luftvern basert på chassiet til Panzer IV. Den var i bruk av Wehrmacht under andre verdenskrig i Europa.

I 1943, grunnet Luftwaffes nedsatte evne til å angripe fiendtlige bakke-angrepsfly ble bakkebasert luftvernvåpen høyt prioritert av Wehrmacht. I begynnelsen av 1943 ble ideen om å lage en luftvernkanon montert på et chassis fra Panzer IV foreslått. 7. desember 1943 ble den første porototypen vist frem til Hitler. Denne hadde en 20 mm Flak 38 påmontert i en firling. En slik kanon var allerede da for svak til å ta ned de siste fiendtlige flyene som fløy for fort og høyt. Derfor ble bare prototypen produsert med Flak 38. Designet ble oppgradert til å ha en enkel 3,7 cm FlaK 43 L/89 som midlertidig løsning til bedre flakpansere kunne bli produsert. 270 stykker av 3,7 cm Flakpanzer IV ble bygget. Dette designet fikk navnet Flakpanzer IV, og de første modellene fikk sin ilddåp i Vest-Europa i april 1944.

Möbelwagen ble bygget på chassiset av Panzer IV som hadde blitt skadet på østfronten. De ble utstyrt med en åpen topp til våpenet. Rundt denne var det hengslet fire 20 mm pansrete plater. Disse hadde to operative stillinger: de kunne hengsles helt ned for å kunne avgi ild mot bakkemål og luftmål, eller de kunne plasseres i en halvåpen stilling som ga mannskapet mer dekning, men kun gjorde det mulig å beskyte luftmål. Likevel var mannskapet meget utsatt for ild. En tredje stilling gav mannskapet en viss beskyttelse mot håndvåpen og granatsplinter, men ble kun brukt under transport.

Selv om Möbelwagen var ment til å være en midlertidig løsning, gjorde den god nytte for seg i luftvernstroppene på vestfronten. Til tross for dette ble færre enn 300 produsert, og ble etterhvert avløst av de mer effektive Wirbelwind, Ostwind, og Kugelblitz som ga mer dekning for mannskapet uavhengig om de skulle avfyre mot bakke- eller luftmål. 

## Eksterne lenker
* 
* Information om Möbelwagen på Panzerworld.net
* Surviving Panzer IV variants – En PDF-fil som presenterer Panzer IV-varianter (Jagdpanzer IV, Hummel, Nashorn, Brummbär, StuG IV, Flakpanzer tankser og prototyper basert på Pz IV) som fortsatt eksisterer den dag idag.
KNM «Steil» (P963)

:*Dette er siden om KNM «Steil». For fartøyklassen, se [[Skjold-klassen]]*

**KNM «Steil»** det tredje seriefartøyet i Skjold-klassen, som er den norske marinens MTB-serie, og overtok for Hauk-klassen. Det første fartøyet i klassen var KNM Skjold (P960), som ble sjøsatt første gang i september 1998, som et forseriefartøy.

## Leveranse og sertifisering
28. september 2003 ble kontrakten om bygging av Skjold-klassen underskrevet, og KNM «Steil» ble påbegynt en lengre tid etter dette. Fartøyet ble sjøsatt 14. januar 2008. Fartøyet skal så sjøtestes, før endelige sertifiseringer av fartøy og mannskap gjør fartøyet klart til overtagelse av Marinen tidlig i 2010. NSM missilene blir trolig utstyrt på MTBene tidligst høsten 2011. 

## Se også
*Skjold-klassen
*Liste over den Kongelige Norske Marines skip

## Referanser
New York Crystal Palace

**New York Crystal Palace** (norsk: Krystallpalasset) var en utstillingsbygning som ble reist til verdensutstillingen Exhibition of the Industry of All Nations, som fant sted i New York City i 1853.

Krystallpalasset var tegnet av Georg Carstensen i samarbeid med den tyske arkitekten Charles Gildemeister, og var inspirert av Crystal Palace som ble bygget i Hyde Park i London til Verdensutstillingen i 1851.

Bygningen hadde form som et gresk kors kronet med en kuppel som var 100 meter i diameter. I likhet med Crystal Palace i London var også denne bygningen konstruert hovedsakelig av glass og jern.

New York Crystal Palace ble ødelagt av en brann den 5. oktober 1858. Ingen menneskeliv gikk tapt under brannen, men tapet av eiendommen utgjorde mer enn $ 350 000. 

## Litteratur
* 
* 
* 
* 

## Eksterne lenker
* Beskrivelse av bygningen
Slaget ved Mag Tuired

Fortellingen om **slaget ved Mag Tuired** (*Cath Maige Tuired*; på engelsk *Moytura* eller *Moytirra*) er en av de fortellingene fra irsk mytologi som skildrer hvordan alvefolket Tuatha dé Danann nedkjempet tidligere folkegrupper og/eller demoniske makter, for å gjøre Irland egnet som bosted for det irske folket. 

*Mag Tuired* betyr «stolpesletta», og ifølge tradisjonen ligger stedet i provinsen Connacht, vest i Irland. Ulike tradisjoner legger stedet nær enten Galway eller Sligo.

## Det første slaget
Det finnes to sagatekster, og fortellinger om to slag. I den første av fortellingene kjemper Tuatha dé Danann mot folkegruppen Fir Bolg, som fremstilles som Irlands eldste, prehistoriske befolkning. Fir Bolg skal opprinnelig ha bodd i Irland, før de ble fordrevet og levde som slaver i antikkens Hellas. Navnet Fir Bolg betyr «sekkemennene», og kobles til at de som slaver bar stein i sekker. Etter slavetiden skal de ha vendt tilbake til Irland og hersket der i 37 år før de ble bekjempet av Tuatha dé Danann. Alvefolket ankom Irland i tre hundre skip, ledet av kong Nuada. De brente skipene sine, for å avskjære sin egen flukt. Slaget mellom Tuatha de og Fir Bolg omfatter blant annet en tvekamp mellom Nuada og Fir Blogs mester Sreng. I dette slaget mistet Nuada armen sin. 

