Ole Paus

**Ole Christian [[Paus]]** (1947–2023) var en norsk visesanger, lyriker og forfatter. Han var med å starte visebølgen og ble en av dens mest nyskapende skikkelser. Hans verk spente fra nidviser og protestsanger til kjærlighetssanger og salmetolkninger. Han utga 40 musikkalbum, romaner, dikt, revyer, reiseskildringer og librettoer. En rød tråd var et særegent individualistisk, samfunnskritisk og opprørsk ståsted der han stod «uredd opp for de svakeste mot makta». Paus sang konsekvent på norsk, også i en tid da få andre moderne musikere gjorde det.

Paus ble født i Oslo i en familie med røtter i embetsaristokratiet og nære bånd til Henrik Ibsen, som fra den industrielle revolusjon hadde vært stålmagnater i Oslo. Faren, generalen Ole (von) Paus, var oppvokst i Wien, der bestefaren Thorleif hadde vært norsk konsul og møtt Paus' jødiske bestemor Ella. Paus vokste opp i en familie preget av oppbrudd, i skyggen av krig og flukt. I 1949 flyttet familien til et krigsherjet Hamburg, der faren var i Tysklandsbrigaden og der moren ble smittet av polio og døde da Ole var fire. I 1960-årene markerte han seg i språkstriden som ung lederskikkelse i riksmålsbevegelsen og som en av Anders Langes «hundegutter», men regnet seg selv som anarkist. Han var skoleflink på gymnaset, men ble ingen vellykket student.

I 1967 begynte han å opptre som visesanger i Oslo, et yrke som ikke «eksisterte på den tiden», og ble i 1969 oppdaget av «Alfene» Prøysen og Cranner. Han platedebuterte i 1970 med *[[Der ute – der inne]]*, med 18 viser om bymiljøet i Oslo. Året etter ga han ut diktsamlingen *[[Tekster fra en trapp]]*, oppmuntret av Prøysen. Paus hadde som ung tilhørighet på høyresiden, men inntok en mer fri stilling i 1970-årenes kulturlandskap. Hans tidlige album viste en kreativ inspirasjon fra visesang, jazz og rock. Han markerte seg med tekster med skarp sosial brodd og sympati for samfunnets utstøtte, marginaliserte og ensomme, «alle oss som ikke klarte å hamle opp med tilværelsen», uttrykt i sanger som «Merkelige Mira» eller «Kajsas sang». Gjennom Henny Moan ble Paus del av miljøet rundt Jens Bjørneboe og André Bjerke. I 1972 kjøpte han villaen Eikvold på Veierland, og skrev sangen «Veierland». Han inspirerte Ketil Bjørnstad til *[[Leve Patagonia]]*, og hadde selv rollen som Hans Jæger. Mot slutten av 1970-årene laget han den satiriske musikalske avisen *[[Paus-posten|Pausposten]]* og drev plateselskapet Zarepta. 1980- og 1990-årene markerte en lyrisk vending, med samarbeid med Jonas Fjeld og sanger som «Engler i sneen», «Tordensky» og «Innerst i sjelen». Fra 1991 markerte han seg som salmetolker. «Mitt lille land» ble omtalt som «den nye nasjonalhymnen» etter 22. juli. Med sønnen Marcus laget han barneoperaer, kirkemusikk og eksperimentelle verk.

*Minerva* skrev at Paus «hadde en unik posisjon blant norske kunstnere. Sangene han skrev berørte mange, og spente fra ettertenksomme hymner til satiriske nidviser. Sett i lys av sine mange aktive år og sin sjangerkrysning, må han kunne anses som Norges mest betydningsfulle trubadur». Paus' livsverk hadde ifølge Asbjørn Bakke «en forunderlig og egenrådig underklang av en annen tid», og han ble kalt «borgerskapets refser og utrettelige *[[enfant terrible]]*» og den siste bohem; både Prøysen og Bjørneboe så ham som sin arvtager. Den uferdige selvbiografien *[[#Selvbiografien For en mann|For en mann]]* var «like mye en fortelling om storfamilien Paus som [...] historien om en av Norges mest folkekjære visesangere og rabulister». Der skrev han om metaforiske landskaper som fra ungdommen skulle prege hele livet hans: «Det var avsindige stup og vidunderlige avgrunner, en verden der poeter og tyver, artister og gjøglere smeltet sammen til en ny og hemmelig skapelsesberetning. Borgerlig skyldfølelse ble brensel til bålet som bare nakne sjeler finner varme ved».

## Familien Paus

Ole Paus var sønn av generalmajor Ole Otto Cicin von Paus (1910–2003) og Else Corneliussen (1916–1951). Slekten Paus trådte frem som aristokratisk presteslekt fra middelalderbyen Oslo på 1500-tallet. Navnet, det middelnedertyske ordet for pave, er trolig selv en satirisk metafor i betydningen «den gudfryktige». Slekten hadde siden begynnelsen av 1600-tallet stått fremst i det Ibsenforsker Jon Nygaard kaller et «sammenfiltret embetsaristokrati» av prester og jurister som styrte Øvre Telemark. Det var en meritokratisk preget elite kjennetegnet av utdanning og virksomhet i kirkens og statens tjeneste, men også en nøysom etos og mer moralsk lederskap enn økonomisk kapital, og toppen av den sosiale orden i Øvre Telemark fra 16- til 1800-tallet; den *er* staten for befolkningen i Øvre Telemark. Ole Paus' familiegren etablerte seg mot slutten av 1700-tallet som byborgere og skipsredere i Skien – de var Henrik Ibsens nærmeste slektninger – og under den industrielle revolusjon som stålmagnater langs Akerselva i Christiania, der oldefaren Ole Paus startet firmaet av samme navn. Ole Paus' nærmeste familie oppstod imidlertid i Wien, dit farfaren – eventyreren Thorleif (von) Paus – flyttet i 1902 og møtte Paus' jødiske farmor som skulle bli den senere visesangerens viktigste omsorgsperson. Arvid Skancke-Knutsen skriver at «beretningen om Paus' egen slekt står sentralt» i Paus' ufullendte selvbiografi *[[Ole Paus#Selvbiografien For en mann|For en mann]]* og «er et anslag til noe nærmest monumentalt».

### Skipperen som ble Henrik Ibsens bestefar

Den første med navnet Ole Paus, tipp-tipp-oldefaren Ole Paus (1766–1855), brøt med familiens tradisjon som embetsmenn i Øvre Telemark, en stor og naturskjønn, men avsidesliggende og sparsomt befolket region som siden tidlig på 1600-tallet hadde vært styrt av et puritansk og nøysomt «sammenfiltret embetsaristokrati» på en håndfull familier som i 200 år hadde monopolisert alle embeter som prester og jurister, som ofte gikk i arv, og der familien Paus var den fremste. Han dro som tolvåring i 1778 fra fødebygda Lårdal til det som da var en av Norges viktigste og mest dynamiske og internasjonalt orienterte sjøfartsbyer, Skien, ble tatt inn i huset hos farens fetter Christopher Blom og opplært i skipperyrket, tok borgerskap i Skien i 1788 og giftet seg i 1798 med den 28 år gamle enken Johanne Ibsen, Knud Ibsens mor, året etter Henrich Ibsens forlis med skuta «Caritas» ved Hesnes. Gjennom ekteskapet ble han også svoger til eidsvollsmannen Didrich von Cappelen, Skiensdistriktets rikeste mann. Han kjøpte i 1799 lystgården Rising i Gjerpen fra svogerens søster etter å ha solgt Ibsenhuset i Løvestrædet, som han overtok fra Johannes første ektefelle. Som både Knud Ibsens sosiale far og Marichen Altenburgs onkel – hun var datter av hans søster Hedevig – var han den eneste bestefaren Henrik Ibsen kjente i barndommen. Den tett sammenvevde storfamilien til søskenparet fra Lårdal – Ole og Hedevig Paus – på Rising og i Altenburggården var Henrik Ibsens nærmeste slektninger, og begge Ibsens foreldre var oppvokst i familien, nærmest som sosiale søsken. Etter at alle barna hans hadde flyttet til Skien og gjort byborgere av seg solgte Oles og Hedevigs far Cornelius Paus slektsgården i Lårdal – den gamle sorenskrivergården Håtveit som forfedrene hadde styrt Øvre Telemark fra – og døde hos datteren i Altenburggården i 1799, samme år som «faster Ploug» flyttet inn.

Yngstesønnen, visesangerens tippoldefar Christopher Blom Paus (1810–1898), gikk en annen vei enn sine to juristbrødre Henrik Johan Paus og Christian Cornelius Paus, som ble amtmann i Bratsberg og huskes som modell for byfogd Peter Stockmann i *[[En folkefiende]]*. Christopher fulgte femten år gammel den tretten år eldre halvbroren Knud Ibsen inn i forretningslivet og startet karrieren som handelsbetjent hos Knud da broren etablerte virksomhet som detalj- og trelasthandler i Skien i 1825. Christopher bodde i Stockmanngården sammen med broren Knud og kusinen Marichen da nevøen Henrik Ibsen ble født der i 1828. Etter at Knud fikk økonomiske problemer var han den av brødrene som i størst grad tok seg av storebroren, og eide huset på Snipetorp der Ibsenfamilien bodde fra 1843. Han ble senere en av Skiens ledende skipsredere, satset på skip som gikk i emigrantfart, ansatte i 1864 nevøen Ole Paus Ibsen som styrmann på emigrantskipet «Neptunus» og var også direktør for Skiens Sparebank.

Henrik Ibsen kom til å ha lite kontakt med sine foreldre og søsken som voksen, men var mer villig til å ha kontakt med sine slektninger i familien Paus – det vil si onklene og tantene og deres familier. Ibsen var i Christopher Paus' gullbryllup, som ble feiret hos sønnen Ole Paus i Pilestredet i 1895 – den siste familiesammenkomsten Ibsen deltok i. En rekke figurer, motiver og hendelser i skuespill som *[[Peer Gynt]]*, *[[Gengangere]]*, *[[En folkefiende]]*, *[[Vildanden]]*, *[[Rosmersholm]]* og *[[Hedda Gabler]]* var inspirert av familiemedlemmer og familietradisjoner innen familiekretsen Paus–Altenburg–Ibsen, og hendelser på Pausfamiliens gård Rising tidlig på 1800-tallet (se nærmere om familien Paus i Ibsens drama). Utover enkelthendelser, karaktertrekk og lån av enkelte navn – som Hedvig – representerer familien Paus i Ibsens verk først og først embetsmannsslekten; Ibsenforsker Jon Nygaard skriver at fremveksten av «den nye puritanske embetsmannsstaten [med] embetsmanns- og forvalterånden fra Øvre Telemark, familien Paus» er et hovedtema i Ibsens verk. Om slektningen Henrik Ibsen har Ole Paus uttalt: «Jeg fascineres over blandingen av fullstendig opprører og fullstendig borgerlig i Ibsen. Han snakker både det høyborgerlige språk og det anarkistiske språk uten aksent. Imponerende!»

### Stålmagnaten, eventyreren og den jødiske flyktningen

Stålmagnaten Ole Paus (1846–1931) – visesangerens oldefar og Henrik Ibsens fetter – vokste opp i Skien, gikk i handelslære i utlandet og flyttet som ung mann til den fremadstormende hovedstaden Christiania. Han var en aktiv deltager i den industrielle revolusjon i Norge og etablerte i 1872 det landskjente jern- og stålfirmaet Ole Paus. I 1881 etablerte han med sine to brødre Den Norske Hesteskosømfabrik, som overtok det tidligere Foss Spinderi ved Akerselva fra Thorvald Meyer, etablerte filial i London og bygget fabrikk i Hamburg. Han var administrerende direktør – tilsvarende styreformann – i Den norske Creditbank og en av eierne av Christiania Stålverk, som ville gjøre Norge selvforsynt med stål. Han giftet seg med Birgitte Schou, en kusine av industrimagnaten Halvor Schou. Familien Schous industrivirksomhet, Hjula Væverier, lå ved siden av hans egen fabrikk ved Akerselva. Birgittes bror var også bestyrer for Hjula Væverier. I dag gjenstår bare «Hønse-Lovisas hus» av det tidligere fabrikkanlegget eid av Ole Paus' oldefar med samme navn. Oskar Braatens roman *[[Ungen (skuespill)|Ungen]]* er fra den tiden Ole Paus eide huset, og Braaten sa at han så for seg at «Hønse-Lovisa» bodde der. Ole Paus fikk i 1907 bygget den slottslignende Pausvillaen på Bygdøy, en villa som siden både var bolig for Terboven under andre verdenskrig og som nå eies av Petter Stordalen. Ole Paus og hans bror Karl L. Paus førte fra tidlig på 1900-tallet med stor nidkjærhet rettssaker mot personer som ikke tilhørte embetsmannsslekten Paus for å hindre dem i å bruke familienavnet, og forfulgte en bokholder og en gartner og hans familie med advokater i nesten 50 år.

