Ladejarlene

**Ladejarlene** var herskerne på det trønderske herresetet Lade gård i fem generasjoner fra Håkon Grjotgardsson Ladejarl - en samtidig av Harald Hårfagre sist på 800-tallet - til Håkon Eiriksson sist på 1020-tallet. Jarleætten stammet etter all sannsynlighet fra Håløygslekta fra Hålogaland. Ladejarlene balanserte sin maktposisjon mellom økonomisk styrke og handel på den ene siden, og støtte fra bønder og landadel på den andre. Svært viktig for jarlemaktas «utenriks»-handel var kontrollen med den såkalte finneskatten, og handel med varer som selskinn, hvalrosstenner og andre produkter nordfra og til kontinentet. 

I beretningen til Ottar fra Hålogaland fra ca. 890 forteller han om sin handelsrute fra det nordligste Nord-Norge via Skiringssal, Hedeby, Friesland til London. Politisk ble jarlemakta flere ganger utfordret av kongemakta ved Harald Hårfagre, Håkon den gode, Harald Gråfell og Olav Tryggvason som ønsket å svekke ladejarlenes makt til fordel for et samlet norsk kongerike. Fra siste halvdel av 900-tallet inngikk ladejarlen Håkon Sigurdsson en taktisk allianse med den danske kong Harald Blåtann og var i perioder i realiteten enekonge i Norge, om enn med jarls navn.

## Trøndelag før rikssamlingen
Ved slutten av eldre jernalder, omkring år 600, kan man regne med en jevn bosetting i jordbruksbygdene på sør- og østsiden av Trondheimsfjorden. I siste halvdel av 800-tallet var Trøndelag organisert i åtte fylker. Noen leder med kongsnavn kan ikke dokumenteres før Harald Hårfagre, selv om Snorre sier at «*Kong Harald hadde til sammen åtte slag eller flere i Trondheimen, og da han hadde felt åtte konger, tok han hele Trondheimen under seg.*» De åtte kjernefylkene i det trønderske tingsambandet Frostatinget var:
*Orkdølafylke
*Gauldølafylke
*Strindafylke
*Stjordølafylke
*Verdølafylke
*Øynafylke
*Skøynafylke
*Sparbyggjafylke

## Håløygene

Hålogaland synes å ha hatt en stor befolkning på 7–800-tallet og stor tilgang på handelsvarer. De må ha hatt sjøveis kontakt med andre land, som blant annet høres i *[[Volundkvadet]]*, som skal være blitt til i Hålogaland under påvirkning av angelsaksisk diktning.

Den viktigste samtidskilden til håløygenes posisjon og selvforståelse er Øyvind Skaldespillers dikt *[[Håleygjatal|Håløygjatal]]*. Dette diktet, som er fra Håkon jarls regjeringstid (980-tallet), nevner ladejarlenes forfedre i 25–27 generasjoner helt fra den guddommelige opprinnelsen hos gudene Odin og Skade til de dalevende jarlene. Diktet er svært inspirert av *[[Ynglingatal]]* og er selvsagt først og fremst mytedannende; ikke historisk korrekt. Diktet karakteriseres som et «genealogisk hyllingkvad», og må ha hatt samme funksjon som legitimering av Håløygættens guddommelige avstamning som *Ynglingatal* hadde for Ynglingeætten, Harald Hårfagres kongsætt. *Håløygjatal* er ujevnt bevart i eldre kilder og håndskrifter, men et islandsk håndskrift fra 1300-tallet gjengir 27 slektsledd, på samme måte som *Ynglingatal* gjør; noe som understreker ambisjonene om likeverd med Hårfagreætten.

I *Håløygjatals* skildring av de siste generasjonene før Håkon Grjotgardsson nevnes hans farfars far som «Harald Naumdølajarl i Namdalen», en sagnskikkelse som har vært tidfestet til 750-800 og foreslått som far til den like fiktive «Herlaug ladejarl» (men Herlaugshaugen på Leka er ved utgravning datert så tidlig som år 700.) Håkons far Grjotgard Herlaugsson knyttes til Selva i Agdenes.