## De andre slaget
Det andre slaget regnes som det viktigste. Denne teksten kalles *Cath Dédenach Maige Tuired* (de siste slaget…) eller *Cath Tánaiste Maige Tuired* (det andre slaget…). Teksten er kjent i et manuskript fra 1500-tallet; men bygger trolig på tekster så gamle som fra 800-1100-tallet. Deler av teksten er også kjent fra *[[Lebor Gabála Érenn]]*, men handlingen utvides betraktelig i forhold til denne.

I det andre slaget kjemper Tuatha dé mot Fomoire-folket. «Mens Fir Bolg fremstilles som en folkegruppe som fordrives og erstattes av Túatha Dé, fremstilles Fomoire-folket som demoner som står i opposisjon til Túatha Dé.»

Etter det første slaget, hvor han mistet armen, måtte Nuada skaffe seg en arm av sølv. Denne protesen gjorde at han mistet autoritet, og han overlot makten til halvfomoiren Bres. Bres opptrer undertrykkende overfor alvefolket, og Nuada, som har fått armen tilbake, gjenvinner makten. 

Kampen mot Fomoirene vinnes med kreftene til de tre heltene og brødrene Dagda, Ogma og Lugh. Rekdal antar at disse tre heltene er opprinnelige guder. De har hver sine attributter: Dagma har en klubbe, Lug et kastespyd og en slynge. Lug avgjør slaget.

## Referanser


## Teksten på norsk
* Fortellingen er utgitt på norsk i antologien *[[Keltiske myter]]*, 2006.
Sándor Gombos

**Sándor Gombos** (1895–1968) var en ungarsk fekter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam.

Gombos ble olympisk mester i fekting i OL 1928 i Amsterdam. Han var med på det ungarske laget som vant lagkonkurransen i sabel foran Italia og Polen. De andre på laget var Ödön Tersztyánszky, János Garay, József Rády, Attila Petschauer og Gyula Glykais.

## OL-medaljer
*  1928  Amsterdam -  **Gull** i  fekting, sabel lag  Ungarn

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Makemo

**Makemo** er en atoll og kommune i Tuamotuøyene i Fransk Polynesia. 

Den største landsbyen er Pouheva. Landsbyen har en brygge og en internatskole som barn fra nærliggende øyer går på. Der er også Makemo lufthavn, som ligger vest for Pouheva.

Makemo er dessuten en kommune, som i tillegg til atollen Makemo, også omfatter Haraiki, Marutea Nord, Katiu, Tuanake, Hiti, Tepoto Sud, Raroia, Takume, Taenga og Nihiru. Kommunen dekker et areal på 100 km². Den hadde i 2017 et folketall på . Atollen Makemo hadde 825 innbyggere.

## Referanser
Ildverket

**Ildverket** er ei øy i Færder kommune. Ildverket ligger ved Sandøsundleden på østsiden av Tjøme.

Ildverket er et populært utfartsmål for fritidsflåten; spesielt godt kjent er *Paradisbukta* med flott sandstrand. På øya er det anlagt brygge og fortøyningsmuligheter på vestsiden og nordsiden. Det er overnattingsmuligheter på ei turisthytte tilknyttet Kystled Oslofjorden. Hytta disponeres av Oslofjordens Friluftsråd.

Ildverket hørte til gården Rød på Tjøme og ble brukt til sauebeite. På Ildverket var det fast bosetning fra 1844 til den siste beboeren måtte flytte til land i 1921. På det meste bodde det minst 14 mennesker på øya, fordelt på tre hus, og alle de voksne mennene var fiskere. Beboerne var gjerne innflyttere fra Sverige eller østsiden av fjorden. Hustuftene hører til øyas kulturminner.  

Ildverket ble i 2013 en del av Færder nasjonalpark, og øya var tidligere i Ormø-Færder landskapsvernområde.

## Referanser
Gond

**Gond** er et dravidisktalende folkeslag i India som er knyttet til regionen Gondwana og delstatene Madhya Pradesh, Maharashtra, Andhra Pradesh, Bihar og Orissa. 

De taler dialekter av språket gondi, som kan være meget forskjellige fra hverandre. Noen har gått over til å tale hindi, marathi eller telugu.

Man regner med at gond-folket teller omkring 4 350 000 i dag. Folket er delt inn i flere stammer, deriblant Raj Gond og Muria. Raj Gond følger ikke det indiske kastesystemet, og de har ikke blitt påvirket av slike tradisjoner som at kua er hellig.

Deres religion omfatter lokale guddommer og forfedredyrkelse. Flere av stammene er kjent for sine egne tradisjoner og legender, som i høy grad er blitt overlevert gjennom sanger og fortellinger. *Pandwani* tilsvarer hinduismens *[[Mahabharata]]*, og *Lachmanjati* tilsvarer *[[Ramayana]]*.
Toralf Austin

**Toralf Austin** (født 18. januar 1915 i Skjåk, død 13. oktober 2008) var den første direktør for Norsk institutt for skogforskning. Han ble utnevnt 25. august 1972 og hadde stillingen til 1984. Han fikk eksamen fra Oppland landbruksskole, skogbrukslinjen i 1936. Deretter tok han befalsskole. Han var gruppesjef i Milorg NLH/Ås 1942-1945 og områdesjef i HV i Oslo 1947-1951. I 1944 gikk han ut fra skogbrukslinjen på Norges landbrukshøgskole. I 1947 ble han ansatt i Landbruksdepartementet, hvor han var sekretær, statskonsulent, byråsjef og underdirektør før han i 1975 ble utnevnt til direktør for Norsk institutt for skogforskning.