Visesangerens farfar Thorleif Paus (1881–1976) – som i Østerrike-Ungarn het Thorleif von Paus – ble omtalt av barnebarnet som en munter eventyrer og «mannen som reiste jorden rundt for å finne seg selv», men som levde et uansvarlig liv og ofte sviktet sine nærmeste. Hans livshistorie speiler både tiltrekningskraften og fallgruvene i et liv der eventyr og personlig frihet stod i første rekke. Ole Paus skriver i selvbiografien at han kjenner seg igjen i farfaren: «Uansett hva han begynte med, endte det som et fluktforsøk». Thorleif Paus vokste opp i Pilestredet 28 i Christiania, i en bygård faren eide, der også bestefaren Christopher Blom Paus bodde de siste årene og der de hadde besøk fra Henrik Ibsen i hans barndom. Mens storebroren Christopher Blom Paus fulgte faren inn i en mer tradisjonell forretningskarriere og tok over familiens stålfirma i Oslo – også kalt Ole Paus – fikk den yngre sønnen Thorleif mer frihet til å gå sin egen vei. Han tok offisersutdannelse ved Krigsskolen og innledet som 21-åring i 1902 et 16 år langt eventyr i Østerrike-Ungarn, da han ble knyttet til det svensk–norske generalkonsulatet i Wien. Han tok over stillingen som konsulatsekretær og en av konsulatets to ansatte – ved siden av generalkonsul Carl Neufeldt – fra den fargerike eventyreren Georg Wedel-Jarlsberg, en annen ung mann som hadde reist ut i verden. Han stod midt i begivenhetene da Norge løsrev seg fra Sverige og ble bare 23 år gammel plutselig Norges eneste diplomatiske utsending til stormakten Østerrike-Ungarn, med ansvar for å oppnå anerkjennelse av Norges uavhengighet fra et av Europas viktigste land. Han var Norges yngste sendemann eller ambassadør noensinne. Thorleif Paus var siden visekonsul og fungerende generalkonsul i Wien til 1918, samtidig som han engasjerte seg i jern- og stålindustriforetagender eid av faren, rederier og andre forretninger. Hans diplomatiske rolle gav ham tilgang til de høyeste samfunnslagene i Østerrike-Ungarn og han møtte Frans Josef I, Karl I, erkehertug Franz Ferdinand og andre medlemmer av keiserfamilien ved en rekke anledninger. Han reiste også mye rundt i det østerriksk-ungarske imperiet for å promotere norsk næringsliv og eksportindustri. I 1914 var Paus under en slik reise til Balkan eneste skandinaviske øyenvitne til Skuddene i Sarajevo som utløste første verdenskrig.

I Wien møtte Thorleif Paus det som skulle bli Ole Paus' bestemor og viktigste omsorgsperson, Gabrielle Stein (1883–1971), som ble kalt Ella og som Ole kalte Mullerl. Thorleif von Paus og Gabrielle Stein giftet seg i det lutherske trossamfunnet i Wien 8. april 1908, og fikk en stor sølvbolle i bryllupsgave av Thorleifs venn Roald Amundsen. Ella var datter av den jødiske advokaten August Stein (1852–1890) og Josefine Elisabeth Wagner (1850–1933), som hadde katolsk bakgrunn. August og Josefine giftet seg i det jødiske trossamfunnet i Wien i 1877. Samme år meldte August seg ut av det jødiske trossamfunnet og lot i 1885/86 seg selv og sine frem til da «konfesjonsløse» barn døpe i den katolske statsreligionen. Samme dag som han ble døpt i 1886 giftet August og Josefine seg også på nytt etter katolsk ritus i Stefansdomen, etter å ha vært gift i ni år. August var oppvokst i sentrum av det jødiske kvartalet rundt Judenplatz i bydelen Innere Stadt, der faren Alois Stein (1817–1884) var ull- og bomullsvarefabrikant og manufakturhandler og siden «privatier», dvs. velstående privatmann, mens morfaren var sjoḥét for det jødiske trossamfunnet i Wien; begge foreldrene tilhørte jødiske familier fra Bratislavaområdet. Karoline forble medlem av det jødiske trossamfunnet frem til sin død i 1899, og Ellas besteforeldre er begravet på den gamle jødiske gravlunden på Zentralfriedhof i Wien; graven eksisterer fremdeles. Josefine var datter av Joseph Eduard Wagner, som var linnedhandler i Wien, og Louise Ernest. Ella mistet faren sin da hun var syv år gammel og mye tyder på at morens søster Louise Cicin (1849–1929) trådte støttende til. Det er mulig at Ella bodde hos tanten som barn og ung kvinne. Louise hadde tilsynelatende ikke egne barn og var enke etter bankieren Rocco Cicin (1840–1878), som var fra Šibenik (Sebenico) i Dalmatia (Kroatia), litt nord for Split, og som tilhørte en katolsk familie med røtter i venetiansk-dalmatisk adel. Da Ella og Thorleif giftet seg i 1908 ble Ella omtalt i den norske ekteskapsannonsen med navnet *von Cicin-Stein*, begge Ellas barn fikk Cicin som mellomnavn og Louise Cicin var både gudmor og navngiver til datteren Helvig Louise. Ella måtte konvertere – motstrebende – til protestantismen før hun fikk gifte seg med den norske konsulen. Ole Paus skrev at mens Thorleif «lot seg rive med av absolutt alt som smakte av eventyr» og var «en munter livsnyter med vind i alle seil og storbyens gleder rett forut, var bruden vakker og stille, hun fant sine største gleder i musikk, litteratur og kunsthistorie, og det franske leksikonet *[[Éditions Larousse|Larousse]]*». Thorleif og Ella ble skilt i 1918, Ella ble værende i Wien med de to barna på åtte og ni og Thorleif dro hjem til Norge. «Så ble da disse tre stående i livet hennes: musikken, litteraturen og barna. Men størst av dem var barna», skrev Paus om bestemoren. Det skulle gå mange år før de da voksne barna tok opp igjen kontakten med faren.

Selv om Ella ble katolsk døpt som toåring hadde hun i sin barndom kontakt med det jødiske miljøet, med slektninger – ikke minst farmoren, oppvokst i en dypt religiøs jødisk familie – som var praktiserende jøder i hennes oppvekst. Da nazistene rykket inn i Østerrike i 1938 ble hennes situasjon prekær – som såkalt halvjøde var hun fortsatt utsatt for diskriminering i et nazistisk styrt Østerrike, og fremtiden var svært usikker i et land preget av antisemittiske angrep og propaganda. I 1938 reiste hun og datteren Helvig fra Østerrike for godt, til eksmannen Thorleifs hjemland, 20 år etter at de ble skilt. Bare to år etter å ha flyktet til Norge levde hun igjen under nazistisk styre, men fordi hun var «halvjøde» som hadde giftet seg ikke-jødisk og ikke var medlem av det jødiske trossamfunnet falt hun akkurat utenfor den definisjonen nazistene opererte med i sin forfølgelse av jøder i Norge, og som ble brukt under jødedeportasjonene. Mye tyder på at hun fortrengte deler av sin personlige historie og bakgrunn. Ellas familie hadde på mange måter prøvd å rømme fra sin jødiske bakgrunn og bli integrert i et katolsk majoritetssamfunn fra før hun ble født, på flukt fra antisemittisme og i søken etter sosialt avansement i et rigid Østerrike-Ungarn. I sin biografi *For en mann* skrev Ole Paus at familien aldri snakket om Ellas familie i Østerrike, og at det eneste han visste om hennes familie var navnet på hennes bror Otto,: «Han hadde bare én svakhet i livet, han led av en ustoppelig begeistring for kasinoer og veddeløpsbaner (...) bortsett fra grandonkel Otto ble ingen i Mullerls familie noen gang nevnt eller omtalt». Faren Ole Ottos taushet om sin jødiske morsslekt og barndomsmiljø blir enda mer slående i lys av hans sterke slektshistoriske interesse, som han utelukkende fokuserte på sin norske farsslekt og skrev en 11-binds historie over. Samtidig var slik taushet på ingen måte uvanlig; etter Holocaust og delvis før var det mange med jødisk bakgrunn som valgte – eller følte seg tvunget – til å tie om sine jødiske røtter. Tausheten kan dermed også forstås som uttrykk for et mer utbredt, historisk betinget traume. Ella var en reservert personlighet som gjenskapte barndommens Wien i en liten leilighet i Oslo, som hun knapt forlot:

Thorleif Paus var fra 1921 gift med operasangeren Dagny Schjelderup og fra 1935 med den danske enkegrevinnen Ella Moltke af Nør (1899–1986), datter av Valdemar Glückstadt, og som tilhørte Danmarks ledende jødiske forretningsdynasti. Hun hadde vært gift med den danske greven Erik Moltke og blitt enke som 23-åring i 1922. Thorleif Paus bodde fra 1936 til 1964 som godseier i Skåne der han eide Kvesarums slott og herregården Ejratal, var en lidenskapelig jeger og friluftsmann, foretok reiser i bl.a. Afrika og bodde de siste årene i København. Han oppkalte sin yndlingshund Rikki-Tikki-Tavi etter Rudyard Kiplings figur fra *[[Jungelboken]]*. I Wien var han aktiv i ledelsen av Det keiserlige og kongelige geografiske selskapet. Under andre verdenskrig tok Thorleif Paus imot mange norske flyktninger på Kvesarum, og det ble opprettet en norsk flyktningleir under norsk befal i nærheten av slottet.

Ole Paus skrev at bestefarens tredje ektefelle – den andre Ella Paus, som kalte seg Ella Moltke Paus for å skille seg fra mannens ekskone – var kjederøyker, hadde et voldsomt temperament og levde sammen med Thorleif i et langt og hatefullt samliv på slottet og godset i Sverige. Da Ole Paus var tolv år fortalte grevinnen ham at «i hele din familie er du den eneste jeg liker». Ole Paus skrev at «etter hvert likte jeg tante Ella svært godt (...) visst var hun ondskapsfull og nådeløs når hun satte i gang med utskjellingen sin, men hun var morsom også, og fullstendig hensynsløs og fryktløs.»

I biografien siterer Ole Paus en historie fra bestefarens åttiårsdag: 

Thorleif Paus drev sitt handelsfirma Thorleif Paus A/S til 1952 og var fra 1932 til 1950 hovedaksjonær og styreformann i A/S Ellingsøya Fiskemelfabrikk og A/S Søndmøre Sildolje- og Guanofabrik, begge i Ålesund. Familiefirmaet Ole Paus – senere kalt Pausco og flyttet til London – ble overtatt av Thorleifs storebror Christopher Blom Paus og nevø Per Paus, som var gift med Hedevig Wedel-Jarlsberg. De siste generasjonene flyttet i etterkrigstiden fokuset fra stål til rederi- og petroleumsvirksomhet. Femte generasjons eiere er rederarvingene (Wilh. Wilhelmsen) Pontine og Olympia Paus. Thorleif Paus var også fetter til en annen norsk godseier i Sverige, Herman Paus, som var gift med grevinne Tatiana Tolstoy-Paus, Leo Tolstojs siste gjenlevende barnebarn, og som eide godset Herresta. Han var tremenning til statsminister Sigurd Ibsen og til den minst like fargerike «kosmopolitten» grev Christopher Paus i Roma, skaperen av Paus-samlingen i Nasjonalmuseet, og som inspirerte ham til å ta navnetillegget «von» i 1902.

