Sonic Youth

**Sonic Youth** var et amerikansk rockeband dannet i New York i 1981. Grunnleggerne Kim Gordon (bass, vokal, gitar), Thurston Moore (gitar, vokal) og Lee Ranaldo (gitar, vokal) holdt sammen gjennom hele bandets historie, mens Steve Shelley (trommer) ble med i 1985 etter en rekke kortvarige trommeslagere og kompletterte bandets kjernebesetning. Jim O'Rourke (bass, gitar, keyboard) var også medlem av bandet fra 1999 til 2005, og Mark Ibold (bass, gitar) var medlem fra 2006 til 2011.

Sonic Youth vokste frem fra den eksperimentelle no wave-kunst- og musikkscenen i New York før de utviklet seg til et mer konvensjonelt rockeband og ble en fremtredende del av den amerikanske støyrock-scenen. Sonic Youth har blitt hyllet for å ha «omdefinert hva rockegitar kan gjøre» ved å bruke et bredt spekter av uvanlige måter å stemme gitaren på mens de modifiserte gitarene med gjenstander som trommestikker og skrujern for å endre instrumentenes timbre. Bandet var en viktig innflytelse på alternativrock og indierock.

Etter å ha oppnådd et stort undergrunnsfølge og kritikerros gjennom utgivelser med SST Records på slutten av 1980-tallet, opplevde bandet kommersiell suksess på 1990- og 2000-tallet etter å ha signert med DGC i 1990 og vært hovedattraksjonen på Lollapalooza-festivalen i 1995. Bandet ble oppløst i 2011 etter separasjonen og den påfølgende skilsmissen mellom Gordon og Moore. Deres siste liveopptreden var i Brasil. Medlemmene har siden fastslått at bandet ikke vil gjenforenes.

## Historie
### Grunnlegging og tidlig historie: 1977–1981
Kort tid etter at gitaristen Thurston Moore flyttet til New York tidlig i 1977, dannet han bandet Room Tone sammen med sine romkamerater; de endret senere navnet sitt til The Coachmen. Etter oppløsningen av The Coachmen begynte Moore å spille sammen med Stanton Miranda. Bandet hennes, CKM, inkluderte Kim Gordon. Moore og Gordon dannet et band, som opptrådte under navn som Male Bonding, Red Milk og The Arcadians før de slo seg sammen til Sonic Youth i 1981. Navnet kom fra en kombinasjon av kallenavnet til MC5s Fred «Sonic» Smith og reggae-artisten Big Youth. Bandet spilte Noise Fest i juni 1981 på New Yorks White Columns-galleri, hvor Lee Ranaldo spilte som medlem av Glenn Brancas elektriske gitargruppe. Deres opptreden imponerte Moore, som beskrev dem som «det mest hensynsløse gitarbandet jeg noensinne hadde sett i mitt liv», og han inviterte Ranaldo til å bli med i Sonic Youth. Den nye trioen spilte tre sanger på festivalen senere den uken uten trommeslager. Hvert bandmedlem tok turen til å spille trommer fram til de møtte trommeslager Richard Edson. Anne DeMarinis var keyboardist i Sonic Youth i en kort periode i 1981. Hun forlot bandet før EP-en *Sonic Youth* ble spilt inn i desember 1981.

### Tidlige utgivelser: 1982–1985
Branca signerte Sonic Youth som den første artisten på sitt plateselskap Neutral Records. I desember 1981 spilte bandet inn fem sanger i New Yorks Radio City Music Hall. Materialet ble utgitt som EP-en *[[Sonic Youth (EP)|Sonic Youth]]*. Til tross for lite oppmerksomhet, ble plata sendt ut til noen få viktige medlemmer av den amerikanske musikkpressen, som ga den jevnt over positive anmeldelser. Albumet hadde en relativt konvensjonell post-punk-stil, i motsetning til deres senere utgivelser. Edson forlot deretter bandet for en skuespillerkarriere og ble erstattet av Bob Bert.