## Håløygenes flytting til Trøndelag
Hålogalendingen Ottar har i sin beretning til den engelske kong Alfred den store gitt et utfyllende bilde av nordlendingenes utfordringer på 800-tallet. De nordnorske stormennenes utbytte fra primærnæringer, spesielt jordbruk og dyrehold, var små. Ottar opplyste selv at han – som en av de mektigste og rikeste i landsdelen – hadde 20 kyr, 20 sauer og 20 svin, i tillegg til 600 reinsdyr. Men skattleggingen av og handelen med finnene ga enorme inntekter, spesielt fra skinn og pels som var kostbare handelsvarer lenger sør. De stormenn som klarte å utruste handelsskip sørover til de store markedene (Ottar selv dro til Slesvig), tjente godt. Men farefullt var det å dra med handelsskip langs norskekysten, for den gang var «*hver vestlandsk stormann [[sjørøver]] av profesjon*». Historikeren Andreas Holmsen mener at Ottars handelsferd sørover er representativ også for håløygjarlenes handelsvirksomhet som la grunnlaget for deres maktposisjon, og gjorde kontroll med skipsleia sørover avgjørende for handelsrutene.

Sannsynligvis var det derfor Grjotgard Herlaugsson etablerte sitt hovedsete på Selva i Agdenes på Trondheimsfjordens sørside, for å kontrollere innseilingen med de rike jordbruksbygdene i Trøndelag, blant annet på Innherred. Det sies riktignok ikke eksplisitt i kildene at han etablerte et hovedsete i Selva, bare at Eirik Blodøks var i gjestebud der, og at Grjotgard selv døde der; men lokaliseringen vurderes som naturlig og rimelig. Også med friserne i Nordvest-Tyskland drev håløygjarlene handel. Deres hovedsete før de kom til Trøndelag, er usikkert, men Malangen i Troms er foreslått, og når historikeren Jordanes i sin *Getica* («gotersagaen» fra rundt år 551) nevner et folkeslag langt nord som han kaller «adogit», kan dette ha vært en forvanskning av «håløyg» eller av stedsnavnet Andøya. Det er også pekt på tilknytning til høvdingsetet Borg i Lofoten. Jarlene ønsket kontroll videre langs skipsleia sørover, og i forståelse med kong Harald dro Grjotgards sønn Håkon sørover, men falt i et slag mot Atle jarl i Sogn.

Kildene, framfor alt Snorre og *[[Ågrip]]*, har ulike syn på om Harald Hårfagre eller Håkon Grjotgardsson var den første reelle makthaver i Trøndelag. Den historiske dom er nok at Håkon ladejarl møtte Harald Hårfagre som en tilnærmet likemann. Harald hadde underlagt seg store deler av Opplandene og kanskje også områder lenger sør på Østlandet før han dro mot Trøndelag, mens Håkon hadde startet en slags rikssamling nordfra. Historikeren Andreas Holmsen hevder at de to storhøvdingene dannet et forbund med felles interesser: Håkon ble Haralds mann i Trøndelag og fikk et solid fotfeste på Lade i Strindafylket ved (i) det nåværende Trondheim, mens Harald dro til Møre og Vestlandet og tuktet småkongene der. For å besegle alliansen giftet Harald seg med Håkons datter Åsa. Som Håkon jarls allierte dro kong Harald videre til Møre og inkluderte Ragnvald Mørejarl i forbundet.

## Ladejarlene
### Håkon Grjotgardsson

Sist på 800-tallet var Grjotgards sønn Håkon «gamle» den første som kalte seg «ladejarl», og allerede under ham synes jarlesetet å ha blitt godt forankret i det trønderske samfunnet.

Hovedkildene beskriver noe ulikt hvordan han etablerte seg på herresetet Lade. I *[[Harald Hårfagres saga]]* gir Snorre Sturlason uttrykk for at Håkon og mennene hans kom fra oppholdsstedet på Ørlandet for å møte Harald, og at kongen ga ham jarletittel og lot ham etablere hovedsetet på Lade. I *[[Fagrskinna]]* synes Håkon allerede etablert på Lade ved at Harald og hæren hans er til veitsle hos ham da noen av kongens menn søker tilflukt på Lade. De hadde vært kongens stedfortredere hos Atle jarl den mjåe i Gaular, men «gjorde det helst utrivelig, gjorde mye ugagn i drukkenskap. Den fjerde sommeren da kongens menn skulle komme til veitsle, jaget Atle jarl dem bort med skam. Han ville ikke ha ustyrligheten deres, og ba kongen selv ta veitslen eller veitsleavgifter. […] Kongen ble sint da han fikk vite dette. Håkon ba da om det lenet over Sygnafylket med samme vilkår som Atle jarl hadde. Kongen ga ham det.» Samme år dro Håkon med trønder- og håløyghæren sørover langs land og støtte sammen med Atle jarl «ved Fjaler i Stavenesvågen» der Håkon ble drept og hæren hans fikk tap.