Austins bok *Trær og busker* fra 1960 kom ut i flere opplag, siste gang i 1986 med ISBN 82-03-15094-2. Medforfatter var Hermann Moen; tegningene var av Ebbe Sunesen og Preben Dahlstrøm. Han bidro også med flere småskrifter innen skogproduksjon. Han har dessuten vært redaktør av *Årsskrift for norske skogplanteskoler*.

## Heder
* Eidsvold Værks skogpris for 1985 for sin mangeårige innsats i offentlig tjeneste og spesielt for sitt arbeide til fordel for skogreisningen på Vestlandet og i Nord-Norge, for norsk skogforskning, bedre skogbruksinformasjon og for nordisk skogbruk generelt.
* Ridder av Dannebrogordenen 
* Ridder av Den islandske falkeorden
* Æresmedlem i Skogrøktarfelag Islands 
* Kommandør av Norsk Forstmannsforenings orden «Den Grønne Gren»

## Referanser


## Kilder
* *Toralf Austin i [[Hvem Hva Hvor|Hvem Hva Hvor 1973]] side 155.
* *Eidsvold Værks skogpris til direktør Toralf Austin fra Ås*. Artikkel i [[Aftenposten]] Aften 24. oktober 1985 side 11
* *Direktør Toralf Austin 80 år''. Fødselsdagsomtale i Aftenposten Kultur 18. januar 1995 side 10
Francis Fowke

**Francis Fowke RE** (født 7. juli 1823 i Ballysillan i Belfast i Irland, død 4. desember 1865) var en britisk ingeniør, arkitekt, og kaptein i det britiske militærregimentet Corps of Royal Engineers.

Fowke studerte ved det britiske militærakademiet Royal Military Academy i Woolwich.

De fleste av Fowkes mange arkitektoniske arbeider ble utført i renessansestil, selv om han gjorde bruk av relativt ny teknologi fra denne tiden for å lage flere bygninger innrammet i jern og andre metaller. Som arkitekt og ingeniør hadde han ansvaret for byggingen av flere offentlige bygninger.

Hans plutselige dødsfall i desember 1865, da han var 42 år gammel, ble forårsaket av at en blodåre sprakk. Han ble gravlagt i Brompton Cemetery i London. En medalje ble utstedt av Royal Engineers i 1865. Som et minne over hans mange arkitektoniske verker fikk han et minnesmerke oppkalt etter seg. Dette minnesmerket ble produsert av medlemmer av hans eget korps.

## Referanser
Charles Wentworth Dilke

**Charles Wentworth Dilke** (født 8. desember 1789, død 10. august 1864) var en britisk litteraturhistoriker og utgiver, far til Charles Dilke.

## Liv og virke
Dilke sto i nær kontakt med flere av samtidens forfattere, slike som Keats, Leigh Hunt og Hood.

Hans liberale politiske syn og litterære interesser førte ham raskt i kontakt med Leigh Hunt, redaktøren av det britiske magasinet *The Examiner*. Han hadde i perioden 1814–16 produsert en videreføring av noen av Robert Dodsleys bøker. I 1829 ble han innehaver og redaktør av magasinet *[[Athenaeum (tidskrift)|Athenaeum]]*, som opparbeidet til et av Englands mest fornemme tidsskrifter. I 1846 trakk han seg som redaktør, men var i tiden 1846–48 redaktør for *Daily News*, som ble begynt av Charles Dickens. Rundt oktober 1816, flyttet Charles Wentworth Dilke og hans venn Charles Armitage Brown inn i et par semi-eneboliger som senere ble kalt Wentworth Place i Hampstead i Camden i det indre London.

Samtidig med sin publiseringsarbeid drev han med litteraturhistoriske studier, særskilt vedrørende Popes diktning og Juniusbreven. Hans skrifter ble utgitt i 1875 under tittelen *Papers of a critic* av hans sønn Charles Dilke, som også ga dem en biografisk innledning.

## Bibliografi
* (1868): *Greater Britain: a record of travel in English-speaking countries during 1866 and 1867*
* (1872): *Speeches, March, 1871, to March, 1872*
* (1874): *The fall of Prince Florestan of Monaco*
* (1890): *Problems of Greater Britain*, i to bind
* (1892): *Imperial Defence*
* (1896): *The origin of the war of 1870*
* (1899): *The British empire*
* (1907): *Greater Britain : a record of travel in English-speaking countries, with additional chapters on English influence in Japan and China, and on Hong Kong and the Straits Settlements* 
* (1885): *Industrial Remuneration Conference, The report of the proceedings and papers read in Prince's Hall, Piccadilly, under the presidency of the Right Hon. Sir Charles W. Dilke*

## Referanser


## Litteratur
* Garrett, William (1982): *Charles Wentworth Dilke*. Boston, Twayne.
* Garrett, William (1964): «Hazlitt's Debt to C.W. Dilke» i: *The Keats-Shelley Memorial Bulletin*, No. XV, s. 37–42.
* Garrett, William (1976): «Two Dilke Letters» i: *The Keats-Shelley Memorial Bulletin*, No. XXVII, s. 1–9.

