Anglesey

**Anglesey** (walisisk: *Ynys Môn*) er en øy og et grevskap utenfor nordvestkysten av Wales. Den utgjør hoveddelen av hovedområdet kjent som **Isle of Anglesey,** som også omfatter Holy Island (Ynys Gybi) og noen holmer og skjær. Øya ble et eget grevskap 1. april 1996, da den ble utskilt fra Gwynedd. Anglesey tilhører fortsatte det bevarte grevskapet Gwynedd. Grevskapet dekker også andre øyer enn selve Anglesey. Det grenser til Gwynedd og er skilt fra fastlandet av et smalt strede, Menaistredet i sørøst, og er ellers omgitt av Irskesjøen. Holyhead er den største byen, og det administrative sentrum er Llangefni.

Isle of Anglesey har et areal på 712 km² og hadde en befolkning på 69 097 i 2024. Etter Holyhead, som ligger på Holy Island, er de største bosetningene Llangefni i sentrum av Anglesey og Amlwch på nordkysten. Grevskapets økonomi er hovedsakelig basert på jordbruk, energi og turisme, sistnevnte spesielt på kysten. Holyhead er også en viktig fergehavn for den irske hovedstaden Dublin. Grevskapet har den nest høyeste andelen walisktalende i Wales, på 57,2 %, og regnes som et hjertet for walisisk språk (*Y Fro Gymraeg*). 

Kun selve øya Anglesey, med sine 676 km², er den største i Wales og Irskesjøen, og den syvende største i Storbritannia. Nord- og østkysten av øya er kupert, og sør- og vestkysten er generelt slakere; innlandet er svakt kupert. Nord på øya ligger Llyn Alaw, et reservoar med et areal på 4 km², som forsyner den nordlige halvdelen av øya med drikkevann. Holy Island, som ligger utenfor vestkysten av Anglesey, har et lignende landskap, med en kupert nord- og vestkyst og strender i øst og sør. De to større øyene er omgitt av mindre øyer; flere, blant dem South Stack og Puffin Island, er hjem til sjøfuglkolonier. Store deler av fylkets kystlinje er utpekt som et «Område med spesielt vakker natur».

Anglesey har mange forhistoriske monumenter, som gravkammeret Bryn Celli Ddu. Dynastiet Aberffraw i middelalderen, som styrte kongeriket Gwynedd fram til 1283, oppsto på Anglesey og opprettholdt hoff på øya ved (*llysoedd*) i Aberffraw og Rhosyr. Etter erobringen av Wales av Edvard I av Englandble festningen Beaumaris Castle bygget på det sørøstlige hjørnet av Anglesey; i dag er det en del av verdensarvstedet Castles and Town Walls of King Edward in Gwynedd. I løpet av 1800-tallet ble Menaistredet til fastlandet overspannet av to broer: Menai Suspension Bridge, designet av Thomas Telford i 1826, og Britannia Bridge, opprinnelig designet av Robert Stephenson i 1850.

Anglesey var vertskap for den nasjonale kulturmønstringen Eisteddfod i 1999.

## Toponymi

Det engelske navnet på Anglesey kan være avledet fra norrønt, enten *Ǫngullsey*, «Krokøya», eller *Ǫnglisey*, «Ǫnglis øy» Ingen historisk person med navn Ǫngli eller Ǫngull blitt registrert, men stedsnavnet ble brukt av norrøne nordboere og vikinger så tidlig som på 1000-tallet og senere tatt i bruk av normannerne under deres invasjoner av Gwynedd. Den tradisjonelle folkeetymologien som leser navnet som «Island of the Angles» («Anglernes øy»)kan forklare den normanniske bruken, men har ellers ingen verdi; navnet på anglerne i seg selv er sannsynligvis beslektet med formen på halvøya Angeln. Alle disse stammer til syvende og sist fra den foreslåtte urindoeuropeiske rotordet **ank-* («å bøye, bøye, vinkle»). Gjennom 1700- og 1800-tallet og inn i det 20. århundre ble det vanligvis stavet *Anglesea* i dokumenter, en stavemåte som fortsatt brukes av og til i dag.

*Ynys Môn*, øyas walisiske navn, dukket først opp i det latinske navnet *Mona* fra forskjellige romerske kilder. Øya var også kjent blant angelsakserne som *Monez*. Den brittonske originalen ble tidligere antatt å bety «Kuøya».