### Generalen fra Wien

Visesangerens far ble født i gjestehuset Villa Königsalm i Senftenberg nær Wien i 1910 under navnet Ole Otto Cicin von Paus. Han ble oppkalt etter sin farfar, stålmagnaten Ole Paus i Christiania, etter sin østerrikske onkel og gudfar Otto Stein, og med det dalmatiske navnet Cicin etter grandtanten Louise Cicin. Som offiser og offentlig person i Norge brukte han navnet Ole Paus, men i familien ble han kalt Otto. Han var pliktoppfyllende og streng, en markert kontrast til både sin ustadige, muntre eventyrerfar og sin egen rabulistsønn. Samtidig skulle han også bli en fraværende far som ikke forstod sin sønn, og han var ifølge sønnen en rotløs mann. Det var «som om vi kom fra to ulike verdener» sa sønnen. I 2020 sa Ole Paus at lærdommen han tok fra sitt forhold til faren var at «det er for sent når det er for sent» og at «det er en haug med samtaler som jeg fryktelig gjerne skulle hatt med far».

Ole Otto Paus vokste opp i Wien og het offisielt het *von Paus* frem til navneleddet «von» ble forbudt i Østerrike i 1919. Han hadde en ett år eldre storesøster, Helvig Louise Cicin von Paus (f. 1909); senere, i voksen alder, skulle han gjennom farens siste ekteskap bli stebror til den danske greven Erik Moltke (f. 1922). Da Otto ble født bodde familien i Marokkanergasse 18 i ambassadestrøket i Wien – tilfeldigvis på nøyaktig samme adresse som hovedpersonen i TV-serien *[[Rex (TV-serie)|Rex]]*. Senere flyttet familien Paus til en stor villa med adressen Auhofstraße 78C, som idag ligger rett ved siden av den lokale steinerskolen, der de i generalens barndom hadde besøk av Fridtjof Nansen og Roald Amundsen. Foreldrene annonserte flere ganger etter tysktalende barnepiker «af bedre familie» i norske aviser.

Da Otto var åtte år gammel ble foreldrene skilt og faren Thorleif flyttet tilbake til Norge i 1918. Otto og søsteren ble boende med moren i Wien, og det skulle gå mange år før de så faren igjen. Ella oppdro barna som alenemor og flyttet til en mer beskjeden leilighet i Wittegasse 8, som lå rett rundt kvartalet fra praktvillaen familien hadde bodd i før. Otto gikk på den prestisjefulle skolen Theresianum.

I 1929 flyttet 19 år gamle Otto Paus til Norge for å begynne på offisersutdanning ved Krigsskolen. Det var på denne tiden at Otto ble til Ole. Han kunne ikke et ord norsk, men ordene kom etterhvert, og han utmerket seg i idrett. Faren Thorleif bodde da i Oslo, men sønnen hadde brutt med ham og ville ikke ha noe med ham å gjøre – tiår senere skulle generalens skuffelse over sin egen sønns livsvalg føre til et brudd også mellom dem. I 1938 kom også moren og søsteren til Norge, som flyktninger fra Anschluss. Siden Thorleif hadde flyttet til slottet sitt i Sverige fikk de bo i hans leilighet i Frederik Stangs gate 40 på Frogner.

Under kampene i 1940 var daværende løytnant Ole Paus adjutant for forsvarssjef Otto Ruge og flyktet til Nord-Norge sammen med resten av den øverste forsvarsledelsen. Under kampene lovet han seg å forsone seg med faren Thorleif hvis han kom helskinnet gjennom krigen. Han tok seg senere over til Storbritannia der han ble knyttet til Forsvarets overkommando og var med å bygge opp Etterretningstjenesten som sjef for hæravdelingen i gruppe for offensiv etterretning.

I det norske eksilmiljøet i London møtte han Else Corneliussen fra Oslo, og de ble gift i St. Margarets kirke (Westminster) i begynnelsen av 1944. Hun jobbet i Luftfartsdirektoratet i London-regjeringen og var niese av en av den norske eksilregjeringens øverste militære ledere: admiral og daværende sjef for Marinen, senere forsvarssjef Elias Corneliussen. Hun hadde vært sekretær for Carl Gustav Fleischer og var den som fant ham etter selvmordet i 1942. Elses søster i Norge ble i 1944 gift med en av lederne for Milorg Kai Holst, som døde under mystiske omstendigheter sommeren 1945. Else var datter av industrilederen Ragnar Corneliussen (1887–1938) og Monna Morgenstierne Roll (1891–1976), som også skulle bli en viktig omsorgsperson for sitt barnebarn, den senere visesangeren. Monna var datter av idrettspioneren og friluftsmannen Emil Roll, som omtales som en fantastisk skikkelse og som skapte Tuddal Høyfjellshotell, der han siden skjøt seg i 1934 – Emil Rolls fargerike livshistorie er skildret av Paus i selvbiografien. Hun var etterkommer av regjeringsadvokat Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne og fortalte ofte om sine nære slektninger Oda Krohg, Bokken Lasson, Hauk og Per Aabel.

Ole Paus kom tilbake til Norge som major i 1945, og fikk straks sentrale roller i gjenoppbyggingen av det norske Forsvaret. I 1940- og begynnelsen av 1950-årene forsøkte den daværende etterretningsoffiseren også å oppklare omstendighetene rundt svogeren Holsts død, men forsvarssjefen, general Ole Berg, hans gamle sjef fra Generalstaben før krigen, rådet ham til å la saken ligge og sa at det var «livsfarlig» å foreta videre undersøkelser. Da jobben som sjef for Etterretningstjenesten skulle besettes etter andre verdenskrig var han en av favorittene, men jobben gikk til Vilhelm Evang som ble innstilt foran ham. Senere skulle han likevel få andre viktige oppgaver.

## Barndom i skyggen av krig

### Frederik Stangs gate
Ole Paus ble født i 1947 i Oslo og bodde de første årene i farfarens leilighet i Frederik Stangs gate 40, der foreldrene Ole og Else hadde flyttet inn hos Oles farmor og tante etter å ha kommet hjem fra London i 1945. Oles storebror Hans Peter – som senere skulle bli den sveitsiske finansmannen Jean Pierre Paus – ble født i London i 1945. Farfaren bodde til vanlig på slottet sitt i Sverige, men ses å ha brukt leiligheten som norsk adresse for seg selv og sitt firma Thorleif Paus A/S i denne perioden. Ved dåpen var farens fetter Richard Andvord Ole Paus' gudfar.

### Tysklandsbrigaden
Paus skrev at «i 1949 dro far til Tyskland for å tjenestegjøre i Tysklandsbrigaden. Mor og storebroren min Peter og jeg fulgte med. Vi bodde i utkanten av Hamburg i en liten landsby med kasernelignende hus. Jeg husker bare små glimt fra Tyskland, ikke ordentlige minner: en lekebil, en sandkasse, lukten av en traktor, lyden av en damestemme, men ingen bilder av mor. Jeg husker ikke moren min, og det plager meg. Tyskland var knust. Kamphandlingene var over, krigen var borte, og det ble stille. Men sammen med stillheten krøp epidemiene ut av ruiner og slagmarker og spredde død og redsel blant de levende. En av de grådigste blant disse var polioepidemien. Den herjet Europa og skapte død og krøplinger overalt hvor den kom. Mor og jeg ble smittet. Jeg var heldig, jeg fikk bare et ondskapsfullt lite kjærtegn langs høyresiden, men mor forsvant inn i et langt og smertefullt sykeleie før hun til slutt ble lagt i en jernlunge på Ullevål sykehus, og der døde hun. Da var jeg fire år gammel».

Willy Pedersen skriver at «den ellers så sindige faren reagerer med et langt skrik, før han gir seg over til stille gråt. Denne stillheten skulle også fortsette, det ble ikke snakket mer om moren».

### «Barndom på hybel i Wien»

Etter morens død tok farmoren Ella og tanten Helvig seg av barnebarna Ole og Peter, som kalte farmoren Mullerl. Fra 1953 var faren borte i tre år på grunn av sin tjeneste som Norges militærattaché i Stockholm og Helsingfors 1953–1956. Ole Paus har sagt om faren: «Min far ble veldig deprimert da mor døde. Han trengte nok å komme seg litt vekk. Alt i alt har vi hatt et godt forhold, og jeg var veldig glad i ham, men vi var også veldig ulike på mange områder, som om vi kom fra to ulike verdener». Da faren var i Stockholm bodde Ole i Oslo med farmoren og tanten.

I begynnelsen av 1950-årene solgte farfaren leiligheten i Oslo som Oles familie bodde i. I 1951 flyttet familien fra Frederik Stangs gate til en av Luftforsvarets byggelags leiligheter i Flyveien på Hovseter, et nytt, modernistisk bygg tegnet av Erling Viksjø. Moren rakk akkurat å flytte inn før hun døde. I begynnelsen bodde også farmoren og tanten i leiligheten; senere fikk de sin egen, mindre leilighet i det samme byggelaget i Flyveien 15. De fikk hentet møblene og eiendelene sine fra Wien, som utrolig nok hadde overlevd to tiår, et nazistisk diktatur og en verdenskrig på et lager: «Møbeltransporten fra Wien rykket inn med hele den habsburgske verden på slep». Farmorens leilighet ble det nærmeste han kom et barndomshjem. «Jeg tilbragte på en måte barndommen på hybel i Wien», har Ole Paus sagt om hjemmet som var fullt av wienerkultur og en bestemor som «orienterte seg kun etter værmeldingen i Wien».

Som barn hadde Ole Paus et snev av polio og var derfor dårlig til beins og satt derfor mye stille og hørte på radio:

Paus sa at «jeg skrev salmer selv, jeg, som barn. Veldig ortodokse og gammeltestamentlige. Det fineste jeg visste å si, var 'Vår Herre Jesu Kristi nåde'». Som femåring fikk kristentroen en knekk da Paus hørte Ole Hallesbys helvetespreken i 1953. Hans nye helt ble Thorbjørn Egner fra *[[Barnetimen for de minste]]*. 

Det året rømte han hjemmefra, fra bestemoren og tanten på Hovseter.

Luftforsvarets byggelag ble bygget for å skaffe leiligheter til de norske flygerheltene som vendte hjem fra England, og bestod av seks lave blokker. Paus skrev at «alle flygerheltene hadde pene koner som het Wendy og Deborah, og de snakket norsk med tung engelsk aksent, den peneste av dem alle het Elisabeth, og hun var norsk, og hun var det peneste jeg visste, dessuten var hun moren til bestevennen min som het Johan. Faren til Johan het Werner, Werner Christie het han, og han var jagerflyger og den største flygerhelten av dem alle». 

Som barn ble Ole Paus venn med to krigsseilere som bodde i Hovseterskogen, Karsten og Henry. De bodde i en hytte de hadde laget selv, noe som var en kilde til konflikter med offiserene i nabolaget. En dag hadde noen av offiserene i Luftforsvarets byggelag satt fyr på hytta, og Karsten og Henry var borte:

Farmoren ville at han skulle spille piano:

Senere kjøpte han sin første gitar for 110 kroner i Frelsesarmeens Musikkforretning på Majorstuen: «Jeg satt med gitaren på fanget og det kriblet i magen og jeg visste ikke helt hva jeg skulle gjøre med noe så vakkert.»

I 1955 var Ole på åtte og Peter på ti på sommerferie på farfarens herregård Ejratal i Skåne.

Da faren kom for å hente dem hadde han med en ung dansk dame og hennes far, som presenterte seg som onkel Max – den danske legen Max Petri. «Jeg heter Susanne. Men kall meg bare Susu», sa hun. 24 år gamle Susanne fra København skulle det året bli hans stemor; hun var 21 år yngre enn den daværende obersten Ole Otto Paus. «Far og Susu giftet seg i København den høsten», skrev Paus. I 1957 fikk Ole og Peter en lillebror: «et nyfødt barn som skulle hete Thorleif etter bestefar, og en hundevalp som var en fødselsgave fra bestefar. Hundevalpen var oppkalt etter bestefars yndlingshund gjennom alle tider og het Rikki Tiki Tavi og var antagelig den mest uønskede fødselsgaven i hele Hedmark fylke det året. Men bortsett fra Rikki Tiki Tavi tror jeg at far var en lykkelig mann». Thorleif skulle senere følge faren inn i offiserslivet og ble kaptein og adjutant for forsvarssjef Fredrik Bull-Hansen i 1980-årene.