### Sigurd Håkonsson

Etter Håkons død, som skal ha skjedd engang mellom 900 og 920 (mest sannsynlig rundt 915), overtok sønnen Sigurd jarletittelen. Sigurd beholdt sin maktposisjon i Trøndelag gjennom resten av Harald Hårfagres regjeringstid (til ca. 930), og alliansen fortsatte også under kong Håkon den gode. Kong Håkon var kristen, mens befolkningen, særlig i Trøndelag og med jarlene i spissen, fortsatt holdt på åsatroen. Snorre vier stor oppmerksomhet til Sigurd jarls mekling i religionsspørsmålet mellom kongen og bøndenes talsmann Asbjørn fra Medalhus, hvor kong Håkon til slutt tvinges av bøndene til å delta i det hedenske midtvintersblotet i Trøndelag.

### Grjotgard Håkonsson

Grjotgard var Sigurd jarls yngre bror. På begynnelsen av 960-tallet var det sterk strid mellom Eirikssønnene med kong Harald Gråfell i spissen og ladejarlen. Bak Eirikssønnene sto også deres mor, den beryktede dronning Gunnhild. Harald fikk med list og smiger lurt Grjotgard til å svike sin bror, mot at han selv skulle få jarletittelen på Lade. Grjotgard hjalp Eirikssønnene med å overrumple Sigurd jarl så han ble brent inne under et gjestebud rett over fjorden, på Aglo (Skatval) i 962. Kildene sier ikke uttrykkelig at Grjotgard ble jarl, men det antas at han hadde jarletittelen i noen få år før Sigurds sønn Håkon hevnet sin far ved å drepe farbroren Grjotgard på Møre, skildret av skalden Einar Skålaglam:
:Jarlen slo med hjelmhagl
:fiender i hjel. Kvadet
:vokser voldsomt for meg,
:et vell av Odinsmjøden.
:Den gang i våpenskuren
:stupte, ramt av sverdlyn,
:tre sønner av jarler.
:Glans står av folkets hjelper.

### Håkon Sigurdsson

Etter at kong Håkon den gode falt i I 960 eller 961, overtok brorsønnen Harald Gråfell kongsnavnet i Norge, meget godt hjulpet av danskekongen Harald Blåtann. Den sterke alliansen mellom kongemakta og ladejarlene slo nå sprekker. I 962 ble Sigurd jarl drept av Harald Gråfell, og etter et kort mellomspill med Grjotgard Håkonsson, overtok Håkon Sigurdsson jarletittelen. I 970 ble Harald Gråfell drept i et bakhold i Danmark, ifølge *Fagrskinna* med sterk medvirkning fra Håkon jarl, og Harald Blåtann satte ham da inn som sin skattekonge i Norge. Fram til 986 betalte Håkon jarl skatt til danskekongen, men kom på kant med Haralds sønn Svein Tjugeskjegg, som med støtte av jomsvikingene samlet en hær som Håkon beseiret i slaget ved Hjørungavåg.

I realiteten var Håkon jarl nå norsk konge fram til sin død i 995. Kongesagaen *[[Ågrip]]* kaller Håkon en enevoldshersker i Norge og mener han var kommet dit av sin klokskap og sin støtte i folket, og dessuten fordi Gunnhildssønnene var døde og hårfagreætten var utdødd på mannssiden. I *Fagrskinna* står at *«Etter slaget med jomsvikingene mente Håkon jarl seg å ha hele makten. Etter å ha slått så store høvdinger, trengte han ikke lengre å frykte danene.»* Einar Skålaglam skrev at alt land nord for Viken lå under jarlen, og Øyvind Skaldespiller at han rådde over alt land helt sør til Agder. Mye tyder på at jarlens maktsentrum lå på Vestlandet, mens maktgrunnlaget i Trøndelag var svakere. I Fagrskinna nevnes at jarlen styrte svært hardt, ble grådig, ikke fulgte lovene og «var usedsmann etter kvinner». Likevel mener Schreiner at det utslagsgivende var at han etter slaget i Hjørungavåg var blitt så sterk og egenrådig at bondearistokratiet i Trøndelag vendte seg mot ham. Jarlen ble drept av trellen Tormod Kark, mens yngstesønnen Erlend druknet etter å ha blitt angrepet på Trondheimsfjorden. De andre sønnene rømte landet. At Snorre hele tida omtaler Håkon som «jarl» og ikke «konge», må sannsynligvis tilskrives Snorres ydmykhet overfor Hårfagreætten. Håkon regnes som den siste norske herskeren som holdt fast på åsatroen.