I løpet av sine tidlige dager som en del av New Yorks musikkscene, dannet Sonic Youth et vennskap med det andre støyrock-bandet fra New York, Swans. Bandene delte et øvingslokale, og Sonic Youth startet sin første turné i november 1982 som oppvarmingsband for Swans. Under en andre turné med Swans måneden etter, oppstod det gnisninger og Moore kritiserte konstant Berts trommespill, som han mente ikke var «in the pocket». Bert ble sparket etter dette og erstattet av Jim Sclavunos, som spilte trommer på bandets første studioalbum, *[[Confusion Is Sex]]*. Dette albumet hadde en høyere og mer dissonant lyd enn deres debut-EP. Sonic Youth booket en turné i Europa for sommeren 1983. Sclavunos forlot imidlertid bandet rundt denne tiden. For å kunne spille, ble derfor Bert  om å bli med igjen, og han gikk med på det på betingelse av at han ikke ville bli sparket igjen etter turnéens avslutning. Bert spilte deretter på EP-en *[[Kill Yr Idols]]* senere i 1983.

Sonic Youth ble godt mottatt i Europa, men bandet og den lokale støyrock-scenen fikk lite oppmerksomhet fra pressen i New York. Etter hvert, da pressen begynte å legge merke til sjangeren, ble Sonic Youth satt i bås med Big Black, Butthole Surfers og Pussy Galore under «pigfucker»-merkelappen av *[[Village Voice]]*-redaktøren Robert Christgau. En annen kritiker fra *The Village Voice* kritiserte en  konsert i New York i september. Gordon skrev et spottende brev til avisen, der hun kritiserte den for ikke å støtte den lokale musikkscenen, og Christgau svarte at avisen ikke var forpliktet til å støtte dem. Moore svarte med å endre navnet på sangen «Kill Yr Idols» til «I Killed Christgau with My Big Fucking Dick».

Da de avsluttet en andre europeisk turné i slutten av 1983, førte Sonic Youths katastrofale debut i London (hvor bandets utstyr fungerte dårlig og Moore ødela det på scenen i frustrasjon) faktisk til strålende anmeldelser i *[[Sounds (magazine)|Sounds]]* og *[[NME]]*. Da de kom tilbake til New York, var de så populære at de fikk spillejobber regelmessig. Året etter giftet Moore og Gordon seg, og Sonic Youth spilte inn *[[Bad Moon Rising (album)|Bad Moon Rising]]*, et selvbeskrevet «americana»-album som var en reaksjon på nasjonens tilstand på den tiden. Albumet, spilt inn av Martin Bisi, var bygget rundt overgangsstykker som Moore og Ranaldo hadde kommet opp med for å få tiden til å gå under stemmesjekker på scenen. Som følge av dette er det nesten ingen pauser mellom sangene på albumet. *Bad Moon Rising* inkluderte en opptreden av Lydia Lunch på «Death Valley '69», som var inspirert av drapene til Charles Manson-familien.

På grunn av en konflikt med Branca over omstridte royaltyutbetalinger fra deres Neutral-utgivelser, signerte Sonic Youth med Homestead Records i USA og Blast First i Storbritannia (grunnleggeren Paul Smith opprettet Blast First for å kunne distribuere bandets plater i Europa). Selv om New Yorks presse ignorerte *Bad Moon Rising* da det ble utgitt i 1985, og nå anså bandet som for kunstnerisk og pretensiøst, ble Sonic Youth rost av kritikere i Storbritannia, hvor det ble solgt  eksemplarer av albumet.

Bert hevdet at han var lei av å spille *Bad Moon Rising* live i sin helhet i over et år, og forlot bandet. Han ble erstattet av Steve Shelley, tidligere medlem av punkbandet The Crucifucks. Sonic Youth var så imponert over Shelleys trommespill etter å ha sett ham spille live at de ansatte ham uten audition. Bert og Shelley opptrådte begge i musikkvideoen for «Death Valley '69», ettersom Bert hadde spilt trommer på sangen, mens Shelley var bandets trommeslager da videoen ble filmet.