Ole Paus bodde nesten tre år i Elverum fra 1956 etter at faren ble oberst og sjef for Øst-Oppland kombinerte regiment nr. 5. Familien bodde da i et hus som het Majorboligen. Faren var svært mye borte i forbindelse med jobben, men forsøkte virkelig å skape en familie, skrev Paus. Etter å ha blitt «flasket opp på Goethe, Friedrich Schiller og Hermann Hesse» av bestemoren møtte Ole Paus første gang popmusikk, i en platebutikk i Elverum i 1956 eller 1957, da han hørte Little Richard og «Tutti Frutti» for første gang.

Rundt 1959 flyttet Ole Paus tilbake til tanten Helvig i Oslo. I 1961 ble faren knyttet til Forsvarsstaben og flyttet til Fritzners gate 19 på Frogner, der Paus bodde de neste årene. Familien bodde i fjerde etasje, der de var naboer med Finn Hiorthøy.

Da faren ble utnevnt til general og øverstkommanderende i Midt-Norge i 1964 flyttet familien til Trondheim, der familien bodde i Kommandantboligen på Singsaker. De overtok huset etter general Herman Fredrik Zeiner-Gundersen, som ble forsvarssjef og formann for NATOs militærkomité. Ole Paus sa at «det var et kolossalt hus. Mørkt og vakkert, med klassiske trepaneler, og peis i hallen. Det gikk en bratt trapp opp i annen etasje, og på toppen av trappa var det et digert maleri av min oldefar. Jeg var russ i Trondheim. Da jeg gikk opp den trappa seine kvelder og så bildet av oldefar, føltes det som å få en ørefik.»

Ole Paus flyttet tilbake til Oslo da han ble student i midten av 1960-årene. Faren flyttet tilbake til Oslo i 1971 da han ble Norges representant i NATOs nordkommando og dermed den nordmannen med høyest rang i NATO.

## Ungdom i en brytningstid
### «Tumulus Cadaveris»
Ole Paus gikk ett år på Oslo katedralskole fra 1962 til 1963, men fullførte examen artium ved Trondheim katedralskole i 1965. På Oslo katedralskole ble han bestevenn med Ulf Andenæs, som skrev:

Paus skrev 

I den ufullendte selvbiografien *[[Ole Paus#Selvbiografien For en mann|For en mann]]* – som avbrytes av hans egen død – skulle han 60 år senere vende tilbake til Vår Frelsers gravlund:

### Riksmålsungdom, anarkist og «hundegutt»

Det året han gikk på Oslo katedralskole ble han offentlig kjent som en de unge lederskikkelsene i riksmålsbevegelsen, og han deltok aktivt i språkdebatten på høyden av den norske språkstriden. For riksmålsbevegelsen ble kampen for riksmålet opplevd som en kamp for kulturen, og en kamp mot autoritære og kulturløse strømninger. Derfor trakk riksmålsbevegelsen til seg både den tradisjonelle høyresiden og gamle eliter, men også en del kulturpersonligheter som var tiltrukket av individualistisk og anarkistisk tenkning, og motkulturelle miljøer som antroposofibevegelsen. Lars Roar Langslet nevnte Paus som en av lederne for gymnasiastopprøret mot samnorsk. Han grunnla Oslo Katedralskoles riksmålsforening og ble foreningens første formann i januar 1963. Foreningen fikk femti medlemmer ved oppstarten, og André Bjerke deltok med foredrag på stiftelsesmøtet. Stiftelsen ble omtalt i rikspressen, som også er første gang Ole Paus nevnes offentlig; i styret satt også Oles bror, Peter Paus. Senere i 1963 var Paus sammen med skuespillerne Liv Ullmann og Knut Wigert hovedtaler ved en av de største demonstrasjonene under den norske språkstriden, «mot samnorskinfiltrasjonen i skolene»; rundt 800 gymnasiaster deltok i demonstrasjonen, som fikk bred omtale i rikspressen. *[[Frisprog]]* trykket et lengre referat av Paus' tale, der han understreket at den dansk-norske litteraturen og språket oppstod gjennom 400 års fruktbart fellesskap og mente samnorskpolitikken er udemokratisk og misforstått nasjonalisme: «Det verste med samnorsken, ved siden av dens berserkgang mot det norske sprog, er at samnorsken er tvangspolitikk og fullt ut strider mot de demokratiske prinsipper i Norge». Paus var positiv til nynorskens betydning for norsk kultur. Paus var avbildet i flere aviser ved siden av en galge med en lærebokdukke som skulle representere samnorsken. Paus og to andre riksmålsungdommer møtte også undervisningsminister Helge Sivertsen for å kreve endring av reglene for «sprogbruken i skolen». I et intervju med Ottar Grepstad i 2021 fortalte Paus at han nærmest vokste opp i Foreldreaksjonen mot samnorsk. Både farmoren Ella og tanten Helvig, og mormoren Monna, var svært aktive i aksjonen og engasjert i saken. «Det var en veldig idealisme i det vi gjorde, og det var noe som var større enn oss» fortalte Paus.

Ole Paus markerte seg i 1960-årene med konservative synspunkter i norsk offentlighet. I 1964 kritiserte han norsk presses kritiske dekning av den amerikanske republikanske presidentkandidaten Barry Goldwater og mente pressen lot «Sovjets meninger slippe til for fullt». Samme år var han undertegner av oppropet «Til norsk ungdom» som protesterte mot at «Sovjet-Unionens diktator» Khrusjtsjov skulle ønskes velkommen i Norge.

Som ungdom i begynnelsen av 1960-årene ble Paus en del av kretsen rundt Anders Lange, de såkalte «hundeguttene» (etter Langes avis *[[Hundeavisen]]*), unge, svært konservative menn som Lange omgav seg med. Hundeguttene har blitt omtalt som høyresidens svar på 1960-årenes ungdomsopprør. Hundeguttene var «unge aktivister på høyresiden, tiltalt av Langes anti-kommunistiske ideologi og frie livsførsel. Etter sigende kommer 'hundeguttene' når Lange plystrer. De gjør alt han ber om, fra å mate grisene på Trollstein til å dele ut løpesedler. De kommer fra alle samfunnslag». Paus ble introdusert til Lange av bestevennen Ulf. I et intervju med Torgny Amdam fortalte han at han og Ulf da de ble kjent med Lange selv regnet seg som anarkister. Selv om han senere kom til å ta avstand fra Langes politiske etterfølgere, fremhevet han Langes betydning for ham personlig. Han sa til NRK i 2015 at Lange var «en fryktelig fin fyr» og «vanvittig fargerik», selv om han startet «det som ble selve helvete» [Frp]:

I et annet intervju fortalte han:

Som student var han aktiv i Den Konservative Studenterforening (DKSF) fra 1967 og i 1970 var han med i redaksjonen i DKSFs avis *[[Minerva (norsk tidsskrift)|Minerva]]* sammen med Ulf Andenæs. Senere i 1970 hadde *Minerva* en notis om at «Ole Paus har måttet trekke seg tilbake fra redaksjonen for å ofre seg for mer kunstneriske oppgaver». Samtidig skal han ha vært redaktør for det anarkistiske (eller «borgerlig-anarkistiske») organet *Svarte Fane*. Terje Emberland beskriver *Svarte Fane* som «en provokasjon støttet av [...] Libertas [som] representerte en borgerlig-liberalistisk 'jeg må få gjøre hva jeg vil'-'livsstilsanarkisme'» og som «hadde mer med Paus’ bakgrunn i Anders Langes hundegutter å gjøre enn med den frihetlige sosialismen».

### «Fyll, ordrenekt og tjuvperm»
Som ungdom drømte Paus om å bli fallskjermjeger. Hans-Olav Thyvold sa at dette var et ønske om å gå i farens fotspor, og at «det var tøft gjort, for han hadde hatt polio da han var liten, så han var ikke stor og sterk, men han var seig». Han trente mye i forkant, men strøk på opptaksprøven på grunn av dårlig syn. Resten av militærtjenesten var preget av «fyll, ordrenekt og tjuvperm», og den daværende generalsønnen tilbrakte mye av tiden i vaktarresten.

## Gjennombruddet

### Dolphins

Etter militærtjenesten prøvde Ole Paus seg på ulike studier ved Universitetet i Oslo. En artikkel i *Morgenbladet* fra 1967 opplyste at han hadde studert jus og engelsk. Han prøvde også å komme inn på teaterskole i England. Han var skoleflink på gymnaset, men ble etter eget utsagn ingen vellykket student på universitetet. Han skriver: «I løpet av min tid på universitetet kan jeg ikke huske at jeg studerte i det hele tatt. Jeg var immatrikulert, det var i grunnen mitt eneste bidrag til universitetet. Ellers er det å fortelle at jeg strøk tre ganger til forberedende før jeg omsider klarte å bestå. Deretter fikk jeg plass ved Historisk fakultet, men da det nærmet seg eksamen i historie grunnfag, ble jeg nektet adgang fordi jeg nesten aldri hadde vært til stede på forelesningene. Nok en gang var det Ulf Andenæs som reddet meg. Ulf gikk rett og slett i forbønn for meg, og under sterk tvil fikk jeg lov til å gå opp til eksamen likevel. Utrolig nok endte det med en god eksamen i historie, men der og da visste jeg at jeg var fjernere fra en akademisk utdannelse enn noen gang før». I et intervju sa han: «Familien mente at jeg skulle utfylle rekken av embetsmenn. Himmelen skal vite at jeg forsøkte». I denne perioden begynte han å oppsøke nye sammenhenger.

Paus fortalte selv hvordan han sommeren 1965 ble kjent med Ole Hauki, som noen måneder senere skulle bli Viseklubben Dolphins' far. Paus var nitten år og akkurat ferdig med gymnaset, Hauki var tretti og hjemvendt fra Amerika.

Året etter møtet med Ole Hauki begynte Ole Paus å opptre med egne viser på arrangementer i Oslo. I den aller første omtalen av ham som visesanger, i *Morgenbladet* i 1967, het det:

Paus har fortalt at familien ikke ønsket at han skulle drive med musikk. Til NRK fortalte han i 2020 at da han begynte med visesang i slutten av 1960-årene var det «virkelig ikke noe yrke (...) vi hadde to visesangere i Norge, og det var Alf Prøysen og Vidar Sandbeck, og det holdt. De hørte bygde-Norge til og de hørte *[[Barnetimen]]* til». Familiens skepsis til hans visesangerkarriere varte gjennom mye av 1970-årene. En onkel som var direktør i Den norske Amerikalinje – Arne Mørch Hansson, som var gift med morens søster Margarete Corneliussen – sa at den eneste grunnen til at nevøen overlevde var at det nå var kommet en ny og kjøpekraftig gruppe fra slummen i Oslo som kjøpte musikken hans. Agnes Moxnes sa at «oppbruddene betydde etterhvert også en vending bort fra en familie med våpenskjold og et slektstre pyntet med navn som Ibsen, Munthe og Morgenstierne, en tradisjon og en forventning godt holdt i hevd av onkel Per.» Onkel Per var farens fetter Per Paus, som hadde arvet familiens stålbedrift, også kalt Ole Paus, og som var det uformelle overhodet for familiens stålgrosserergren i visesangerens barndom:

En rekke mentorer som Alf Cranner, Alf Prøysen, Henny Moan, André Bjerke og Jens Bjørneboe skulle etterhvert bli viktige for ham: «Frem til da var skam den mest fremtredende følelsen knyttet til det jeg holdt på med. Min borgerlige familie ville noe annet med meg». Han sa: «Visesangere eksisterte ikke på den tiden. Jeg studerte og lot som jeg gjorde alt annet, men Alf (Cranner) sa at visene hadde verdi i seg selv. Det hadde ikke jeg tenkt på.»