Navnet er sannsynligvis beslektet med det gæliske navnet på Isle of Man, *Mannin* (*Manaw* på walisisk), vanligvis avledet fra et keltisk ord for «fjell» (gjenspeiles i walisisk *mynydd*, bretonsk *menez* og skotsk-gælisk *monadh*), fra et urkeltisk **moniyos*.

Poetiske navn for øya Anglesey er blant annet den gamle walisiske *Ynys Dywyll* (skyggefull eller mørk øy) for dens tidligere lunder og *Ynys y Cedairn* (de modiges øy) for dens kongelige hoff; Gerald av Wales’ *Môn Mam Cymru* («Môn, Wales' mor») for dens landbruk; og *Y fêl Ynys* (honningøy).

## Geografi

Anglesey er en lavtliggende øy med lave åser jevnt fordelt over nord. De seks høyeste er Holyhead Mountain, 220 meter; Mynydd Bodafon, 178 meter; Mynydd Eilian, 177 meter; Mynydd y Garn, 170 meter; Bwrdd Arthur, 164 meter; og Mynydd Llwydiarth, 158 meter. Mot sør og sørøst er øya adskilt fra det walisiske fastlandet av Menaistredet, som strekker seg 25 km og på sitt smaleste er omtrent 250 meter bredt. I alle andre retninger er øya omgitt av Irskesjøen. Med sine 676 km2 er den den 52. største øya i Europa og bare fem km2 mindre enn hovedøya Singapore.
 

Det finnes noen få naturlige innsjøer, hovedsakelig i vest, som Llyn Llywenan, den største på øya, Llyn Coron, og Cors Cerrig y Daran, men elvene er få og små. Det er to store vannforsyningsreservoarer som drives av Welsh Water. Disse er Llyn Alaw nord på øya og Llyn Cefni midt på øya, som får vann fra kilden til Afon Cefni.

Klimaet er fuktig (men mindre enn i det nærliggende fjellrike Gwynedd) og generelt jevnt takket være Golfstrømmen. Landet er av varierende kvalitet og har sannsynligvis mistet noe fruktbarhet. Anglesey har den nordligste olivenlunden i Europa og antagelig i verden.

Angleseys kystområder er langt mer folkerike enn det indre av øya. Det største samfunnet er Holyhead, som ligger på Holy Island og hadde en befolkning på 12 084 ved folketellingen i Storbritannia i 2021. Det etterfølges av Amlwch (3 697), Llanfair-Mathafarn-Eithaf (3 085) og byen Menai Bridge (3 046), som har navn etter broen, alle ligger på kysten av øya Anglesey. Det største samfunnet i det indre av Anglesey er Llangefni (5 500), som er grevskapsbyen; den nest største er Llanfihangel Ysgeifiog (1 711).

Byen Amlwch ligger nordøst på øya og var en gang i stor grad industrialisert, etter å ha vokst på 1700-tallet for å støtte en stor kobbergruveindustri på Parys-fjellet.

Landsbyen Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch, som ligger på Angelsey, er kjent for å ha verdens lengste stedsnavn.

## Historie
### Forhistorie

Historien om bosetningen til lokalbefolkningen på Anglesey starter i steinalderen i mesolittisk tid. Anglesey og resten av de britiske øyer var ubeboelige i tiden etter siste istiden. Det var ikke før for 12 000 år siden at de britiske øyer ble mulig å oppholde på på. De eldste stedene på Anglesey som er undersøkt arkeologisk er blant annet Trwyn Du (walisisk: «Svart nese») ved Aberffraw. Dette steinalderstedet som ligger ved bukta Aberffraw Bay (*Porth Terfyn*) ble begravet under en «kantstein» fra bronsealderen som ble bygget ca. 2000 f.Kr. Gravhaugen som er omtrent 9 meter i diameter og opptil 0,6 meter i høyden, dekket et materiale som ble avsatt fra tidlig mesolittisk tid; det arkeologiske funnet dateres til 7000 f.Kr.

Etter årtusener hvor de britiske øyer hadde en sivilisasjon av jegere og samlere, ble de første bofaste som bygget seg hus og dannet små landsbyene fra 4000 f.Kr. Neolittiske bosetninger (bondesteinalderen) ble bygget i form av lange hus, og på Anglesey er en av de første landsbyene i Wales, den ble bygget ved Llanfaethlu. Et eksempel på en fast bosetning på Anglesey er en gravhaug bygget fra bronsealderen, Bryn Celli Ddu (engelsk: *Dark Grove Hill*). Haugen som bygynte som et hengemonument rundt 3000 f.Kr. og ble tilpasset flere ganger i løpet av et årtusen. Hengemonumenter er en type jordbygg som ble reist i den neolittiske perioden på de britiske øyer og har ingen tilsvarende i det kontinentale Europa. De har ofte en sirkulær jordvoll på opptil 20 meter i diameter og en grøft inne i haugen.