### SST og Enigma: 1986–1989

Sonic Youth hadde lenge satt pris på SST Records; Ranaldo sa, «Det var det første plateselskapet vi var på som vi virkelig ville ha gitt hva som helst for å være på.» Sonic Youth signerte med selskapet tidlig i 1986 og begynte å spille inn *[[Evol (Sonic Youth album)|EVOL]]* med Martin Bisi. Bandet fikk nasjonal oppmerksomhet da de signerte med SST, noe som gjorde dem til det første bandet fra New York-undergrunnen som fikk slik oppmerksomhet. Den brede musikkpressen begynte deretter å legge merke til bandet. Robert Palmer fra *[[The New York Times]]* erklærte at Sonic Youth laget «den mest oppsiktsvekkende originale gitarbaserte musikken siden Jimi Hendrix», og selv *[[People (American magazine)|People]]* anmeldte *EVOL*, og beskrev albumet som «den auditive ekvivalenten av et deponi for farlig avfall.» Avslutningslåten på albumet, «Expressay to yr skull», ble senere kalt «en klassiker» av Neil Young.

Samtidig samarbeidet bandet med Mike Watt under aliaset Ciccone Youth, som var et spill på navnene Sonic Youth og Ciccone, etternavnet til popartisten Madonna. Sonic Youth ga ut en singel i 1986 og et studioalbum i 1988 under Ciccone Youth-navnet. Singelen fra 1986, «Into the Groove(y)», var en cover av Madonnas «Into the Groove» og ble fulgt av «Tuff Titty Rap». På baksiden av platen var Watts cover av Madonnas «Burning Up». *[[The Whitey Album]]* inkluderte begge Sonic Youth-låtene fra singelen pluss en demo av «Burnin' Up». Albumet inneholdt også en cover av Robert Palmers «Addicted to Love» som ble spilt inn i en karaokeboks.

1987-albumet til Sonic Youth, *[[Sister (Sonic Youth album)|Sister]]*, var et løst konseptalbum delvis inspirert av livet og verkene til science fiction-forfatteren Philip K. Dick. «Søsteren» i tittelen var Dicks tvilling, som døde kort tid etter fødselen. Hennes minne hjemsøkte Dick hele livet hans. *Sister* solgte  kopier og fikk svært positive anmeldelser. Det ble det første Sonic Youth-albumet som kom på topp 20 på *[[Village Voice]]*s Pazz & Jop kritikerpoll.

Til tross for god mottakelse av kritikere, utviklet bandet en misnøye med SST på grunn av bekymringer om betalinger og andre administrative praksiser. Sonic Youth bestemte seg for å gi ut sitt neste album på Enigma Records, som ble distribuert av Capitol Records og delvis eid av EMI. 1988-dobbeltalbumet *[[Daydream Nation]]* ble en kritisk suksess som ga Sonic Youth betydelig anerkjennelse. Albumet kom på andreplass på *Village Voice* Pazz & Jop-pollen og toppet de årlige albumlistene til *NME*, *[[CMJ]]* og *[[Melody Maker]]*. I 2005 ble det ett av 50 utvalgte opptak av Library of Congress til National Recording Registry. Albumets første singel, «Teen Age Riot», var deres første låt som fikk betydelig spillespilling på moderne rock- og college rock-stasjoner, og nådde nummer 20 på *Billboard* Modern Rock Tracks-listen. En rekke fremtredende musikkmagasiner, inkludert *[[Rolling Stone]]*, hyllet *Daydream Nation* som et av tiårets beste album og kalte Sonic Youth for «Hot Band» i sitt «Hot»-nummer. Uheldigvis oppstod det distribusjonsproblemer, og *Daydream Nation* var ofte vanskelig å finne i butikkene. Moore beskrev Enigma som en «cheap-jack Mafioso outfit», og bandet begynte å se etter en avtale med et større plateselskap.

### Geffen: 1990–1999

I 1990 ga Sonic Youth ut *[[Goo (album)|Goo]]*, deres første album for Geffen. Albumet inneholdt singelen «Kool Thing», hvor Public Enemys Chuck D gjorde en gjesteopptreden. Platen ble ansett som mye mer tilgjengelig enn deres tidligere arbeider og ble bandets mest solgte plate til dags dato.