### Eirik Håkonsson

Håkons sønn Eirik (957–1024) var jarl på Lade over Trøndelag og Hålogaland fra farens død i 995 og til 1012, og etter å ha anerkjent Svend Tveskjeggs danske overherredømme etter slaget ved Svolder i 1000 - han giftet seg med Svends datter Gyda - fikk han og broren Svein dele de norske fylkene mellom seg etter, i overenskomst med kong Svend og den svenske kongen Olof Skötkonung. I 1015 dro han til England og overlot makten til sin sønn Håkon. Eirik var senere jarl av Northumbria 1016–23. 

Eyjolv Dådaskald nevner i kvadet *Bandadråpa* at Eirik tok livet av en mann som het Skofte:
:Sent på kvelden seilte
:den unge skipsfører
:med like ungt mannskap
:gjennom utvær mot hersen;
:han svingte sverd som luet
:mot skjoldets runde bue,
:gledet ulv og ravner;
:gav dem Skofte til åte.
I sagaene er dette blitt til at Skofte var hans far Håkons svoger og venn, men noe slikt fremgår ikke av Eyjolvs kvad eller samtidige kilder. Snorre lar Eirik dra til Danmark etter drapet på Skofte og få len av Harald Blåtann i Viken.
Imidlertid kjempet han på sin fars side i slaget ved Hjørungavåg, hvor han ledet en styrke på 60 skip.

### Svein Håkonsson

Svein var Eiriks yngre halvbror, født i ekteskap, mens Eirik hadde en frille til mor; men Svein fikk aldri samme heltestatusen som sin bror og far da han deltok i slaget ved Hjørungavåg. Han omtales ikke som jarl hos Snorre, men styrte Norge sammen sin brorsønn Håkon, mens Eirik jarl var i utlandet fra 1012 til 1015. I 1015 ble han beseiret av Olav Haraldsson i slaget ved Nesjar, måtte flykte til Sverige og døde der.

### Håkon Eiriksson

Håkon Eiriksson, født ca. 998, død ca. 1029, var sønn av Eirik Håkonsson Ladejarl og Gyda Svendsdatter, datter av danskekongen Svend Tveskjegg som altså var morfar til han som 17 år gammel, i 1015, ble Norges riksstyrer. Sagaen skildrer et møte mellom Håkon og Olav Haraldsson på Vestlandet. Etter dette, fra 1019, blir Håkon omtalt i engelske kilder som jarl i Mercia (Worcestershire) i England. Han deltok sannsynligvis i Knud den stores kamper og maktspill i 1020-årene som førte til at han kunne ta makten i Norge i 1028. Han ble utnevnt til jarl over Norge av Knud den store i 1028, etter at Knud hadde tvunget kong Olav ut av landet. Håkon var tilbake i England i 1029, sannsynligvis for å gifte seg med Knud den stores søsterdatter Gunnhild. Han druknet på vei tilbake til Norge. Med Håkons død i 1029 døde mannslinjen i ladejarl- og håløygætten ut. Samtidig sluttet også epoken med jarlestyre, og de kristne kongene fikk et politisk overtak.

## Konge eller jarl
Kilder og tolkninger for herskertitlene før og under ladejarlene har vært gjenstand for diskusjon. Tittelen «konge» er brukt om de eldste ynglingene i *Ynglingatal*, lenge før en norsk rikssamling var på tale. Snorre bruker kongstittelen om småkongene i østlandsområdet før Harald Hårfagre startet rikssamlingen. Ellers synes det som om flere herskertitler ble brukt samtidig. Merete Røskaft skriver at «*mens småkonger, jarler og herser tidligere hadde ligget i stadig strid og rivalisering med hverandre, var det nettopp Harald Hårfagre som ble den første som greide å skaffe seg kontroll over store deler av Vestlandet'.'»

De trønderske fylkene synes å ha vært styrt av [[herse]]r, og også Sola-høvdingen [[Erling Skjalgsson]] i Rogaland omtales som herse. Snorre skriver om ham at kong [[Olav Tryggvason]] tilbød å gi Erling jarlsnavn, men at han ønsket å forbli herse.