Det finnes en rekke megalittiske monumenter (svære steinsettinger) og bautasteiner (stående steiner) i grevskapet, som er klare vitnesbyrd om menneskers tilstedeværelse i forhistorisk tid. Plas Newydd ligger i nærheten av en av 28 dysser som fortsatt finnes på høylandet med utsikt over havet. *De walisiske triadene* (en samling av middelaldertekster som har bevart fragmenter av walisisk folkeminne, mytologi og tradisjonell historie i grupper på tre)  hevder at øya Anglesey en gang var en del av fastlandet.

### Bronsealder til romertid

Etter neolittisk tid begynte bronsealderen (ca. 2200 f.Kr. – 800 f.Kr.). Noen steder var i kontinuerlig brukt i tusenvis av år fra opprinnelige hengemonumenter, deretter i jernalderen, og noen av disse stedene ble senere tilpasset av kelterne til befestede bygdeborger og ble til slutt brukt i romertiden (ca. 100 e.Kr.) som rundhus. Castell Bryn Gwyn (engelsk: White hill castle, også kalt Bryn Beddau, eller «gravenes høyde») nær Llanidan er en sirkulær leire- og grusvolle dekket med gress, fortsatt rundt 1,5 meter høy og utvendig dekket av steinmurer, som omgir et flatt område med en diameter på rundt 54 meter. Det er et eksempel på et neolittisk sted som ble en omgjort til bygdeborg som ble brukt fram til romertiden av ordovikere, den lokale stammen som ble beseiret i kamp av en romersk legion (ca. 78 e.Kr.). Monumenter fra bronsealderen ble også bygget over hele de britiske øyer. I denne perioden ble Mynydd Bach, et vardelignende byggverk i sørvestlige Anglesey brukt. Det er et forhistorisk gravmonument fra klokkebegerkulturen.

I jernalderen bygde kelterne hytter, også kjent som rundhus. Disse ble etablert i nærheten av de tidligere bosetningene. Noen hytter med inngjerdede murer ble oppdaget ved bredden av elven (walisisk: *afon*) Gwna i nærheten. Et eksempel på en godt bevart hyttesirkel er over Cymyran-stredet på Holy Island. Hyttesirklene på Holyhead-fjellet (walisisk: *Tŷ Mawr / Cytiau'r Gwyddelod*, «stort hus «/ «irske hytter») ble bebodd av oldtidens keltere og ble først benyttet før jernalderen, ca. 1000 f.Kr. Jernalderen på Anglesey begynte etter 500 f.Kr. Arkeologisk forskning oppdaget skall fra albuskjell som ble funnet fra 200 f.Kr. på en vegg ved Tŷ Mawr og keramikk fra romertiden fra 200- til 300-tallet e.Kr. Noen av disse hyttene ble fortsatt brukt til landbruksformål så sent som på 600-tallet.
 Den første arkeologiske utgravningen av Ty Mawr ble utført av William Owen Stanley fra Penrhos, Anglesey (sønn av Baron Stanley av Alderley).

### Romersk okkupasjon
Historisk sett har Anglesey lenge vært assosiert med druidene. Den romerske erobringen av Anglesey begynte i år 60 e.Kr. da den romerske generalen Gaius Suetonius Paulinus, fast bestemt på å bryte druidenes makt, angrep øya ved hjelp av sin amfibiske bataviske kontingent av leiesoldater som et overraskende fortroppangrep og deretter ødela druidenes helligdommer og *nemeta* (hellige lunder). Nyheten om Boudiccas opprør nådde ham like etter seieren, noe som fikk ham til å trekke tilbake hæren sin før han konsoliderte erobringen. Øya ble endelig brakt inn i Romerriket av Gnaeus Julius Agricola, den romerske guvernøren i Britannia, i år 78 e.Kr. Under den romerske okkupasjonen var området kjent for kobbergruvedrift. Fundamentene til Caer Gybi, en borg i Holyhead, er romerske, og den nåværende veien fra Holyhead til Llanfairpwllgwyngyll var opprinnelig en romersk vei. Øya ble gruppert av geografen Ptolemaios med Irland («Hibernia») snarere enn med Britannia («Albion»).