I 1992 ga bandet ut *[[Dirty (Sonic Youth album)|Dirty]]* gjennom plateselskapet DGC. Innflytelsen deres fortsatte med oppdagelsen av den anerkjente skateboard-musikkvideoregissøren Spike Jonze, som de rekrutterte til videoen for «100%». Videoen inneholdt også skateboarderen som ble skuespiller Jason Lee. Denne låten og «JC» omhandler mordet på Joe Cole, en venn som jobbet med Black Flag som roadie.  *Dirty* inkluderer en gjesteopptreden av Ian MacKaye på sporet «Youth Against Fascism» og albumets cover består av et kunstverk av kunstneren Mike Kelley.  I 1993 bidro bandet med sporet «Burning Spear» til AIDS-innsamlingsalbumet *[[No Alternative]]*, produsert av Red Hot Organization.

I 1994 ga bandet ut *[[Experimental Jet Set, Trash and No Star]]*, deres høyest rangerte utgivelse i USA til dags dato, på nr. 34 på ''Billboard'' 200. Moore og Gordons datter, Coco Hayley Moore, ble født senere det året, og mange av sangene fra albumet ble aldri spilt live fordi det aldri var tid til en full turné for å promotere albumet på grunn av Gordons graviditet. I 1994 ga bandet ut en coverversjon av The Carpenters' hit fra 1971, «Superstar», for hyllestalbumet *[[If I Were a Carpenter (tribute album)|If I Were a Carpenter]]*. Bandet var hovedattraksjonen på Lollapalooza-festivalen i 1995 sammen med Hole og Pavement. På den tiden hadde alternativ rock fått betydelig oppmerksomhet i mainstream, og festivalen ble parodiert i *[[The Simpsons]]*-episoden «Homerpalooza» i 1996, som hadde stemmeopptak fra bandet. De fremførte også rulletekstlåten for den episoden.

Albumet *[[Washing Machine]]* ble gitt ut i 1995 og representerte et skifte i Sonic Youths lyd, bort fra deres punkrockrøtter og mot eksperimentelle og lengre jam-baserte arrangementer. Fra og med 1997 ga de ut en serie improvisasjonsalbum samlet under tittelen *SYR* med sangtitler og linjenotater på forskjellige språk. *[[SYR3: Invito al ĉielo]]*, utgitt i 1998, inkluderte Jim O'Rourke, som senere ble et offisielt bandmedlem. Flere sanger fra *SYR*-serien ble lagt til Sonic Youths liveopptredener, og andre inspirerte spor på det neste offisielle Sonic Youth-albumet, *[[A Thousand Leaves]]*, utgitt i 1998.

### Senere DGC-periode: 2000–2006

Den 4. juli 1999 ble Sonic Youths instrumenter og sceneutstyr stjålet under en turné i Orange County, California. Nesten 30 gitarer og basser ble stjålet; noen ble gjenfunnet i løpet av de neste 13 årene. De ga ut albumet *[[NYC Ghosts & Flowers]]* i 2000 og var oppvarmingsband for Pearl Jam under deler av turnéen deres samme år.

I 2001 samarbeidet Sonic Youth med den franske avantgarde-sangeren og poeten Brigitte Fontaine på hennes album *[[Kékéland]]*. Året etter deltok Sonic Youth i den første utgaven av All Tomorrow's Parties-festivalen og kuraterte et samlealbum i forbindelse med festivalen. Albumet *[[Murray Street (album)|Murray Street]]* ble gitt ut i 2002 og markerte tillegget av Jim O'Rourke som fast medlem på gitar, bass og keyboard. I denne perioden deltok bandet i produksjonen av dokumentarfilmen *Kill Your Idols*, regissert og produsert av Scott Crary, som dekket historien til punkrock i New York. Filmen ble utgitt i 2004.

I 2003 ga Sonic Youth ut en delt 7-tommers singel med Erase Errata. Det neste Sonic Youth-albumet, *[[Sonic Nurse]]*, ble også gitt ut i 2004. Bandet skulle opptre på Lollapalooza-turneen i 2004 sammen med artister som Pixies og The Flaming Lips, men turnéen ble kansellert på grunn av dårlig billettsalg. O'Rourke forlot bandet i 2006 og ble erstattet av bassist Mark Ibold for å få støtte til turnéer, men Ibold ble senere et fast medlem. Han hadde tidligere vært en del av Pavement og jobbet med Gordon i Free Kitten.

