Ulrich von Brockdorff-Rantzau

**Ulrich von Brockdorff-Rantzau** (1869–1928) var en tysk greve, diplomat og politiker (partiløs). Han var statssekretær, senere minister, og dermed leder av utenriksdepartementet fra 1918 til 1919. Han var i 1919 leder av den tyske delegasjonen til fredskonferansen i Paris. Han nektet til sist å underskrive det siste utkastet til fredstraktat, som han karakteriserte som «diktat». Dette førte til regjeringen Scheidemanns avgang.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Han var sønn av den prøyssiske embetsmannen Hermann *Graf zu* («greve til») Rantzau (1840–72) og Juliane von Brockdorff. Begge foreldrene kom fra fra gammel schleswig-holsteinsk adel. Slekten Rantzau kan spores tilbake til 1100-tallet. Den bereiste Johan Rantzau var stattholder i Danmark og til stede ved Martin Luthers opptreden i riksdagen i Worms. Johans sønn, stattholderen Henrik Rantzau, assisterte tre danske konger og forvaltet flere hertugdømmer, blant andre Schleswig-Holstein, Wellingsbüttel og Wandsbek. Han eide 6&nbsp;300 bøker og var kunstsamler og forfatter.Daniel Rantzau kjempet for Danmark mot svenskene og hylles av nasjonaldikteren Oehlenschläger. Portrettet av den franske marskalk Josias Rantzau fantes i Versailles, der fredsforhandlingene fant sted.

Hans grandonkel på morssiden, Ludwig Ulrich Hans baron von Brockdorff (1806–75), en dansk sendemann i Berlin, Madrid og Lisboa, og hans hustru Cäcilie, hvis eneste barn døde i 1866, adopterte i 1873 fire år gamle Ulrich, som fikk dobbeltnavnet «Brockdorff-Rantzau». Fra adoptivforeldrene arvet han landgodset Annettenhöh («Annettes høyde») ved Schleswig.

### Studier
Rantzau studerte jus i Neuchâtel og Freiburg im Breisgau, og ble dr. jur. i 1891. 

### Diplomatisk og politisk karriere
Mellom 1891 og 1893 tjenestegjorde han i den prøyssiske hæren, og ble dimittert som sekondløytnant etter å ha blitt skadet. Han trådte deretter inn i utenrikstjenesten. Fra 1897 til 1901 var han sekretær ved ambassaden i St. Petersburg. I 1901 ble han forflyttet til Wien. Mellom 1909 og 1912 var han tilknyttet generalkonsulatet i Budapest. I 1912 ble han gesandt til Danmark.

Som tysk sendemann i København støttet han bolsjevikenes maktovertagelse i Russland, i håp om å styrke Tysklands stilling i første verdenskrig. Han skrev til den tyske utenriksminister: «*Om det i tide lykkes oss å gjennomføre en revolusjon i Russland, er vi sikre på militær seier og på prøyssisk-tysk verdensherredømme.*» Men så kom det opplysninger om at en russisk revolusjon ikke ville bety at sosialdemokrater tok makten, men derimot de liberale som ville fortsette krigen. Tyskland kom dermed i klemme. Én fløy håpet at tsaren ville inngå en fredsavtale; den andre som Brockdorff-Rantzau tilhørte, holdt fast på planen om å utløse en revolusjon for å destabilisere Russland. De siste gikk seirende ut, og betalte det det kostet å sende Lenin gjennom Tyskland i spesialtog hjem til Russland, med Winston Churchills ord: «*Og nå ville de sende det det mest skitne og det grusomste av alle våpen mot Russland...Lenin i en forseglet jernbanevogn som en [[pest]]basill fra Sveits inn i Russland*».

Fra 1918 var Brockdorff-Rantzau statssekretær og leder av utenriksdepartementet, og fra februar 1919 til juni samme år, med tittelen utenriksminister i Philipp Scheidemanns regjering. Han ledet den tyske delegasjonen under fredsforhandlingene i Paris, som til slutt resulterte i Versaillestraktaten. De alliertes motforslag 20. juni 1919 betegnet han som et «diktat», og nektet å underskrive. Hele regjeringen Scheidemann gikk deretter av.

I september 1922 ble von Brockdorff-Rantzau utnevnt til tysk sendemann i Moskva og deltok deretter i de forhandlinger som i oktober 1925 førte til den tysk-russiske handelsavtale og i april 1926 til den tysk-russiske vennskapsavtale. 

I 1920 utgav Brockdorff-Rantzau under tittelen *Dokumente*, en samling av sine programuttalelser fra sin tid som utenriksminister.

## Referanser