## Eksterne lenker
* «Dilke, 1. Charles Wentworth» i *Nordisk familjebok* (2. opplag, 1907)
* «Charles Wentworth Dilke», Wikisource
* ''Charles Wentworth Dilke as a Literary Critic'' unpublished dissertation by William Garrett, University of Florida, June 1958, at the Internet Archive.
Nils Schmid

**Nils Schmid** (født 1973) er en politiker fra SPD, og fra 12. mai 2011 finansminister i den tyske delstaten Baden-Württemberg. Han er jurist av utdannelse.

Schmid har siden 2009 vært SPDs leder i Baden-Württemberg, og var partiets toppkandidat foran valget til landdagen 27. mars 2011, som representant for Reutlingen. Valgresultatet innebar at SPD, sammen med De grønne, lyktes med å komme i regjeringsposisjon for første gang i delstatens historie, etter mer enn 57 års sammenhengende CDU-styre. Men ettersom De grønne med en oppslutning på 24,2 % kom knapt foran SPD med 23,1 %, gikk stillingen som ministerpresident (regjeringssjef) til Winfried Kretschmann. Kretschmann ble dermed De grønnes første ministerpresident i noen tysk delstat noensinne, mens Schmid måtte nøye seg med stillingen som finansminister og ministerpresidentens stedfortreder. 

## Referanser


## Eksterne lenker
* Hjemmesiden til Nils Schmid
Callao

**Callao** er den viktigste havnebyen i Peru og befinner seg ved kysten vest for Lima. Den har 773 700 innbyggere (2000).

Den er knyttet til Lima og gruveindustrien i Andesfjellene via jernbanelinjen Ferrocarril Central. Callao og Lima har vokst inn i hverandre, men organisasjonsmessig er de fortsatt to separate by-enheter i hver sin region. Øya San Lorenzo har marinebase. Byens industri omfatter støping, skipsverft, slakterier, bryggerier og fiskeprodukter. 

Callao ble grunnlagt i 1537 og ble et viktig handelssentrum. I 1746 ble den ødelagt av jordskjelv. Den ble også rammet av jordskjelv i 1940.

## Referanser
Olle Länsberg

**Olle Elmar Länsberg** (født 28. mars 1922 i Näsby i Örebro län, død 28. september 1998 i Höganäs i Skåne län) var en svensk forfatter, manusforfatter og sangtekstforfatter. Länsberg arbeidet på restaurant og i hagesenter. Han ble tildelt avisen *[[Folket i Bild]]s* pris for beste manus i 1956.

## Filmografi

## Bibliografi

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Og forfatterens navn var Olle Länsberg, artikkel av Torbjörn Säfve, FIB/Kulturfront, 1998.
Étaíns friere

**Étaíns friere** (irsk: *Tochmarc Étaíne*; engelsk *The Wooing of Étaín*) er en tidlig tekst fra irsk mytologi.

Teksten består muligens av tre opprinnelige fortellinger som har blitt redigert sammen, og kan i sin sammenredigerte form trolig dateres til 800-tallet. Teksten er kjent fra manuskriptet *[[Lebor na hUidre]]* (ca 1106), og i sin helhet kjent fra *[[Lecans gule bok]]* (ca 1401). Personene det fortelles om er også kjent fra Ulster-syklusen og Konge-syklusen. 

Et hovedmotiv i fortellingen er kjærlighetsforviklinger og romantiske trekanter. Noen av disse forbinder guder og mennesker. 

Hovedguden Dagda røver gudinnen Boann fra hennes ektemann Elcmar; sammen får Dagda og Boann sønnen Óengus, som senere i fortellingen blir helt og hjelper. Alle personene og gudene i fortellingen har *doble navn*, som gjør at de både kan assosieres med gamle irske guddommer og med nyere myter om de underjordiske.

Tittelpersonen *Étaín* er en vakker kongsdatter av mulig guddommelig herkomst fra Ulaid. Kong *Midir*, som fra før er gift med *Fuamnach*, ønsker å vinne Etian, og sender Óengus til Etains far *Ailill*; hvor Óengus må utføre flere prøver. Både Óengus og Midir nevnes som tilhørende alvefolket Tuatha Dé Danann. Etter at Etain kommer til Midir gjør Faumnach flere forsøk på å skade henne.

Overkongen *Eochaid Airem* forelsker seg i Etain, og utfordrer Midir til forskjellige dyster for å vinne henne. Gjennom flere knep fra Midirs side ender Eochaid opp med å ligge med sin egen datter. De får datteren *Mess Búachalla*, som igjen blir mor til helten Conaire Mór.

Kvinnenes rolle som dronning, herskergudinnen eller jomfru har betydning i fortellingen, og flere samleier skildres. Dette kan forstås som om fortellingen har vært knyttet til seksualritualer. «Initieringen av kongen besto i at han skulle ligge med herskergudinnen om representerte det landet han skulle herske over [...] Tara-festen kalles faktisk 'Tara-samleie' (Feis Temro)».

## Påvirkninger
Det mellomengelske ridderdiktet Sir Orfeo, fra 12- eller 1300-tallet, skildrer Orfeus som redder sin kone fra alvekongens makt. Teksten inneholder flere fellestrekk med legenden om *Étaíns friere*, og antas å være påvirket av denne.

## Referanser


## Teksten på norsk
* Fortellingen er utgitt på norsk i antologien *[[Keltiske myter]]*, 2006.
Provinsen Belisario Boeto

**Provinsen Belisario Boeto** er en provins i departementet Chuquisaca i Bolivia. Hovedstaden er Villa Serrano.

## Referanser
Leptinopterus

***Leptinopterus*** er en slekt av biller som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).

## Utseende
Middelsstore til store (18-43 millimeter), avlange, brunlige hjortebiller. Hannenes kjever er svært forlengede, tynne og rette, med kraftige tenner på innsiden.
Som vanlig hos hjortebiller er hunnene mindre og mangler hannenes forlengede kjever.
Kroppen er nokså matt, dekkvingene kan være gulbrune.

## Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer.

## Utbredelse
Familien er utbredt i det østlige Sør-Amerika, de aller fleste av artene er beskrevet fra Brasil, men noen forekommer også i Guyana og Argentina.

## Systematisk inndeling

* Ordenen biller, Coleoptera
** Underordenen Polyphaga
*** Overfamilien skarabider, Scarabaeoidea
**** Familien hjortebiller, Lucanidae Latreille, 1806
***** Underfamilien hjortebiller (Lucaninae) Latreille, 1806
****** Stammen *[[Neoprosopocoilini]]*
******* Slekten *Leptinopterus* Hope, 1845 – 30 arter
******** *[[Leptinopterus affinis]]* Parry, 1872
******** *[[Leptinopterus atramentarius]]* Nagel, 1928
******** *[[Leptinopterus bicolor]]* Luederwaldt, 1931
******** *[[Leptinopterus burmeisteri]]* Arrow, 1943
******** *[[Leptinopterus caledoniaensis]]* (Grossi, Racca-Filho & Vaz-de-Mello, 2003) 
******** *[[Leptinopterus consimilis]]* Mollenkamp, 1900
******** *[[Leptinopterus constricticollis]]* Heller, 1924
******** *[[Leptinopterus elegans]]* Jakovlev, 1900
******** *[[Leptinopterus erythrocnemus]]* (Burmeister, 1847)
******** *[[Leptinopterus femoratus]]* (Olivier, 1789)
******** *[[Leptinopterus fraternus]]* Westwood, 1874
******** *[[Leptinopterus fryi]]* (Parry, 1862)
******** *[[Leptinopterus gracilipes]]* Didier, 1928
******** *[[Leptinopterus gracilis]]* Boileau, 1899
******** *[[Leptinopterus ibex]]* (Billberg, 1820)
******** *[[Leptinopterus inaharai]]* Lacroix, 1982
******** *[[Leptinopterus luederwaldti]]* Moraes, 1935
******** *[[Leptinopterus mazama]]* Kriesche, 1926
******** *[[Leptinopterus melanarius]]* (Hope & Westwood, 1845)
******** *[[Leptinopterus nigrotibialis]]* Luederwaldt, 1935
******** *[[Leptinopterus nitidus]]* Luederwaldt, 1930
******** *[[Leptinopterus paranaensis]]* Parry, 1872
******** *[[Leptinopterus pellitomarginatus]]* Luederwaldt, 1930
******** *[[Leptinopterus puncticollis]]* Luederwaldt, 1930
******** *[[Leptinopterus robustus]]* Luederwaldt, 1930
******** *[[Leptinopterus rotundicollis]]* Luederwaldt, 1930
******** *[[Leptinopterus spitzi]]* (Ohaus, 1929)
******** *[[Leptinopterus suturalis]]* Luederwaldt, 1930
******** *[[Leptinopterus tibialis]]* (Eschscholtz, 1822)
******** *[[Leptinopterus vestitus]]* Benesh, 1937
******** *[[Leptinopterus v-nigrum]]* (Hope & Westwood, 1845)
******** *[[Leptinopterus ypirangensis]]* Luederwaldt, 1930

## Kilder
* Oversikt over artene
* Generic Guide to New World Scarabid Beetles – ''Leptinopterus''

## Eksterne lenker
* Bilde av ''Leptinopterus fryi'', hann og hunn
* Bildegalleri med noen av artene
* Bildegalleri over preparerte eksemplarer
*
Morten Edvardsen

**Morten Edvardsen** (født 31. mars 1945) er professor emeritus i by- og regionplanlegging ved Institutt for landskapsplanlegging ved Norges miljø- og biovitenskapelige universitet. Edvardsen er utdannet sivilingeniør ved University of Idaho i USA i 1972, med fordypning i byplanlegging og trafikkteknikk. Han har arbeidet som planlegger i Luftfartsverket (Oslo), Østfold fylkeskommune og Onsøy kommune (bygnings- og reguleringssjef). Han var internasjonal spesialist i vannforvaltning på Sri Lanka i 1999. Edvardsen ble førsteamanuensis i 1989 og professor i 1993.

Edvardsen var *visiting scholar* ved London School of Economics i 1987, gjesteprofessor ved University of Oregon i 1996, ved Aalborg Universitet i 1997, University of Portsmouth i 1997, innehaver av NATO Research Fellowship (1996–98), og hadde en bistilling ved University Centre for the Westfjords i Isafjordur på Island (2009–10). Edvardsen var norsk representant i AESOP (Association of European Schools of Planning) Council.

Edvardsen har vært leder av undervisningsutvalget ved instituttet og fagområdeleder for by- og regionplanlegging, samt instituttleder. Han har også vært styreleder for Senter for etter- og videreutdanning (SEVU). Han har faglig arbeidet med kystsone- og vassdragsplanlegging, risiko- og sårbarhetsanalyser, og etterprøving av offentlig planlegging.

Han ledet et etter- og videreutdanningskurs i Arealplanlegging Basis (SEVU/NMBU) i 2014–2017.

## Referanser


## Eksterne lenker
Karsten Jørgensen

**Karsten Jørgensen** (født 18. april 1953, død 8. juli 2021) var en norsk professor i landskapsarkitektur ved Universitetet for miljø- og biovitenskap. 

Jørgensen ble utdannet cand. agric. i 1980 og avla dr. scient.-graden i 1989. Han arbeidet med bomiljøforbedring bydelsutvalgenes fellessekretariat i Oslo kommune (1980–1983) og var ansatt som vitenskapelig assistent ved  fra 1983. Fra 1989–1994 var han førsteamanuensis, og professor ved Institutt for landskapsarkitektur (ILA) fra 1994. 