*[[Rather Ripped]]* ble gitt ut i 2006 og ble ansett som en retur til bandets tidligere lyd, delvis på grunn av O'Rourkes avgang og gjenfinnelsen av noen av instrumentene som hadde blitt stjålet i 1999. Den 9. mai 2006 gjorde Kim og Thurston en gjesteopptreden i WB-ungdomsdramaet «Gilmore Girls» (sesong 6, episode 22), hvor de fremførte en akustisk versjon av sin nye sang «What a Waste» sammen med datteren Coco. Sonic Youth spilte på Bonnaroo-festivalen senere samme år. I desember 2006 ga de ut *[[The Destroyed Room: B-Sides and Rarities]]*. Samlingen inneholdt spor som tidligere kun var tilgjengelige på vinyl, spor fra begrensede samleutgivelser, B-sider til internasjonale singler, og noe materiale som aldri tidligere hadde blitt utgitt. Dette markerte bandets siste Geffen-utgivelse.

### Matador-perioden og oppløsning: 2007–2011

I 2007 ble bandet et av de første store rockebandene til å opptre i Kina da de ble invitert på turné av musikkfirmaet Split Works. I 2008 ga de ut et samlealbum på Starbucks Music, kalt *[[Hits Are for Squares]]*, med spor valgt av andre kjendiser. Senere i 2008 avsluttet Sonic Youth sitt samarbeid med Geffen på grunn av misnøye med hvordan plateselskapet hadde promotert deres siste album. De signerte deretter med det uavhengige plateselskapet Matador Records, som ga ut albumet *[[The Eternal (album)|The Eternal]]* i 2009. I løpet av denne perioden samarbeidet de med John Paul Jones om lydsporet til en forestilling ved Merce Cunningham Dance Company for å hedre selskapets grunnlegger. I 2010 komponerte bandet lydsporet til den franske thriller-dramafilmen *Simon Werner a Disparu*, som hadde premiere på Filmfestivalen i Cannes. Lydsporet ble utgitt i 2011 som *[[SYR9: Simon Werner a Disparu]]*, et bidrag til den eksperimentelle *SYR*-serien.

Den 14. oktober 2011 kunngjorde Kim Gordon og Thurston Moore at de hadde gått fra hverandre etter 27 års ekteskap. Sonic Youths plateselskap Matador forklarte at planene for bandet forble «usikre», til tross for tidligere antydninger om at de ville spille inn nytt materiale senere samme år. Sonic Youth spilte sin siste konsert 14. november 2011 på SWU Music & Arts-festivalen i Itu, São Paulo, Brasil. Uken etter uttalte Lee Ranaldo i et intervju at Sonic Youth ville «avsluttes for en stund».

I november 2013 svarte Ranaldo på spørsmålet om en mulig gjenforening: «Jeg frykter ikke. Alle er opptatt med sine egne prosjekter, dessuten kommer ikke Thurston og Kim særlig godt overens etter bruddet... La [bandet] hvile i fred.» Thurston Moore oppdaterte og klargjorde saken i mai 2014: «Sonic Youth har pause. Bandet er et slags demokrati, og så lenge Kim og jeg jobber med situasjonen vår, kan ikke bandet fungere.» I sin selvbiografi fra 2015, *[[Girl in a Band]]*, refererer Gordon flere ganger til at bandet er oppløst for godt.

## Diskografi
* *Sonic Youth* (EP) (1982, Neutral Records)
* *Confusion Is Sex* (1983)
* *Bad Moon Rising* (1985, Blast First)
* *EVOL* (1986)
* *Sister* (1987)
* *Daydream Nation* (1988, SST)
* *Goo* (1990, Geffen Records)
* *Dirty* (1992)
* *Experimental Jet Set, Trash and No Star* (1994)
* *Washing Machine* (1995)
* *A Thousand Leaves* (1998)
* *SYR4: Goodbye 20th Century* (1999)
* *NYC Ghosts & Flowers* (2000)
* *Murray Street* (2002)
* *Sonic Nurse* (2004)
* *Rather Ripped* (2006)
* *The Eternal* (2009)

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
*