### Kongeriket Gwynedd og huset Aberffraw

Etter at romerne forlot de britiske øyer tidlig på 400-tallet, koloniserte irske pirater Anglesey og den nærliggende halvøya Llŷn. Som svar på dette kom Cunedda ap Edern, en gododdinsk krigsherre fra området som i dag er sørlige Skottland, til Anglesey og begynte å fordrive irene. Dette ble videreført av sønnen hans Einion Yrth ap Cunedda og barnebarnet Cadwallon Lawhir ap Einion; de siste irske inntrengerne ble endelig beseiret i kamp i 470.

I løpet av 800-tallet ble Wales forent av kong Rhodri Mawr som delte landet inn i minst tre provinser mellom sønnene sine. Han ga Gwynedd til sønnen Anarawd ap Rhodri, som grunnla det middelalderske walisiske dynastiet, huset Aberffraw på Anglesey. Øya hadde en god forsvarsposisjon, og dermed ble Aberffraw stedet for det kongelige hoffet (walisisk: *Llys*) i kongeriket Gwynedd. Bortsett fra ødeleggende danske angrep i 853 og 968 i Aberffraw, forble den hovedstad fram til 1200-tallet, etter at Rhodri Mawr hadde flyttet familiens sete fra Caernarfon og bygget et kongelig palass i Aberffraw i 873. 

Selv om det var norrøne bosetninger og besittelser i Dublin og Man, og Irskesjøen var behersket av sjøgående vikingskip, ble Anglesey aldri betydelig rammet. *[[Sagalitteraturen]] * omtaler ulike slag og trefninger. Etter at England ble erobret av normannerne, ble etterhvert også Wales og til sist Anglesey angrepet. Den norske kongen Magnus Berrføtt vant et slag mot anglo-normannere der tidlig på 1100-tallet, men det fikk ingen politisk betydning. Da Edvard I av England gjennomførte et planlagt underleggelse av Wales, som ble befestet ved å bygge solide festninger, blant annet Beaumaris Castle, på 1200-tallet.

Anglesey (med Holy Island) er et av de 13 tradisjonelle grevskapene i Wales. I middelalderen, før erobringen av Wales i 1283, hadde *Môn* ofte perioder med midlertidig uavhengighet, da det ofte ble testamentert til kongenes arvinger som et underkongerike av Gwynedd. Et eksempel på dette var Llywelyn ap Iorwerth på 1200-tallet som ble kalt fyrsten av Aberffraw. Etter den normanniske invasjonen av Wales var en av de siste gangene dette skjedde noen år etter 1171, etter Owain Gwynedds død, da øya ble arvet av Rhodri ab Owain Gwynedd, og mellom 1246 og rundt 1255 da den ble gitt til Owain Goch som hans andel av kongeriket. Etter erobringen av Wales av Edvard I av England, ble Anglesey et grevskap i henhold til *[[Rhuddlan-statuttene]]* av 1284. Hittil hadde den blitt delt inn i *cantrefi* (områdene) Aberffraw, Rhosyr og Cemaes.

I løpet av 1294, som et opprør fra det tidligere huset Aberffraw, angrep fyrst Madog ap Llywelyn kong Edward Is festning i Nord-Wales. Som en direkte respons ble Beaumaris Castle bygget for å kontrollere Edwards interesser i Anglesey, men på 1320-tallet ble bygningen forlatt og aldri fullført. Festningen ble beleiret av Owain Glyndŵr tidlig på 1400-tallet. Det ble ødelagt i 1609; imidlertid kjøpte den 6. vicomte Bulkeley festningen fra kronen i 1807, og det har vært åpent for publikum under kronens vergemål siden 1925,[60][61] og er nå en vernet bygning av grad I.

### 1600- til 1900-tallet

På grunn av sin geografiske nærhet hadde Anglesey (og spesielt Holyhead) nære kulturelle bånd med Irland gjennom de senere delene av denne perioden. En studie fra 2023 i *The Welsh History Review* av historikeren Adam N. Coward framhever sammenkoblingen mellom godseierfamilier i Irland og Anglesey mellom 1600- og 1900-tallet, med forbindelser som spenner fra nær geografisk nærhet og delte transportnettverk til ekteskap og familiebånd. Et eksempel, bemerket artikkelen, er at hertugen av Ormonde i 1663 skrev fra Dublin Castle til lord Bulkley av Baron Hill, Anglesey, som hadde blitt utnevnt til vicomte Bulkeley av Cashel i 1644, om å bringe rapphøns fra Anglesey til Irland for å settes til jakt.