Jørgensen var instituttleder i 1993–1995 og seksjonsleder for seksjon landskapsarkitektur 1996–2007. Han satt i styrene for Stiftelsen Norsk Arkitekturmuseum og Stiftelsen Norsk Form og var styremedlem i ECLAS (European Council of Landscape Architecture Schools). Han var også styremedlem i Erasmus-nettverket Le:Notre. Han var grunnlegger og redaktør av det internasjonale tidsskriftet *[[Journal of Landscape Architecture]]*. 

I 1993-1994 var han gjesteprofessor ved Estlands landbruksuniversitet i Tartu og Latvias landbruksuniversitet i Jelgav hvor han bidro til etableringen av studieprogram for landskapsarkitektur. I 1996 var han gjesteprofessor ved Technion i Haifa i Israel. I 1997–2007 ledet og medvirket han i et samarbeidsprosjekt med Birzeit-universitetet på Vestbredden, og gjennom dette bidratt til etableringene av landskapsarkitektutdanningen i Palestina.

Jørgensen arbeidet særlig med teori og historie innen landskapsarkitektur og medvirket i forbindelse med bevaringsprosjekter innen norsk hagekunsthistorie, bl.a. på Bygdøy Kongsgård i Oslo. 

Han har publisert en rekke artikler i norske og internasjonale tidsskrifter og bøker. I 2010 ga han ut boken *Ny norsk landskapsarkitektur* (utgitt på engelsk med tittelen *Contemporary landscape architecture in Norway*) sammen med landskapsarkitekt Vilde Stabel.

## Referanser


## Eksterne lenker
Erling Berge

**Erling Berge** (født 16. mars 1946) er professor emeritus i eiendomsfag ved Fakultetet for landskap og samfunn, Institutt for eiendom og juss  ved Norges miljø- og biovitenskapelige universitet.  

Berge er utdannet cand. polit. fra Universitetet i Bergen i 1973, med hovedfag i sosiologi, matematikk og statistikk. Han fikk doktorgraden ved Boston University i 1981 og ble utnevnt til professor i sosiologi ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet i 1995. Siden 1979 har han arbeidet med demografi, by- og regionutvikling, økonomisk sosiologi og siden 1985 i økende grad med fokus på institusjoner for eiendomsrett. Berge har tidligere arbeidet ved Institutt for Anvendt sosialvitenskapelig forsking i Oslo (1979-1984, 1987-1990), ved Norges landbrukshøgskole i to perioder fra 1984 til 1987 og fra 1990 til 1994 og ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet fra 1994 til 2010. 

I 1995 var Berge sammen med Audun Sandberg, UiN, leder for *5th World Conference of the IASCP* i Bodø. I 1995 ble han også valgt inn i styret for IASCP og fra 2002-2004 var han president. I 2004 ble Berge sammen med Tine de Moor, Utrecht University, bedt om å starte *International Journal of the Commons*. Første nummeret kom i 2007. Han var redaktør fram til 2011. I 1993 organiserte han, sammen med Ragnar Øygard, NLH, en internasjonal konferanse om lovgiving og forvaltning av fornybare ressurser. Konferansepresentasjonene var grunnlag for boka *Law and the Governance of Renewable Resources:  Studies from Northern Europe and Africa* utgitt i 1998 (Oakland, CA: ICS Press). 

Berge har hatt forskingsopphold ved University of Essex, Colchester, Storbritannia (1986–87), Workshop in Political Theory and Policy Analysis, Indiana University, Bloomington (haust 1998) og ved Department of Sociology, University of Washington, Seattle (vår 1999). Våren 2002 besøkte han Department of Economics, Public University of Navarra, Pamplona som forsker og gjesteforeleser. Studieåret 2002-2003 var han ved Centre for Advanced Study, Oslo, i forskingsgruppa 'Landscape, Law and Justice', og i 2008-2009 var han ved Institutt for landskapsplanlegging, Universitetet for miljø- og biovitenskap.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*
Palais de l’Industrie

**Palais de l'Industrie** var en utstillingshall for skulpturer, malerier og andre kunstverk under verdensutstillingen i Paris som ble avholdt i 1855.

En tidligere bygning med samme navn ble reist på stedet i 1839 og ble erstattet for senere utstillinger i 1844 og 1849.

Bygningen som så blebygd i 1855 ble hovedsakelig designet av arkitekt Jean-Marie-Victor Viel og designeren Alexandre Barrault. Den ble helt ødelagt i 1897 for å gjøre plass for enda større palass der den neste verdensutstillingen i Paris som skulle avholdes i 1900, fant sted. Det var keiser Napoleon III som ønsket seg verdensutstillingen til Paris i 1855 for å kunne vise Frankrikes overlegenhet og at en kunne overgå den britiske verdensutstillingen på alle måter. Spesielt ønsket Napoleon en spektakulær utstillingshall til som skulle være større enn den lignende bygningen Krystallpalasset i London. Denne bygningen, som fikk navnet Palais de l'Industrie, var planlagt å ligge mellom Seinen og Champs-Élysées.

En designkonkurranse ble avholdt i 1852 og ble vunnet av arkitekten Jean-Marie-Victor Viel og kombinerte den tradisjonelle bruken av murverk og støpejern. På grunn av begrensningene når det gjaldt kostnadene, derimot, måte de opprinnelige planene omarbeides. Ingeniøren Alexandre Barrault ble kreditert for disse omarbeidingene. I den endelige utformingen, ble mur brukt kun til ytterveggene, som skulle være en meter tykke og atten meter høye. Imidlertid ble disse massive murene knapt i stand til å tåle vekten av den planlagte gesimsen, og måtte derfor forsterkes med søyler og bjelker i støpejern.