Ulf Andenæs skrev:

### Chantal
Sent på 1960-tallet ble Ole Paus stormende forelsket i franske Chantal, som han møtte på sommerskole i England. Han tok gitaren med seg og ble med henne over kanalen, til Frankrike. «Han dro for å finne lykke, men fant ensomhet. Chantal viste seg snart å være mer opptatt av studier enn av ham. Han (...) satt alene i et fremmed land der han ikke kunne språket. Alt han hadde, var en gitar og en haug med tanker (...) etter et par måneder haiket han hjemover. Da han kom til Puttgarden og fergen til Danmark, ble han stående igjen. Han hadde ikke penger. Mens Ole ventet over natten på neste båt, så han en svær trailer med 'Paus' skrevet på siden. Av sjåføren fikk han vite at den var eid av en fjern slektning som drev med hestesport. Han fikk lov til å gjemme seg blant hestene. Det var mye sjø, båten danset av sted, og han skrev 'Inger Lise danser samba' for å få tiden til å gå. Den skulle den mest kjente låta på debutalbumet», skriver Bakke.

### Oppdaget av Cranner og Prøysen

Forelskelsen i Chantal, sangene om henne og et møte med visesangeren Alf Cranner fikk avgjørende betydning.

Ole hadde blitt kastet ut av Blindern Studenterhjem og bodde da i sin mormor Monnas hus i Niels Henrik Abels vei 29 like ved, og inviterte Cranner hjem på nachspiel etter en konsert på Blindern. Paus fortalte selv om møtet:

23 år gammel debuterte han i 1970 med platen *[[Der ute – der inne]]*, som bestod av 18 viser om bymiljøet. Det har blitt sagt at *Der ute – der inne* satte standarden for norsk visekunst i 1970-årene. Alf Cranner skrev en artikkel på baksiden av platen der han ikke la skjul på sin store begeistring for den unge visesangeren: «I disse små visene blir små og store bagateller gjort om til vesentligheter. Hva som er inn eller ut får man spørre andre folk om. At Ole P. likevel er så til de grader nålevende er lissom ikke hans skyld. På den måten er det blitt en samling byviser som virker uanstrengte – sosialt engasjerte viser uten at dette egentlig var meningen. De er på samme tid gammeldagse og moderne, som Ole P. selv, og derfor hans naturlige måte å uttrykke seg på. Lån ham øre!». Paus sa at visene «handlet om alle oss som ikke klarte å hamle opp med tilværelsen».

Gjennom Cranner ble Paus god venn med Alf Prøysen, som også ble en viktig mentor; de møttes første gang i leiligheten til Cranners mor i Oslo. Prøysen rådet Paus til å gi ut en diktsamling, og noe av det siste han gjorde var å introdusere Paus for forlaget Tiden. I 1971, året etter Prøysens død, utkom Paus' første bok, diktsamlingen *Tekster fra en trapp*. Cranner og Prøysen introduserte ham til Erik Bye, som sørget for at Paus fikk spille i NRK.

Albumet *[[Garman (album)|Garman]]* (1972), som han spilte inn sammen med flere musikere fra Pussycats, står som et tidlig høydepunkt i Paus' produksjon. Han viser her en tydelig inspirasjon fra Bob Dylan. Blant sangene på albumet er «Nå kommer jeg og tar deg», «Leieboer» og «Ingenting å være redd for». Paus viste tidlig en interesse for utstøtte og marginaliserte i samfunnet, som uttrykt i visene «Jacobs vise» (1972), «Merkelige Mira» (1973) og «Kajsas sang» (1974), en «stille hyllest til ei jente på asyl, kanskje med psykisk utviklingshemning».

Paus innledet også et samarbeid med forfatteren, lyrikeren og dramatikeren Gunnar Bull Gundersen. Cranner introduserte ham også til en av etterkrigstidens største lyrikere, Harald Sverdrup, som igjen ledet ham til Hans Børli. «Sistnevnte var en sky mann som helst ville fortelle langsomt i verseform, men bygutten og skogens dikter fant hverandre. Av Børli lærte Ole Paus å bruke de minste ordene om de største tingene. Snart hadde han også forfatterne André Bjerke og Jens Bjørneboe hengende rundt kjøkkenbordet. Alle disse var blant etterkrigstidens mest markante i norsk kulturliv. De var mye eldre enn Paus, selv om en del av ham var jevnaldrende, kanskje til og med eldre. De ga ham av tiden sin. Han drakk og hadde lange samtaler med dem. De lyttet til visene hans, lot ham tonesette diktene deres og åpnet sine tanker og drømmer for ham. Slik hjalp de Ole Paus med å finne døren til sin egen verden. Armene deres var vidåpne, og han kastet seg begjærlig i dem. Men kan det også ha vært omvendt? At det var slik at de flokket seg rundt ham? For de må ha sett at den unge mannen var deres like», skriver Bakke.

Fra begynnelsen sang og skrev Ole Paus konsekvent på norsk. Han har selv sagt at det rundt 1970 ble oppfattet som nærmest uhørt å synge rock på norsk og at viser om livet i bymiljøer, viser på norsk som tok opp ekte mennesker og sosiale problemer var noe helt nytt.

Thyvold vektlegger også det språkpolitiske fellesskapet mellom Ole Paus og hans mye eldre mentorer som viktig, og Erik Bye som en veldig viktig døråpner. Thyvold sa at «Erik Bye, også gammel riksmålsmann, tok Ole Paus under sine vinger, og hver eneste sending var det en låt med Ole Paus. Samtidig holdt Ole hoff i en leilighet på Frogner – etter disse Erik Bye-sendingene var det fullt av alle kjendiser som hadde vært på det, på nachspiel – og Erik Bye var veldig opptatt av hva Ole mente, hva han drev med. Både Erik Bye, André Bjerke, Alf Prøysen og Jens Bjørneboe så altså på Ole som en arvtager, og de så på det som viktig – altså hvordan vi skulle bringe tradisjonen med å skrive norske, gode visetekster videre, og de var alle enige om at Ole var det store, hvite håpet».

Selv om Ole Paus senere skulle bli kjent for en rusten og forpint stemme hadde han som ung visesanger en klar og klassisk pen stemme. Han fortalte i 2013 at «jeg hadde en veldig klar stemme, men det var mange år av livet hvor jeg var flink til å røyke, drikke og være sent oppe, og det satte sitt spor igjen i stemmen». Paus kan høres i et opptak fra 1970 i NRK-programmet *Znikk Znakk: Med Ole Paus* fra 1983.

## 1970-årene
### Henny Moan, André Bjerke, Jens Bjørneboe, Veierland og ''Våpenløs''

Nyttårsaften 1971 møtte Ole Paus skuespilleren Henny Moan, André Bjerkes daværende ektefelle. Etter at hun ble skilt fra Bjerke ble Paus og Moan kjærester og samboere på Jar i Bærum, i huset hun tidligere delte med Bjerke i Bjerkelundsveien 45, og de fikk sønnen Sole i 1973. Paus var da i midten av 20-årene mens Henny Moan var elleve år eldre og en av landets mest kjente film- og teaterskuespillere. Paus har uttalt at «jeg var jo på rømmen fra et bedrestilt borgerlig hjem, mens Henny åpnet en verden som jeg overhodet ikke hadde vært i nærheten av. Hun tok meg inn i teaterverdenen, inn i litteraturverdenen, inn i musikkverdenen, og alle hennes venner ble mine venner. En vanvittig generøsitet. Hvis det er noen jeg kan takke for at livet ble som det ble, er det Henny Moan». Paus ble også en farsfigur for Moans og André Bjerkes datter Vilde Bjerke, som sa at «han var som en far i fem år. Han spilte nyskrevne tekster for meg og inspirerte meg til å spille gitar og skrive. Han var viktig for hele utviklingen min». Han skrev sangen «Og en for Vilde» til henne og hun debuterte som tekstforfatter som 13-åring på hans klassiske plate *[[Blues for Pyttsan Jespersens pårørende]]* i 1973.

Gjennom Moan ble Paus både kjent med hennes eksmann André Bjerke og introdusert til Bjerkes fetter Jens Bjørneboe, som han fikk et nært vennskap med og som han har sagt han står i «bunnløs» gjeld til som kunstner. Paus, den tidligere ungkonservative riksmålsungdommen og allerede kjente visesangeren, fant tonen med Bjørneboe; de delte en borgerlig bakgrunn, sitt språkpolitiske engasjement, et konservativt utgangspunkt som de gradvis fjernet seg fra, en opprørsk og anarkistisk tendens, og en sterk interesse og sympati for utstøtte og marginaliserte i samfunnet. Bjørneboe flyttet i perioder inn hos Paus og Moan; «Bjørneboe er begeistret over den unge vennens talent. Han er sjenerøs og stolt. Det er et forhold tilsynelatende uten ambivalens», skriver Tore Rem. Om Bjerke og Bjørneboe har Paus sagt at «de bar meg rundt og sa at jeg var fremtiden». Asbjørn Bakke skriver at «i gode stunder var Bjørneboe den perfekte samtalepartneren. De elsket begge å snakke om politikk og folk. Men den i utgangspunktet siviliserte og dannede mannen var syk. Han var svært alkoholisert og flyttet en stund inn hos kjæresteparet. Ole skulle bli noe som lignet en støttekontakt for ham i årene som var igjen. Et par ganger kjørte han Bjørneboe til en institusjon for å få ham innlagt og edru, men forfatteren var ikke interessert i det. Det meste var gått i stykker for Bjørneboe (...) Bjerke og Bjørneboe fikk stor betydning for Ole. Det var en aura av raushet rundt dem».

I 1972 kjøpte Ole Paus den gule sveitservillaen Eikvold på øya Veierland fra forfatterekteparet Aasmund Brynildsen og Karin Bang, som selv flyttet inn i et av nabohusene. Han ble kjent med dem da han var forelsket i datteren deres året før. Paus' skrev sangen «Veierland» fra sitt opphold på øya. Etter at Paus og Moan ble samboere og fikk barn passet det ikke lenger å ha et hus så langt fra Oslo, og etter forslag fra Moan solgte Paus huset til Bjørneboe i 1974. Bjørneboe hadde ønsket å komme seg bort fra «Byen Python» (Oslo) og honoraret han fikk for *Haiene* gjorde det mulig for ham å kjøpe Eikvold; en av Paus' viser var en av inspirasjonene for denne boken. Bjørneboe bodde på Eikvold det siste året han levde og tok sitt eget liv der 9. mai 1976. Paus fikk Bjørneboe til å lese inn egne dikt få dager før han døde og utgav dem på platen *[[Våpenløs – Jens Bjørneboe leser egne dikt|Våpenløs]]* på sitt eget plateselskap Zarepta, tonelagt med det Bjørneboe selv «ville kalt 'mjau-mjau-musikk'» [jazzmusikk].

Selv om Paus kom til å stå nær personer som var aktive i den antroposofiske bevegelsen – som André Bjerke og Jens Bjørneboe, men også samboeren Henny Moan, mer i det stille – skulle han aldri selv bli antroposof, og uttrykte forundring over at både antroposofer og mange andre prøvde å ta eierskap til Bjørneboe etter hans død. Paus og Henny Moan sendte likevel sitt barn på steinerskole.

### «Du er et geni» – ''Blues for Pyttsan Jespersens pårørende'', ''Lise Madsen, Moses og de andre'' og ''Leve Patagonia''

I 1971 banket attenåringen Ketil Bjørnstad på i huset i Eckersbergs gate på Frogner der Ole Paus bodde på hybel hos Frits Solvang og Inger Heldal. Paus åpnet døren, og det første Bjørnstad sa til ham var at «du er et geni!». Bjørnstad hadde akkurat vært den aller første til å anmelde en Ole Paus-plate, for den senere nedlagte avisen *[[Morgenposten]]*. Det ble starten på et livslangt vennskap og samarbeid. Bjørnstad bodde bare noen hundre meter fra Paus, og de to vennene så hverandre nesten daglig. I begynnelsen var vennskapet riktignok mest på Paus' premisser, og det tok en stund før Paus oppdaget at Bjørnstad – kjent som klassisk vidunderbarn siden 1960-årene – kunne spille piano. Paus bidro til at Bjørnstad gikk «bort fra sin klassiske pianistskolering og [ble] en kreativ komponist og musiker med sterk inspirasjon fra både jazz og rock».