Håløygene omtales imidlertid tidlig som håløygjarler, mens de som etter hvert kom sørover til Namdalen i enkelte tilfeller omtales som konger. Kildene omtaler minst to tilfeller hvor kongen har «veltet seg ut av kongssetet» og satt seg ned på fotpallen for så å ta jarlsnavn. Snorre omtaler konsekvent ladejarlene med jarlsnavn, også i den tiden hvor Håkon Sigurdsson er «Jarl av Norge» under danskekongen. Jarletittelen benyttes også i Håløygjatal som er en samtidig kilde (i motsetning til Snorre). 



==Religiøs brytningstid==
Helt fra Håkon den gode (Håkon Adalsteinfostre), som var oppdratt i et kristent livssyn hos sin fosterfar [[Adalstein av England]], hadde Norge hatt kristne konger, som med ulik framferd og styrke introduserte kristendommen. Det tok hundre år før kristendommen fikk et reelt gjennomslag i befolkningen. Dette skjedde etter [[slaget på Stiklestad]] i 1030. 

Imot troen på «hvitekrist» på 900-tallet sto først og fremst ladejarlene som hedenske ledere for bondesamfunnet i Trøndelag, selv om nyere forskning gir et mindre entydig bilde av for eksempel Håkon Sigurdsson som ensidig hedning. Sigurd jarl ble av Snorre beskrevet som «*svær til å blote*», hans sønn Håkon likeså. Snorre beretter at kong Håkon den gode «øste vann over» Håkon da han ble født i 935. Selv om Håkon den gode var kristen, er det imidlertid lite som tyder på at dette var en kristen dåp. Håkon jarl ble senere døpt til kristendommen i Danmark; sannsynligvis skjedde dette samtidig med at danskekongen Harald Blåtann ble døpt i 963 eller 965, men det kan også ha skjedd senere. De hedenske herskerne i Norden var på denne tiden under sterkt press fra den katolske kirke og den tysk-romerske keiser [[Otto I av det tysk-romerske rike|Otto I]]. Ifølge Fagrskinna ble Håkon tvangsdøpt av Harald Blåtann, og det er usikkert om Håkon konverterte reelt. Heltediktet [[Vellekla]] fra 986 hyller Håkon som en hedensk mann:

:*Hærens kloke herre*
:*lot det herjede hovsland*
:*som Tor eide, atter*
:*aktes som guders templer*

Samtidig viser Frans-Arne Stylegar også til en episode hvor Håkon skal ha brutt ned et hov viet til guden Tor i [[Götaland|Gautland]]. Dette ville være uforenlig med hedensk tro. Det er derfor, ifølge Stylegar, grunn til å tro at hans livssyn ikke var entydig hedensk, men at det sannsynligvis skjedde en livssynsmessig utvikling i livet hans. Han regnes likevel som Norges siste hedenske nasjonale hersker, og sønnen Eirik jarl og sønnesønnen Håkon, som satt på det trønderske jarlesetet i nesten en mannsalder etter [[Olav Tryggvason]]s fall, ble også omtalt som sterke motstandere av kristendommen.

==Stamtre==
Et stamtre for ladejarlslekta viser med stor tydelighet hvilken betydning giftermålene hadde for alliansebygging i de ledende adels- og kongeslektene i Norden. I løpet av tre–fire generasjoner er ladejarlene knyttet med blodsbånd til de ledende familier, først og fremst landets fremste kongsslekt [[Ynglingeætten]] ved at Harald Hårfagre ble gift med Håkon Grjotgardssons datter [[Åsa Håkonsdatter|Åsa]] (de fikk blant andre sønnene Halvdan Svarte og Halvdan Kvite, som på slutten av Haralds levetid ble innsatt som landsdelskonger i Trøndelag), den danske kongefamilien ved datteren til [[Svein Tjugeskjegg]] og søsterdatteren til [[Knut den store]], mørejarlene ved sønnedatteren til [[Ragnvald Mørejarl]], den svært innflytelsesrike trønderske bondehøvdingen [[Einar Tambarskjelve]] og sannsynligvis også den mektige [[Bjarkøyætten]] ved at Aslak, sønnen til [[Erling Skjalgsson]] på Sola ble gift med Sigrid Sveinsdatter, datter til Svein Håkonsson Ladejarl. Kildene til dette ekteskapet er usikre. Snorre gir også en opplysning om at Svein Håkonsson skulle være gift med en Holmfrid, datter av den svenske [[Olof Skötkonung]]. Denne Holmfrid kjennes imidlertid ikke fra andre kilder. En datter av disse skal (ifølge samme usikre kilde) ha blitt gift med den danske kong [[Svein Estridsson]]. De øvrige slektsopplysningene i stamtreet er stort sett sammenfallende hos Snorre og andre kilder og må regnes som relativt sikre.



