### 1900-tallet

Shire Hall i Llangefni ble ferdigstilt i 1899, og fungerte som hovedkvarter for grevskapsrådet på Anglesey. Under første verdenskrig besøkte den presbyterianske presten og kjendispredikanten John Williams øya som en del av et forsøk på å rekruttere unge menn som frivillige til krigen. Ved krigens slutt hadde rundt 1000 av øyas menn dødd i aktiv tjeneste. Øyas beliggenhet gjorde den ideell for å overvåke tyske ubåter i Irskesjøen, med et halvt dusin luftskip basert på flyvåpenets stasjon RAF Mona. Tyske krigsfanger ble holdt på øya. 

I 1936 åpnet Det nasjonale foreningen for forebygging av grusomhet mot barn (NSPCC) sin første avdeling på Anglesey.

Under andre verdenskrig mottok Anglesey italienske krigsfanger. Øya ble også utpekt som mottakssone og var hjemsted for evakuerte barn fra Liverpool og Manchester. 

I 1971 åpnet Rio Tinto Zinc Corporation og British Insulated Callender's Cables et aluminiumsmelteverk med en årlig produksjon på 100 000 tonn, med det amerikanske selskapet Kaiser Aluminum and Chemical Corporation som en 30 prosent partner.[66]

In 1971, a 100,000 ton per annum aluminum smelter was opened by Rio Tinto Zinc Corporation and British Insulated Callender's Cables with Kaiser Aluminum and Chemical Corporation as a 30 per cent partner.

## Økonomi

Turisme er nå den viktigste økonomiske aktiviteten. Jordbruk kommer på andreplass, og lokale meierier er noen av de mest produktive i regionen.

Hovedindustrien er begrenset til Holyhead (*Caergybi*), som fram til 30. september 2009 støttet et aluminiumsmelteverk, og Amlwch-området, en gang en kobbergruveby. I nærheten lå Wylfa kjernekraftverk og et tidligere utvinningsanlegg for brom. Byggingen begynte i 1963, og de to Wylfa-reaktorene begynte å produsere kraft i 1971. Den ene reaktoren ble tatt ut av drift i 2012, den andre i 2015.

Anglesey har tre vindparker på land. Det var planer om å installere tidevannsturbiner nær The Skerries utenfor nordkysten, og et større biomasseanlegg på Holy Island (*Ynys Gybi*). Utvikling av slike lavkarbonenergianlegg til sitt fulle potensial er en del av Anglesey Energy Island-prosjektet.

Da aluminiumsverket stengte i september 2009, ble arbeidsstyrken redusert fra 450 til 80, et stort slag for øyas økonomi, spesielt for Holyhead. Royal Air Force-stasjonen RAF Valley (*Y Fali*) huser flyskolen RAF Fast Jet Training School og 22 Sqn Search and Rescue Helicopters, som begge sysselsetter rundt 500 sivile. RAF Valley er nå hovedkvarteret for 22 Sqn Search and Rescue.

Utvalget av mindre industrier finnes hovedsakelig i industri- og næringsparker som Llangefni og Gaerwen. Øya ligger på en av hovedveiene fra Storbritannia til Irland, via ferger fra Holyhead på Holy Island til Irland ved Dún Laoghaire og Dublin havn.

## Referanser


## Litteratur
* Chisholm, Hugh, red. (1911): «Anglesey», *Encyclopædia Britannica*. Bind 2 (11. utg.). Cambridge University Press; s. 17–18.
* Lile, Emma (2005): "Fox Hunting (Wales), Collins, Tony; Martin, John; Vamplew, Wray, red.: *Encyclopedia of Traditional British Rural Sports*. Sports Reference series. Routledge. ISBN 978-0-415-35224-6; s. 125.
* Lile, Emma (2005): "Football (Wales)", Collins, Tony; Martin, John; Vamplew, Wray, red.: *Encyclopedia of Traditional British Rural Sports*, Sports Reference series, Routledge, ISBN 978-0-415-35224-6; s. 120–121.
* Pretty, David A. (2005): *Anglesey: The Concise History*, bind. 1, Histories of Wales, University of Wales Press, ISBN 978-0708319437; s. 111.

## Eksterne lenker
*