Paus' og Bjørnstads første plate, *[[Sanger fra gutterommet]]*, ble spilt inn i 1972 på gutterommet til Ketil Bjørnstad på Frogner, men først utgitt i 2016. I 1973 kom samarbeidsprosjektet *[[Blues for Pyttsan Jespersens pårørende]]*, et album med en skarp sosial brodd som har fått klassikerstatus og som beskrives som en vellykket blanding av visesang, rock og jazz. I 1975 kom *[[Lise Madsen, Moses og de andre]]*.

Paus introduserte Bjørnstad til Kristiania-bohemen og bad ham lese Hans Jæger, og gav ham ideen til platen *[[Leve Patagonia]]* der Paus bidro i rollen som Jæger. På platen bidro også Cornelis Vreeswijk og Lill Lindfors. I albumet *[[Bjørnstad/Paus/Hamsun]]* (1982) sang Paus tekster fra Hamsuns diktsamling *[[Det vilde kor]]*, tonesatt av Bjørnstad. I 2015 kom Paus' og Bjørnstads album *[[Frolandia]]*.

### ''Paus-posten'' og ''Dagbladets sommerkassett''

I en serie plater i form av en «musikalsk avis» med tittelen *[[Paus-posten]]*, opprinnelig utgitt i 1977 og 1978, brukte Ole Paus skillingsvisen til å kommentere samfunnsaktuelle saker på ironiske og ofte injurierende måter. Platene nådde ut til et stort publikum og ble i samtiden oppfattet som svært originale. De viktigste bidragsyterne til de opprinnelige *Paus-posten*-platene var i tillegg til Ole Paus selv George Keller, Anne-Karine Strøm og Anita Skorgan. Paus delte leilighet med Anita Skorgan og George Keller i 1970-årene. Han ble senere gift med Anne-Karine Strøm, som han fikk sønnen Marcus med i 1979.

Blant *Paus-posten*-sangene er «Satan lever», som handlet om *Dagbladets* avsløring av djevelutdrivelse hos indremisjonen i Os. Sangen vakte kraftige reaksjoner i kristne miljøer og ble forbudt i NRK. Paus uttalte senere at «jeg skrev sangen fordi jeg ble så utrolig provosert da en prest skulle drive djevelutryddelse på en ung jente med nerveproblemer. I andres ører fikk jo sangen en helt annen betydning». *Dagbladet* skrev at «som så ofte gjennom et langt musikkliv, sto han uredd opp for de svakeste mot makta.» Andre sanger var blant annet «Vibeke Løkkeberg», «Et stev om herr Lars Gule, Larvik», «Berge Furre Boogie Woogie» og «Folk og røvere i Tromsø by».

I samme periode samarbeidet Paus med avisen *[[Dagbladet]]* om utgivelsen av *Dagbladets sommerkassett* (1979–1983), der også bl.a. Elsa Lystad, Anne-Karine Strøm, Rolv Wesenlund, Harald Heide-Steen jr. og Tramteatret medvirket. Blant sangene utgitt på *Dagbladets sommerkassett* i 1979 var den tabuoverskridende «I en sofa fra IKEA (nytt fra norsk film)», som kommenterer det Paus oppfatter som tilstanden i norsk film på det tidspunktet og som har blitt en kultsang. Sangen er tematisk beslektet med «Vibeke Løkkeberg» fra året før.

I tillegg til et samlealbum fra 1995 utga Paus en ny utgave av *Paus-posten* i 1996.

### Zarepta
Paus drev i flere år sitt eget plateselskap, Zarepta, som de første årene ble distribuert av Arne Bendiksen på etiketten Sonet. Zarepta utgav en rekke av hans egne plater, herunder *[[I anstendighetens navn]]* (1976) som han fikk Spellemannprisen for. I tillegg utgav Zarepta album av noen norske andre sangere, herunder de to første albumene til Radka Toneff: *[[Winter Poem]]* (1977) og *[[It Don't Come Easy (Radka Toneff-album)|It Don't Come Easy]]* (1979).

I 1983 deltok Paus i *Znikk Znakk: Med Ole Paus* der han ble intervjuet av Ivar Dyrhaug. Han sa at «det er et skifte i vår tid. Jeg tror at gramofonplater har tatt over veldig mye av betydningen som diktsamlinger hadde tidligere – og burde kanskje få mer plass på kultursidene enn de gjør nå».

## 1980- og 1990-årene
### Innerst i sjelen

Fra slutten av 1980-årene var Paus preget av nyorientering og en lyrisk vending. Han vendte seg gradvis bort fra satire og skrev kjærlighetssanger og ettertenksomme sanger om eksistensielle temaer.

Ole Paus ble kjent med Jonas Fjeld i 1974, men de innledet først et samarbeid i 1980-årene da Paus skrev tekst til flere av Fjelds mest kjente sanger, blant annet «Engler i sneen», «Tordensky», «Hun kom som en engel» og «Nerven i min sang». Paus fikk Fjeld til å gå bort fra engelsk og i stedet synge på norsk. Fra 1990-årene samarbeidet Paus og Fjeld i duoen To Rustne Herrer.

Fjeld har fortalt om møtet med Ole Paus:

«Innerst i sjelen» ble en av Paus' mest kjente sanger, særlig etter at den ble sunget av Sissel Kyrkjebø på albumet med samme navn fra 1994. Det er en nostalgisk og ettertenksom sang som uttrykker en dyp lengsel etter et tapt eller fjernt land, som en gang var sangerens hjem. Gjennom poetiske bilder av naturen, som skog, hav og vind, formidler sangen en følelsesmessig tilknytning til røtter, minner og en tidligere versjon av selvet. Sangen berører temaer som tap, tilhørighet og håpet om gjenforening med noe som fortsatt lever dypt inne i sjelen, selv om det er fysisk fraværende. Den melankolske tonen i teksten understreker den spirituelle kjærligheten og båndet til fortiden.

### Paus som revyartist
Paus' arbeid med politisk satire førte ham på slutten av 1980-årene til revysjangeren, og han laget over en femårsperiode en rekke revyer i Oslo og Bergen. Særlig populær var *The Sound Of Newsweek* (Bergen, 1989).

### Skjønnlitteratur
Ole Paus utga både diktsamlinger og romaner. «Den romanen som vakte mest oppsikt, var *Endelig alene* fra 1984, og det i hans egen andedam. Han tok seg den frihet å skrive inn en rekke virkelige personer. Alle skildringer var ikke like flatterende, og verst gikk det ut over Lillebjørn Nilsen, som ble lei seg», skriver Asbjørn Bakke i etterordet til Paus´ ufullendte selvbiografi *For en mann*. 

«Ole Paus´ roman «Endelig alene» må være norgeshistoriens lengste injurie. Det er en eneste sammenhengende æresskjelling av forfatterens skolekamerater, kunstnervenner og andre kjendiser», skrev VG i sin anmeldelse av romanen. 

### Paus som salmetolker
Fra 1990-årene hadde Ole Paus et produktivt samarbeid med Erik Hillestad og Kirkelig Kulturverksted, noe som har resultert i flere plater hvor Paus tolker salmer. Platen *[[Salmer på veien hjem]]* (1991) er et samarbeid mellom Paus, Mari Boine Persen og Kari Bremnes. Særlig Paus' tolkning av «Nærmere deg, min Gud» og «O, bli hos meg» har fått mye oppmerksomhet. Samarbeidet med Kirkelig Kulturverksted ble starten på en periode der Paus har fremstått som mykere og mer poetisk enn han gjorde i 1970- og 1980-årene.

I *[[Det begynner å bli et liv]]* (1998) synger Paus sammen med Oslo Kammerkor seks egne sanger krysset med salmer av Hans Adolph Brorson. Paus sa at Brorsons salme «Den store hvite flokk å se» er «en av de vakreste sangene som finnes».

### Mitt lille land
Paus' sang «Mitt lille land» har siden begynnelsen av 1990-årene vært brukt som profilsang for TV 2 med coverversjoner av en rekke norske musikere, bl.a. Christine Guldbrandsen, Maria Solheim og Thomas Dybdahl. Fra 2008 er sangen tatt i bruk av kanalen igjen med nye coverversjoner av blant andre Mari Boine, Anne Grete Preus, Haddy Njie, Kurt Nilsen, DDE, Sølvguttene og Tone Damli Aaberge. Sangen oppnådde ny popularitet etter terrorangrepene i Norge i 2011. Maria Mena spilte ifølge NRK en avgjørende rolle i å popularisere «Mitt lille land» som «en ny nasjonalsang».

## De siste årene

### ''Avslutningen'' som ikke ble en avslutning

I 2013 utgav han trippelalbumet *[[Avslutningen]]*. Den første delen *Oppgjøret* er en videreføring av *[[Paus-posten]]* fra 1970-årene, med ironiske skillingsviser om samfunnsliv og politikk. Den første sangen på albumet, «Festsang ved feiringen av 7-årsjubileet for Oslosenteret for fred og menneskerettigheter», harselerte over Kjell Magne Bondevik og norske «fredsfolk» mer allment.

I *Omfavnelsen* medvirker andre artister på hvert sitt nummer skrevet av Paus: Polkabjørn, Kari Iveland, Reidar Larsen, Anne Grete Preus, Anita Skorgan, Bjøro Håland, Benedikte Narum, Jonas Fjeld, Lene Marlin og Ketil Bjørnstad.

Det siste albumet, *Avslutningen*, består bare av nye Paus-sanger av den poetiske og ettertenksomme sorten. Ole Paus fikk samme år prisen Årets spellemann for albumet.

I 2013 deltok han i TV-programmet *[[Hver gang vi møtes]]*, der han fikk tilnavnet «tårekongen». «Jeg har aldri tenkt på meg selv som noen tårekonge, så jeg aner ikke hva jeg skal si til den merkelappen», sa han.

Selv om Ole Paus hadde kunngjort at han ikke ville utgi flere egne album samarbeidet han senere med Ketil Bjørnstad om *Frolandia* og *Sanger fra gutterommet,* og i 2020 kom *Så nær, så nær*, som er et samarbeid med Motorpsycho*.* I 2020 gav han også ut «Sangen om de glemte» med Vegar Dahl.

Det siste Paus gjorde, kort før sin død, var å synge diktet «Ti bud til en ung mann som vil frem i verden» av Jens Bjørneboe på hyllestalbumet til Anne Grete Preus. Avslutningen av hans livsverk med et dikt av sin tidlige mentor Bjørneboe speiler Bjørneboes egen død der Paus fikk Bjørneboe til å lese inn diktene sine bare dager før sitt selvmord i 1976.

### Operaer, kirkemusikk og eksperimentelle verk med Marcus Paus
Fra 2000-årene samarbeidet Ole Paus stadig oftere med sin sønn, den klassisk orienterte samtidskomponisten Marcus Paus. Han har skrevet tekst til en rekke av Marcus Paus' musikkverk, blant annet korverket *Sakte elsker tiden våre liv* (2006) og barneoperaene *[[Heksene (opera)|Heksene]]* (2007) basert på Roald Dahls bok og *Askeladden – Påls versjon* (2011), sistnevnte på oppdrag fra Den norske opera og ballett. De to har også samarbeidet om en rekke konserter under tittelen *Paus & Paus*. I 2014 hadde kirkemusikkverket *[[Requiem (Paus)|Requiem]]* premiere, med musikk av Marcus Paus og tekst av Ole Paus. *Requiem* ble utgitt på platen *Requiem/Trisyn/Læreren som ikke ble* sammen med operamonologoen *[[Læreren som ikke ble]]* av Marcus Paus og Olav Anton Thommessen. I 2019 hadde konserten «Paus møter Cohen» premiere, med nyskrevne sanger av Marcus og Ole Paus, fremført av Tora Augestad og NyNorsk Messingkvintett. I 2020 ble Marcus og Ole Paus' verk *Ingenting forsvinner* urfremført av NyNorsk Messingkvintett og solist Tora Augestad; Marcus Paus beskrev verket som «like deler gravskrift, bekjennelse, bønn og trussel.»