Palais de l'Industrie var 260 meter lang og 105 meter bred. Til tross for byggets enorme størrelse, ble palasset ikke stort nok til å huse alle de forventede utstillerne, slik at to midlertidige bygninger ble bygget for å huse de resterende utstillingene. Den største feilen lå i bygningen, (som forøvrig ikke ble fullført før verdensutstillingen skulle avholdes i 1855), der det var meget dårlig ventilasjon inne. Selv om dette gjorde bygningen ekstremt varm på dagtid, ble det avholdt mange utstillinger og forskjellige sosiale arrangementer der helt frem til bygget ble destruert i 1897, for å gi plass til et nytt palass i dette området.

## Referanser
Trøys

**Trøys** er et kar som først og fremst er brukt til servering av øl, men det forekommer også opplysninger om at trøyser er brukt til melk.  De fleste bevarte trøyser er fra 1700- og 1800-tallet, Trøyser har form som boller, skåler eller trau med tut eller nebb til å helle av på en side og ofte et øre eller håndtak på den andre.

Ordet trøys er beslektet med det gammelnorske ordet "trog" og det engelske "through". Dette kan tyde på at trøys opprinnelig er utviklet fra et traulignende kar.  Andre betegnelser som er brukt for denne gjenstandtypen er koks, nebb, skåltrøys, trøs, tuteskål, ølbekar (om oval trøys med værhode) og øltrøys. Det forekommer også drikkekar i fugleform med nebb eller tut, men om dem brukes helst betegnelsen ølfugl.

De fleste trøyser er dreiet eller skåret i tre, og et tilsvarende lagget kar kalles trøysask. Det er også bevart en gruppe trøyser laget av kobber. Kobbertrøysene er runde i formen, og de har gjerne et fast deksel over halve åpningen. Denne typen var lite brukt i Norge, og en del kobbertrøysene kan ha kommet hit i nyere tid gjennom antikvitetshandel fra Sverige, der denne typen var mer brukt.

Ølet ble gjerne oppbevart i tønner i kjelleren. Trøyser ble brukt i bygdemiljøer til å hente øl fra tønna, og fra trøysen ble ølet helt over i ølboller eller andre drikkekar. Ifølge tradisjonen har det også blitt drukket fra tuten på mindre trøyser.

## Referanser


## Litteratur
* Gjærder, Per (1975): *Norsk drikkekar av tre*. Bergen – Oslo – Tromsø
* Østby, Jon Birger (1998): *Gammelt kobber*. Oslo. ISBN 82-7003-186-0
* Østby, Jon Birger (1983): *Nomenklatur for drikkestell*, med tegninger av Torill Sand. Oslo

## Eksterne lenker
* Trøyser på DigitaltMuseum
* Nomenklatur for drikkestell 
* Østby, Jon Birger: Gammelt kobber
Provinsen Luis Calvo

**Luis Calvo** er en provins i departementet Chuquisaca i Bolivia. Hovedstaden er Villa Vaca Guzmán (Muyupampa).

## Referanser
Edda kino

:*For den nedlagte kinoen med samme navn i Oslo, se [[Edda kino (Oslo)]]	

*'Edda kino''' i Haugesund er Nord-Rogalands største kinosenter med en kapasitet på 944 seter fordelt på fem saler. Kinoen har et årlig kinobesøk på om lag 200.000 og driver i tillegg aktivt med utleie for kurs og konferanser. Edda er hvert år hovedarena for Den norske filmfestivalen.

Kinoen er åpen hver dag hele året, unntatt julaften, nyttårsaften og 17. mai. I 2018 hadde kinoen for første gang åpent på 1. juledag. Kinoen har mellom 8 og 15 forestillinger daglig. Organisasjonsmessig er Edda kino en avdeling underlagt Haugesund Kultur og festivalutvikling KF.

## Historikk

Edda kino stod ferdig i august 1978 med storsalen på 563 seter. Senere samme år ble Edda kino landets første flerkinobygg da Grotten, også kalt Edda 2, ble tatt i bruk.

Kinoen ble digitalisert i august 2010 og fikk samtidig installert Dolby 3D i de to største salene, Edda 1 og Edda 5.

I 2016 ble lydanlegget Dolby Atmos installert i Edda 1 samtidig som veggene ble dempet. I tillegg ble det montert et større, buet lerret.

I tillegg til salene huser kinoen en stor vestibyle, kontorer og kiosk.

I 2024 ble flere av kinosalene bygget om.

## Kapasitet per 2024
* Edda 1: 327 seter
* Edda 2: 79 seter, 6 loveseats og 4 saccosekker
* Edda 3: 18 luksusseter
* Edda 4: 48 seter
* Edda 5: 193 seter
* Edda 6: 102 premiumseter
* Edda 7: 116 komfortseter

## Den norske filmfestivalen
Den norske filmfestivalen arrangeres hvert år i august og strekker seg over ni dager. Kinoen var hovedarena for Den norske filmfestivalen i 1979, 1981, 1984, 1985 og 1986, fra 1987 fast arena for festivalen.

## Eksterne lenker
*  
* Den norske filmfestivalen, Haugesund
Fokas

**Flavius Fokas** (ca. 547-610) var bysantinsk keiser fra 602 til 610. Han var opprinnelig en lavere offiser som ledet et opprør blant soldatene og overtok makten i Østromerriket som tronraner.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Når Fokas ble født er ukjent, og hans tidlige liv er stort sett ukjent, men det er kjent at han tjenestegjorde som en offiser av lav grad under keiser Maurikios. Han ble først kjent i 602 som leder av et opprør mot keiser Maurikios. Opprøret startet blant soldatene nord for Donau som hadde fått ordre om å bli værende gjennom vinteren under vanskelige forhold. De utropte centurionen Fokas til sin leder, men opprinnelig ikke som keiser.