==Lade gård==




Ifølge Snorre ble Lade gård bygd av Harald Hårfagre. Snorre skriver at «*Kong Harald reiste nå tilbake til Trondheimen og ble der vinteren over, der reknet han siden at han hadde heimen sin. Han bygde den største hovedgarden sin der, den heter Lade.*» Dette står i motstrid til Fagrskinnas opplysning om at «*… [kongens menn] kom seg til Harald da han var i veitsle nord i Trondheimen med sin hær på Lade hos Håkon Gamle [Håkon Grjotgardsson]*». Navnet, som betyr «ladested» eller «opplagssted», kan tolkes i retning av at det var ladejarlenes hovedgård – de var framfor alt handelsmenn, i motsetning til kong Harald. Uansett må gården være bygd som et høvdingsete rundt år 900 sentralt plassert på en høyde på Ladehalvøya øst for Nidelvas munning. Gården var hovedsete for jarlene fram til Håkon Sigurdssons død i 995, da kong Olav Tryggvasson overtok. Olav bodde der i to år før han ble drept i [[slaget ved Svolder]] i år 1000. Ladejarlene flyttet da inn igjen og bodde der til 1015, men stedet mistet sin rikspolitiske betydning. Gården har senere gjennom historien vært sete for forskjellige adelsmenn. Gården forble krongods, men ble senere lagt under Bakke kloster. Etter reformasjonen (fra 1574) kom den i privat eie.

[[Lade kirke]] ligger like ved gården. Den nåværende kirken er bygd i 1190, men det har stått minst én steinkirke og én stavkirke på stedet. Det må antas – ut fra ladejarlenes tro – at det opprinnelig har stått et hedensk hov på stedet.

Lade gård i Trondheim eksisterer fortsatt. Gården ble i 1992 kjøpt av [[Reitangruppen]], som har sitt hovedkontor der og som har restaurert gårdsanlegget.

== Jarlene i nyere kultur ==
Den danske forfatteren [[Adam Oehlenschläger]] utga diktet *Hakon jarls død, eller christendommens indførsel i Norge* i 1803, og sørgespillet *Hakon Jarl hin rige* i 1807. Håkon jarl har også vært emne for romaner av mindre kjente forfattere: *Haakon Ladejarl, en historisk Skildring* av W.S. Dahl i 1887 og *Sigurd Ladejarl og kong Haakon den første* av P.Z. Helbostad i 1906.

Historien om [[Håkon Sigurdsson]] og trellen [[Tormod Kark]] er grunnlag for [[sagaspill]]et *Håkon og Kark*, som har vært framført på Lade siden 1989. Dessuten er Tormod Kark og Håkon jarl tema i [[opera]]en *Thora paa Rimol.

Tormod Kark har vært tema for mange forfattere: Oehlenschläger i *Nordiske Digte* (1807), visegruppa Isenkram med sangen «Soga om Kark», (Tekst: Sæmund Fiskvik, 1974), Peder Wright Cappelen med  teaterstykket *Kark* (1974) og Idar Lind med romanen *Kark* (2000).

## Referanser


## Litteratur
* *Fagerskinna. Sagaen om Norges konger*. Redigert av Torgrim Titlestad, oversatt av Edvard Eikill. Saga Bok, Stavanger 2008. ISBN 978-82-91640-28-0. sagabok.no
* Andreas Holmsen. *Norges historie : fra de eldste tider til 1660*. Universitetsforlaget, 1976. ISBN 82-00-03244-2 (1. utgave 1939)
* Johan Schreiner: *[http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2012061808158#1 Trøndelag og rikssamlingen]*, Jacob Dybwad, Oslo 1928
* Frans-Arne Stylegar: *Håkon Jarl*. Saga bok; Spartacus forlag, 2013. (*Sagakongene*). ISBN 978-82-430-0579-2
* Torgrim Titlestad, *Norge i vikingtid*. Saga bok, Stavanger 2011. ISBN 978-82-91640-59-4
* *Trøndelags historie. Bind 1: Landskapet blir landsdel, fram til 1350*. Av Sigmund Kinn Alsaker mfl. Redigert av Ida Bull. Tapir forlag, 2005. ISBN 978-82-519-2001-8

## Eksterne lenker
* Håkon jarls saga
* Ottars beretning til kong Alfred
* Håløygjatal
* Vellekla
* Torsdråpa