### Selvbiografien ''For en mann''
*For en mann* er Ole Paus' uferdige selvbiografi, og ble utgitt av Kagge Forlag i 2024. Da han døde i 2023 hadde han jobbet med den siden 2018, og han hadde i flere år snakket om boken i intervjuer. I boken skriver han om sin familie, barndom, ungdom og begynnelsen av karrieren i 1960- og i 1970-årene. Paus ønsket også å skrive om livene til familiemedlemmer som har vært viktige for ham. Boken beskrives som «like mye en fortelling om storfamilien Paus, som det er historien om en av Norges mest folkekjære visesangere og rabulister». Biografien handler derfor også om den strenge og pliktoppfyllende, men ofte fraværende generalfaren Ole Paus, farmoren Ella Paus som var jødisk flyktning fra nazismen, og den i stor grad fraværende farfaren som ofte sviktet sine nærmeste og som visesangeren kjenner seg igjen i, den muntre eventyreren Thorleif Paus. Boken har av forlaget fått undertittelen «Opptakt til en selvbiografi». Boken har et lengre etterord av Asbjørn Bakke om Paus' senere karriere, som er like langt som selvbiografien. Bakke sa at det var fryktelig mye som manglet i selvbiografien og at «det skulle vært så mye mer. Han begynte for sent». Bakke presiserte at han anser sitt bidrag som et essay eller etterord og ikke som en biografi, og at han ville gått mye mer i dybden i en biografi. En full biografi om Paus er dermed ennå ikke skrevet.

Boken ble av anmeldere beskrevet som en interessant tekst, som likevel preges av at den er uferdig. Aftenpostens anmelder Eilif Guldvog Hartvedt skrev at «å lese en selvbiografi som blir avbrutt av hovedkarakterens død, er en helt spesiell opplevelse. Flere deler av Paus’ bok er glimrende skrevet. Her kommer vi nær den kvikke, medmenneskelige og ettertenksomme personen vi kjenner fra musikken hans. (...) Idet Paus’ stemme plutselig forsvinner, er det som om man opplever bortgangen til et menneske mediert gjennom boken. Det er sterkt.» VGs anmelder skrev at «i boken ser Paus på livet sitt gjennom sin fargerike familiehistories prisme – utvilsomt et godt valg i den sterke og rørende skildringen av barndommen og ungdomsårene (...) men når tiden har kommet for å rulle ut begynnelsen av 70-tallet, vennskapet med Alf Cranner og starten på Paus’ enestående posisjon i norsk musikkliv og offentlighet, blir det raskt hylende åpenbart: Boken er ikke ferdig. (...) De kanskje mest interessante kapitlene i sangerens liv – ung konservativisme, tilknytningen til Anders Langes «hundegutter», vennskapet med André Bjerke og Jens Bjørneboe, samlivet med Henny Moan – glimrer alle med sitt fravær i fortellingen.» Cathrine Krøger skrev at boken «er både sår, poetisk, interessant og anekdotisk underholdende». Arvid Skancke-Knutsen skriver at «beretningen om Paus' egen slekt står sentralt. Denne delen er et anslag til noe nærmest monumentalt».

Et slående trekk ved selvbiografien er hvor lite Paus egentlig vet om bestemoren han vokste opp hos, hennes familie og flukt fra Østerrike i 1938, samt om farens barndom i landet. Han skriver at familien aldri snakket om Ellas familie i Østerrike, og at det eneste han visste om hennes familie var navnet på hennes bror Otto: «Han hadde bare én svakhet i livet, han led av en ustoppelig begeistring for kasinoer og veddeløpsbaner (...) bortsett fra grandonkel Otto ble ingen i Mullerls familie noen gang nevnt eller omtalt». Selv opplysningene han gir om grandonkelen Otto er svært unøyaktige, og Otto døde slett ikke i Verdun i 1917, slik han skriver. Denne mangelen på kunnskap kan forstås som et uttrykk for et bredere, historisk betinget traume. Etter Holocaust var det mange med jødisk bakgrunn, særlig i assimilerte jødiske familier og blandingsekteskap, som valgte å tie om sin identitet. Det var ikke uvanlig at barn eller barnebarn vokste opp uten å kjenne til sin jødiske arv, eller med en sterkt forenklet eller fordreid fortelling om familiens bakgrunn. Faren Ole Otto skrev 11 bind med slektshistorie om den norske farsslekten, men var taus om sin jødiske morsslekt. Ella Paus flykter som såkalt «halvjøde» og finner beskyttelse i Norge. Men den indre flukten fortsetter. Hun snakker ikke om bakgrunnen sin, og skaper et lite Wien i Oslo.

Sosiologiprofessor Willy Pedersen skriver at det er en sorgtung tone i fortellingen om barndommen, i skyggen av krigens angst og i en privilegert men på noen måter dysfunksjonell familie. I et av de siste fragmentene fra hans egen hånd i selvbiografien forteller Paus at Cranner viste ham landskaper som skulle prege ham: «Det var avsindige stup og vidunderlige avgrunner, en verden der poeter og tyver, artister og gjøglere smeltet sammen til en ny og hemmelig skapelsesberetning. Borgerlig skyldfølelse ble brensel til bålet som bare nakne sjeler finner varme ved». Willy Pedersen skriver at «dette er den aldrende Paus sine egne erindringer om det magiske som skjedde da han var tyve år. Det er også en nøkkel til lesingen av Asbjørn Bakkes solidariske essay om en begavet rømling som aldri tålte at livet ble for lett og ukomplisert.»

Pedersen er inne på Paus-slektens utvikling fra nøysom presteslekt i Øvre Telemark, kjennetegnet mer av moralsk lederskap enn økonomisk kapital, til stålmagnater fra slutten av 1800-tallet, før slektshistorien munner ut i visesangeren og bohemen Ole Paus. Dermed tar han delvis opp temaer som Jon Nygaard har behandlet mer inngående i *[[«… af stort est du kommen»: Henrik Ibsen og Skien]]*. Selv om slekten Paus før 1800-tallet ikke hadde særlig velstand, har den blitt beskrevet som en elitefamilie med en symbolsk kapital som er nærmest enestående i Norge. Nygaard mener slekten fremfor alt er kjennetegnet av sin habitus, evnen til å reprodusere sin elitestatus under skiftende statsregimer over 500 år gjennom sin vekt på utdanning og tilpasning til hva som til enhver tid er meningsproduserende institusjoner. Slik viser Nygaard hvordan familien var ledende i det han kaller et «sammenfiltret embetsaristokrati» i Øvre Telemark på 16- og 1700-tallet, før slektsmedlemmer konverterte sin sosiale kapital og gjorde byborgere av seg. Nygaard peker, i sin diskusjon av etterkommeren Henrik Ibsen, på at kunstnerisk virksomhet midt på 1800-tallet ble en ny, mulig karrierevei for barn av den gamle eliten, etter at det gamle handelspatrisiatet gradvis kollapset.

Ole Paus har det til felles med slektningen Henrik Ibsen at de begge etterlot seg uferdige selvbiografier. Også farfaren Thorleif begynte på en selvbiografi ifølge et intervju med den svenske avisen Expressen fra 1964. Biografien inneholder også enkelte faktafeil om den eldre familiehistorien og forholdet til Ibsen.

## Paus i politisk debatt
Ole Paus har gjennom visesangerkarrieren ofte kommentert politiske forhold både i sine egne sanger og i intervjuer og utspill, gjerne fra et ironisk og respektløst ståsted som har gjort narr av alle, og han har til dels blitt oppfattet som «periode-anarkist» eller «borgerlig anarkist». Dette var særlig tydelig da han jobbet i en skillingsvisetradisjon i 1970-årene med *Paus-posten*-platene, som blant annet latterliggjorde ml-bevegelsen, kristenfolket og politi og rettsvesen. Hans ståsted særlig i den offentlige debatten i 1970-årene var likevel preget av at han i likhet med mentoren Jens Bjørneboe opprinnelig hadde et konservativt ståsted; som ungdom og ung voksen var han aktiv i DKSF, medlem av redaksjonen i DKSFs avis *[[Minerva (norsk tidsskrift)|Minerva]]* og ivrig riksmålsforkjemper; han har også bekreftet at han lenge stemte Høyre også i voksenalderen. Særlig hans latterliggjøring av ml-bevegelsen var et gjennomgående trekk i de første årene av hans virke.

I Rød Ungdoms avis *Røde Garde* het det i 1976 at «Ole Paus er en borgerlig visesanger og udelt reaksjonær og det *må sies*, uansett hvor populær og 'kunstnerisk dyktig' han muligens er».

Ole Paus deltok som ja-tilhenger i debatten om EU-medlemskap i 1994 og skrev sangen «Mitt lille land» for ja-bevegelsen. Under lanseringen av «Mitt lille land» uttalte Paus at «kampen for sjølråderetten er pinlig. Sjølråderett er en grunn og gjerrig storbondetanke. Den inkluderer ikke husmenn. Den norske nei-siden er autoritær, selvhøytidelig, selvrettferdig og egentlig ganske farlig. Den er en liten interessegruppe som prøver å dominere menneskenes liv». I boken *Kjære Kongen* (2002) harselerte han over kongefamilien, regjeringen og tilstanden i Norge. Fra 2013 har han markert seg som tilhenger av Kristelig Folkeparti og har særlig kritisert Fremskrittspartiets innvandringspolitikk ved en rekke anledninger.

## Mottagelsen av Paus' verk
Tidsskriftet *Minerva*, der Paus en gang var redaksjonsmedlem, skrev ved hans død at «Ole Paus hadde en unik posisjon blant norske kunstnere. Sangene han skrev berørte mange, og spente fra ettertenksomme hymner til satiriske nidviser. Sett i lys av sine mange aktive år og sin sjangerkrysning, må han kunne anses som Norges mest betydningsfulle trubadur ved sin død». Den siste delen av livet ble Paus ofte omtalt som Norges «nasjonaltrubadur» eller «nasjonalskald». Sønnen, komponist Marcus Paus uttalte at «jeg ser først og fremst på ham som en salmedikter». Asbjørn Bakke skrev at «livsverket hans har en forunderlig og egenrådig underklang av en annen tid, et ubestemmelig *før*, som like gjerne kan være tidløshet».

Professor i litteraturvitenskap Bjarne Markussen omtalte Ole Paus som «den siste bohem» og skrev at han og Jens Bjørneboe hadde det til felles at de var preget av «blandingen av radikalisme og konservatisme. De knyttet seg ikke til arbeiderbevegelsen, men talte statsmakten midt imot og forsvarte de sårbare og utstøtte individene [...] Den fineste renning i livsverket hans er sangene om dem som er utstøtt, glemt eller ikke passer inn. Om gatens løse fugler («Merkelige Mira»), mennene som vant krigen, men tapte freden («Min barndoms fylliker»), de enslige, gamle kvinnene («Enkebyen»), skilsmissebarna som reiser med fly («Jeg reiser alene»), eller tyven som bryter seg inn i folks hytter og forsvinner ut i skogen («Sune»).».

Lasse Midttun skriver at «hvis det var et norsk svar på Bob Dylan, var det selvsagt Ole Paus». Jon-Roar Bjørkvold kaller ham «urbant infam, borgerskapets refser og utrettelige *[[enfant terrible]]*». Allerede i 1974 ble han beskrevet som «kjent som en meget god lyriker og samfunnsproblematiker» med en «kynisme og evne til å si svært meget med få ord» som gjorde ham til den beste i sin sjanger.

Henrik Gimle Holm skriver at «Ole Paus står i en særstilling i norsk kulturliv, nettopp fordi han var kompromissløs i sin motstand mot undertrykkelse og var modig nok til å ta kontroversielle standpunkter fremfor å følge tidsånden slavisk. Men samfunnsengasjementet ble alltid ledsaget av Paus sin dype empati og medmenneskelighet».