### Keiser
Fokas og styrtet keiseren den 23. november 602 og erklærte seg selv som ny bysantinsk keiser den samme dagen. Fokas ble kronet til ny keiser av patriarken i kirken Sankt Johannes Døperen på Hebdomon. Noen dager etter rykket han inn i Konstantinopel uten å møte motstand. Maurikios og hans sønn ble henrettet.

Fokas hadde dyp mistro til aristokratiet i Konstantinopel, og innsatte derfor sine egne slektninger i høye militære posisjoner, og utrensket brutalt sine motstandere. Han var selv lite kompetent, ble det hevdet både av den sivile administrasjonen og av militæret, og under ham ble Østromerriket truet av tallrike fiender med jevnlige angrep på Balkan av avarere og slavere, og en invasjon på de østlige provinsene fra Sasanideriket.

Fokassøylen på Forum Romanum i Roma ble oppført til hans ære i 608 e.Kr. og er det siste monument som ble oppført på stedet.

På grunn av Fokas’ inkompetanse og brutalitet, slik tolkes det i eldre kilder, gjorde eksarken av Kartago, Heraklios den eldre, opprør mot ham. Hans sønn Herakleios lyktes å erobre Konstantinopel den 5. oktober 610, og henrettet Fokas den samme dagen før han erklærte seg selv som ny keiser.

Det gjennomgående negative bilde av Fokas som tegnes i kildene (jamfør for eksempel Johannes av Antiochia, Theophylaktos Simokates eller Theophanes) og som til inn i den nyere tid stort sett har dominert forskningsbilde, burde møtes med en viss forsiktighet: Alle disse beretningene stammer fra tiden litt etter keiserens død, og oppstod tildels (som Theophylaktos) i Herakleios' regjeringstid. Som den som styrtet Fokas var det i hans interesse å gi et dårlig bilde av forgjengeren. En del av de eldre fortellinger om Fokas' udugelighet gjelder i dag som tilbakeviste; det gjelder for eksempel en antagelse om at det romerske herredømme på Balkan falt sammen allerede på Fokas' tid.

## Fotnoter

## Referanser


## Litteratur
* Carr, John (2015): *Fighting Emperors of Byzantium*. Pen and Sword. ISBN 9781473856400.
* Crawford, Peter (2013): *The War of the Three Gods: Romans, Persians and the Rise of Islam*. Pen and Sword. ISBN 9781473829510.
* Kleinhenz, Christopher (2017): *Routledge Revivals: Medieval Italy (2004): An Encyclopedia*. Taylor & Francis. ISBN 9781351664431.
* Parnell, David Alan (2016): *Justinian's Men: Careers and Relationships of Byzantine Army Officers, 518-610*. Springer. ISBN 9781137562043.

## Eksterne lenker
*«Phocas», *Encyclopedia of Roman Emperors*
William England

**William England** var en vellykket viktoriansk fotograf som spesialiserte seg på å ta stereoskopiske fotografier. 

De forskjellige kildene er uenige om Williams egentlige fødselsdato, og flere ulike datoer har blitt nevnt av flere forskjellige forfattere. Han var en av de fremste britiske fotografene på denne tiden. I 1859 reiste han til Nord-Amerika og tok mange bilder i USA og Canada som ga europeisk publikum noe av den første utsikten over Nord-Amerika. I 1862 betalte firmaet som England arbeidet for 3000 guineas for å få de eksklusive rettighetene til å fotografere den verdensutstilling som skulle avholdes i South Kensington i London. 

I 1863 fotograferte England under Dublin International Exhibition, men senere det samme året forlot han firmaet han arbeidet for, da han i stedet ville arbeide som en uavhengig fotograf. Han har senere reist rundt i flere andre europeiske land, blant disse var Tyskland, Sveits og Italia. Han utga flere bildeserier, blant annet en om Alpene. I hans senere år var han aktiv innenfor flere fotografiske organisasjoner deriblant London Photographic Society og Photographic Society of Great Britain. I 1886 var han en av grunnleggerne av den fotografiske konvensjonen av Storbritannia. Han døde i London i 1896.

## Referanser
Provinsen Sud Cinti

**Sud Cinti** er en provins i departementet Chuquisaca i Bolivia. Hovedstaden er Villa Abecia.

## Referanser
Verdensutstillingen i Brussel (1897)

**Verdensutstillingen i Brussel i 1897** (**Exposition Internationale de Bruxelles**) var en verdensutstilling som ble avholdt i Brussel, Belgia fra 10. mai til 8. november 1897. Det var den første offisielle verdensutstillingen som ble avholdt i Brussel. 28 land deltok og 7.8 millioner mennesker besøkte utstillingen gjennom de 6 månedene den varte.

Utstillingens hovedattraksjon var Cinquantenaire-parken og en koloniseksjon som fremviste Leopold IIs 
personlige eiendom Fristaten Kongo. Her stilte man blant annet ut utstoppede afrikanske dyr og en landsby hvor det bodde 60 afrikanere i den perioden utstillingen varte.

## Art nouveau
Utstillingens designere var art nouveau-arkitekter som Henry van de Velde, Paul Hankar, Gédéon Bordiau, og Gustave Serrurier-Bovy. Henri Privat-Livemont produserte plakater til utstillingen.

## Eksterne lenker
* 
* Bilder fra Kongoutstillingen hos Congomuseum