Håvard Rem beskrev ham som landets første *[[låtskriver|singer-songwriter]]*. Hans-Olav Thyvold sa at Paus «ble, *par excellence*, den beste norske tekstforfatteren» og «den fremste representanten for visebølgen. Det kommer ikke noensinne til å komme noen som er større innen den sjangeren. Vi får ikke noen større singer-songwriter». Ifølge Thyvold var Paus «en kunstner som stod alene. Han kan i grunnen ikke sammenlignes med noen». Thyvold sa at Paus samtidig, i likhet med Wergeland, var «en norsk kunstner som ble holdt tilbake av å være norsk, og hadde han, en mann med det talentet, vært født inn i den franske eller engelske språktradisjonen, ville Ole Paus vært et verdensnavn på linje med Leonard Cohen, Nick Cave, Bob Dylan». Thyvold sa også at Paus' betydning for norskspråklig musikk ikke kan overvurderes, og at han skapte det rommet som «de fire store» rockebandene som DumDum Boys, Jokke & Valentinerne, deLillos og Raga Rockers virket i: «Ole Paus utfordrer deg til å gjøre det på ditt eget språk, men samtidig legger han listen veldig, veldig høyt». I denne norskspråklige tradisjonen som står i gjeld til Ole Paus finner vi også rapmusikere som Ravi og til og med reggaeartisten Admiral P. Thyvold sa at Paus' evner som tekstforfatter i en viss grad har skygget for at han også er en stor melodiker, og at sangene hans har en universell appell også utenfor Norge. Mot slutten av livet ble Ole Paus involvert i samarbeid om gjendiktning av verkene til andre språk.

## Barn
Paus fikk sønnen Sole Paus med Henny Moan i 1973, Marcus Paus med Anne-Karine Strøm i 1979 og yngstedøtrene Helvig Paus i 2002 og Emilie Paus i 2003 med sin siste ektefelle Benedicte Paus. Hans selvbiografi *For en mann* er dedisert til disse fire. Det er også disse fire som eier rettighetene til Paus' verk etter hans død.

Han var gift med Randi Heide i ti år fra 1991. Han adopterte hennes to døtre Madeleine Heide Martin (tidligere Paus) og Katharina Heide Nordbø (tidligere Paus), og de  bodde sammen på Tjernsrud i Bærum.  

Han var i 1970-årene stefar til Henny Moans og André Bjerkes datter Vilde Bjerke, som sa at «han var som en far i fem år. Han spilte nyskrevne tekster for meg og inspirerte meg til å spille gitar og skrive. Han var viktig for hele utviklingen min». Ved hans død var de han hadde vært far for i alderen 21 til 63.

## Død og gravsted

Paus døde 12. desember 2023. Han ble bisatt fra Kulturkirken Jakob 4. januar 2024. Sturla Stålsett forrettet. Sissel Kyrkjebø fremførte Paus' sang «Innerst i sjelen» i begravelsen; ellers bidro Ketil Bjørnstad, Tuva Syvertsen, Grete Pedersen, Jonas Fjeld, Stein Torleif Bjella, Julie Kleive med NyNorsk Messingkvintett, og andre. Paus' barn Helvig, Emilie, Marcus og Sole holdt taler. Kultur- og likestillingsminister Lubna Jaffery holdt minnetale på vegne av regjeringen. Tidligere kulturminister Åse Kleveland uttalte at han «må hylles for alt han har gjort. Det er virkelig helt unikt. Ingen annen har gjort det han gjorde». *[[Vårt Land]]* skrev at «avskjeden med [en] populær kunstner kunne gjort regjeringen populær. Nå bommet de. At en som blir kalt nasjonalskald ikke fikk begravelse på statens bekostning er uforståelig». Diskusjonen førte til at ordningen ble avviklet etter 143 år.

Ole Paus er begravet i familiegrav på Vestre gravlund i Oslo, rett ved Kapellet ved Borgen stasjon (). Graven ble etablert for hans oldeforeldre, stålmagnaten Ole Paus og Birgitte født Schou. I tillegg er hans foreldre Else og Ole Paus, hans tante Helvig Paus, og hans besteforeldre Thorleif Paus og Ella Paus født Stein begravet der. Også grandtanten Else Margrethe Paus, som var gift og siden skilt fra den fjerne slektningen Nicolay Nissen Paus, er begravet der. Andre medlemmer av familien Paus er begravet i graver ved siden av, blant annet fjellklatreren George Wegner Paus, en fetter av den nevnte Nicolay Nissen Paus.

## Verk
### Bøker
* *Tekster fra en trapp* (1971)
* *Det går en narr gjennom byen med ringlende bjeller* (1974)
* *Endelig alene* (1984)
* *Milunia* (1985)
* *Hjemmevant utenfor* (1994)
* *Reisen til Gallia* (1998) med Ketil Bjørnstad
* *Kjære Kongen* (2002)
* *Blomstene ved Amras* (2004)
* *Isengaard* (2006)

### Revyer
* *Ikke gjør som mora di sier* (1987)
* *For fattig og rik* (1988)
* *Norge mitt Norge* (1991)
* *Sammen igjen* (1992)
* *Brann i nevrosenes by* (1995)

### Diskografi

* *[[Der ute – der inne]]* (1970)
* *[[Garman (album)|Garman]]* (1972)
* *[[Blues for Pyttsan Jespersens pårørende]]* (1973)
* *[[Ole Bull Show]]* (1973)
* *[[Zarepta (album)|Zarepta]]* (1974)
* *[[Lise Madsen, Moses og de andre]]* (med Ketil Bjørnstad) (1975)
* *[[Ekte Paus]]* (1975)
* *[[I anstendighetens navn]]* (1976)
* *[[Paus-posten]]* (1977)
* *[[Nye Paus-posten]]* (1977)
* *[[Sjikaner i utvalg]]* (1978
* *[[Siste Paus-posten]]* (1978)
* *[[Leve Patagonia]]* (med Ketil Bjørnstad og flere artister) (1978)
* *[[Kjellersanger]]* (1979)
* *[[Noen der oppe]]* (1982)
* *[[Bjørnstad/Paus/Hamsun]]* (med Ketil Bjørnstad) (1982)
* *[[Svarte ringer]]* (1982)
* *[[Grensevakt (album)|Grensevakt]]* (1984)
* *[[Muggen manna]]* (1986)
* *[[Stjerner i rennesteinen]]* (1989)
* *[[Salmer på veien hjem]]* (med Kari Bremnes og Mari Boine Persen) (1991)
* *[[Biggles' testamente]]* (1992)
* *[[Mitt lille land (album)|Mitt lille land]]* (Promo) (1994)
* *[[Jeg kaller det vakker musikk: Hjemmevant utenfor – Ca. 40 Beste]]* (1994)
* *[[Hva hjertet ser]]* (1995)
* *[[Stopp pressen! Det grøvste fra Paus-posten]]* (1995) (samlealbum)
* *[[To rustne herrer]]* (med Jonas Fjeld) (1996)
* *[[Pausposten Extra!]]* (1996)
* *[[Det begynner å bli et liv]]* (med Oslo Kammerkor) (1998)
* *[[Damebesøk]]* (med Jonas Fjeld) (1998)
* *[[Den velsignede]]* (2000)
* *[[Kildens bredd]]* (med Ketil Bjørnstad) (2002)
* *[[Tolv rustne strenger]]* (med Jonas Fjeld) (2003)
* *[[Profeten – Kahlil Gibran]]* (med Ketil Bjørnstad) (2003)
* *[[En bøtte med lys]]* (2004)
* *[[Sanger fra et hvitmalt gjerde i sjelen]]* (2005)
* *[[Jul i Skippergata]]* (2006)
* *[[Den store norske sangboka]]* (2007)
* *[[Paus synger Paus]]* (2009) (samlealbum)
* *[[Dugnad for Haiti – Live fra Operaen]]* (med flere artister) (2010)
* *[[Mitt lille land (album fra 2011)|Mitt lille land]]* (med flere artister (2011)
* *[[Avslutningen]]* (2013)
* *[[Frolandia]]* (2015)
* *[[Sanger fra gutterommet]]* (2016)
* *1970-tallet* (2019) (samlealbum)
* *1980-tallet* (2019) (samlealbum)
* *[[Så nær, så nær]]* (2020)

### Enkeltsanger
* «I en sofa fra IKEA»
* «Innerst i sjelen» (tekst)
* «Engler i sneen» (tekst)
* «Tordensky» (tekst)
* «Nerven i min sang» (tekst)
* «Hun kom som en engel» (tekst)
* Sangen om de glemte(tekst) (Duett med Vegar Dahl)

### Operaer
* *[[Heksene (opera)|Heksene]]* (2007) (libretto), musikk av Marcus Paus
* *[[Askeladden – Påls versjon]]* (2011) (libretto), musikk av Marcus Paus

### Kirkemusikk
* ** (2015), musikk av Marcus Paus
* *[[Requiem (Paus)|Requiem]]* (2014) (tekst), musikk av Marcus Paus

### Korverk
* *Fritt er det land* (2016), musikk av Marcus Paus
* *[[Sakte elsker tiden våre liv]]* (2006) (tekst), musikk av Marcus Paus

### Filmografi
* 1980: *[[Solstreif]]* (TV)
* 1993: *[[De blå ulvene]]* (spillefilm) – gjest på vernissasje
* 1994: *[[Bikinisesongen]]* (spillefilm) – Robert
* 2009: *[[Upperdog]]* (spillefilm) – Axels far

#### Som programleder og/eller programskaper
* 1974: *[[Inntrengeren]]* (kortfilm) – vist på NRK TV 19. januar 1974 som del av TV-serien *[[Et lite grøss?]]*
* 1980: *[[Solstreif]]*  – manusforfatter
* 1992–1993: *[[På tide med Ole Paus]]*, TV3 – programleder; serien var produsert av Lasse Hallberg og Petter Wallace
* 1994: *[[Hjemme hos Paus]]*, TV 2 – programleder sammen med Elsa Lystad; serien var produsert av Petter Wallace
* 1995: *[[Ute med Paus]]*, TV 2 – programleder; serien var produsert av Petter Wallace
* 1999: *[[Mitt lille land (TV-serie)|Mitt lille land]]*, TV 2 – programleder

## Priser og utmerkelser
* Spellemannprisen 1976 i klassen visesang for *[[I anstendighetens navn]]*
* Gammleng-prisen i klassen vise, 1995
* Spellemannprisen 1998, juryens hederspris
* Lytterprisen, 1999
* Alf Prøysens Ærespris, 2001
* Tekstforfatterfondets ærespris, 2002
* Årets spellemann under Spellemannprisen 2013
* Booth-prisen, 2013
* Rockheim Hall of Fame, 2015
* Anders Jahres Kulturpris, 2018
* Ole Paus' gate i Elverum sentrum ble oppkalt etter ham i 2019
* Kommandør av St. Olavs Orden, 21. april 2022

### Nominasjoner
* Nominert til Spellemannprisen 1972 i klassen årets viseplate for *[[Garman (album)|Garman]]*
* Nominert til Spellemannprisen 1973 i klassen årets viseplate for *[[Blues for Pyttsan Jespersens pårørende]]*
* Nominert til Spellemannprisen 1977 i åpen klasse for *[[Paus-posten]]* og *[[Nye Paus-posten]]*
* Nominert til Spellemannprisen 1982 i klassen årets vise for *[[Noen der oppe]]*
* Nominert til Spellemannprisen 1984 i åpen klasse for *[[Grensevakt (album)|Grensevakt]]*
* Nominert til Spellemannprisen 1992 i klassen visessang for *[[Biggles' testamente]]*
* Nominert til Spellemannprisen 1998 i åpen klasse for *[[Det begynner å bli et liv|Det begynner å bli et liv, det begynner å ligne en bønn]]* (sammen med Oslo Kammerkor)
* Nominert til Spellemannprisen 2000 i klassen viser og viserock for *[[Den velsignede]]*
* Nominert til Edvard-prisen 2004 i klassen tekst til musikk for «Født i Drammen»
* Nominert til Spellemannprisen 2007 i klassen viser for *[[Den Store Norske Sangboka]]*
* Nominert til Spellemannprisen 2013 i klassen tekstforfatter for *[[Avslutningen]]*

## Fotnoter

## Litteratur
* Ole Paus og Asbjørn Bakke (etterord), *For en mann*, Kagge forlag, 2024, ISBN 9788248928508
* Leif Gjerstad og Lars Ulseth, red. (2020). *Pauspoeten: Sangtekster gjennom 50 år*. Falck forlag. 

## Radio og fjernsyn
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* 
*  Ole Paus i Scenewebarkivet
*  Artikkel om Ole Paus
*  Artikkel på Ballade