open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Reggie Walker

**Reginald Edgar «Reggie» Walker** (født 16. mars 1889 i Natal, død 5. november 1951) var en sørafrikansk friidrettsutøver. I 1908 ble han olympisk mester på 100 meter.

Walker var ikke blant de store favorittene til å vinne 100 meter under Sommer-OL 1908. Han hadde til og med problemer med å finansiere turen til London, inntil en sportsjounalist samlet inn penger til støtte for Walkers OL-deltakelse. I England ble han trent av Sam Mussabini, som senere også trente Harold Abrahams.

Flere av de store navnene kvalifiserte seg ikke til finalen, noe Walker gjorde uten problemer. Han vant sitt første heat på tiden 11,0. I andre runde slo han ut amerikaneren William W. May, og tangerte den olympiske rekorden med tiden 10,8. Dermed var han klar for finalen. Finalen vant han med ca. en halv meters forsprang til amerikaneren James Rector.

Walker er tidenes yngste OL-vinner på 100 meter per 2015 (19 år og 128 dager).

## OL-medaljer
* 1908  London -  **Gull** i friidrett, 100 meter  Sør-Afrika

## Eksterne lenker
*
Ilimanaq

**Ilimanaq** (grønlandsk for «forventningsplassen», dansk **Claushavn**, er en bygd i Avannaata kommune på vestkysten av Grønland. Bygda hadde 57 innbyggere i 2018.

Bygda ligger innerst i Diskobukta, ca. 15 km fra Ilulissat. Den ligger på sørsiden av utløpet av isfjorden Ilulissatfjorden, som er på UNESCOs verdensarvliste. Herfra har man utsikt over isfjellene som flyter i Diskobukta.

Det danske navnet har den fått fra den nederlandske hvalfangeren Klaes (Klaus) Pieterz Torp, som bodde i området på første halvdel av 1700-tallet. 

Bygda er en av de eldste bosettingene i Grønland. Ilimanaq ble grunnlagt ca. samtidig med Ilulissat i år 1741.

Hovednæringsveiene her er jakt, fiske og turisme. To av husene i bygda, som er tidligere jakthytter, brukes til utleie til turister. Bygda har både gatelys og oppmerkede løyper i nærområdet. Pilersuisoq har butikk her.

Fram til 1. januar 1971 tilhørte bygda Qasigiannguit kommune.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Fakta og bilder fra Ilimanaq
* Gamle bilder fra Ilimanaq
Liste over visekonger i Ny-Granada

:*Se også*: Visekongedømmet i Ny-Granada

Før 1718 og fra 1724 til 1740, var visekongedømmet i Ny-Granada en del av Visekongedømmet i Peru.

 Fungerte som visekonge (Uten formell tittel)

 I 1723 ble visekongedømmet oppløst. Det ble reetablert i 1739.

 Han var utnevnt til visekonge, men tok aldri formelt i bruk vervet.
Dutywa

**Dutywa** (tidligere *Idutywa*) er en by i provinsen iMpuma-Koloni i Sør-Afrika, tidligere del av bantustanen Transkei. Navnet betyr «stedet for uorden» og er fødestedet til Thabo Mbeki, som ble president i Sør-Afrika i 1999. 

Byen ble grunnlagt som et militært fort etter en konflikt mellom en plyndringsgruppe fra iKwaZulu-Natali og lokalbefolkningen.

## Referanser
Anders Nilsen Næsset

**Anders Nilsen Næsset** (født 1. april 1872 på Uthaug, død 22. november 1949) var fisker, stortingsrepresentant for V 1931–33 og en av grunnleggerne av Norges Fiskarlag.

Næsset var født på husmannsplass, og begynte 16 år gammel som fisker. Han ble høvedsmann ca. 18-år gammel, og fra 1889 til 1901 drev han Lofot- og Finnmarksfiske, fra 1892-1930 storsildfiske på strekningen Kinn-Trøndelag og fra 1901-1925 bankefiske mellom Halten og Røst, i alle år som skipper. 

Han var stortingsmann for Venstre 1931-33, kommunestyremedlem 1916-1940 og 1945-49. Han var formann i Noregs Fiskarlag 1931-37, nestleder fra etableringen av fiskarlaget i 1926 til 1932 og fylkesleder for Sør-Trøndelag Fiskarlag fra 1922 til 1947. Han var medstifter av *Ørlands Fisker og Sjøamndsforening* i 1896, og var foreningens leder 1907-1937.

Fiskarlaget har reist en minnesten over ham på Ørland kirkegård. Han ble æresmedlem av fiskarlaget i 1947, mottok Kongens fortjenstmedalje i gull og Redningsselskapets sølvmedalje.

Han var tremenning av ordfører og stortingsmann Peder Næsset.
## Referanser


## Eksterne lenker
*
Sørøst-Europa

**Sørøst-Europa** er en geografisk og politisk region i Europa som for det meste utgjøres av Balkanhalvøya. Det varierer hvilke lands som omfattes av begrepet. Noen ganger er Sørøst-Europa identisk med Balkan, mens andre ganger kan flere land inngå.

Begrepet **den sørøsteuropeiske halvøy** ble første gang brukt i 1863 av den østerrikske diplomaten og albanologen Johann Georg von Hahn, da som alternativ til Balkanhalvøya. I 1893 foreslo den tyske geografen Theobald Fischer å bruke navnet Sørøst-Europa på området.

Vanligvis regnes følgende land til Sørøst-Europa:

* 
*  
* 
*  
*  
*  
* 
*  
* 
*  

Andre ganger kan også Slovakia, Slovenia, Moldova og Ungarn omfattes sammen med deler av Ukraina (Karpato-Ukraina, Nord-Bukovina og Sør-Bessarabia), Tyrkia (Øst-Trakia eller også hele landet) og Kypros. Det finnes røster i Kroatia som motsetter seg at landet tilhører Sørøst-Europa.

## Se også
* Den sørøsteuropeiske samarbeidsprosessen
* Stabilitetspakten for Sørøst-Europa

## Referanser


## Kilder
* Edgar Hösch, Karl Nehring & Holm Sundhaussen (Hrsg.): *Lexikon zur Geschichte Südosteuropas*. Böhlau, Wien, 2004. 
* Marie-Janine Calic: *Südosteuropa: Weltgeschichte einer Region*, Verlag C.H.Beck, München, 2016. 
* *Regional stabilitet i Sørøst-Europa i lys av Kosovo-konflikten*, Oslo, Utenriksdepartementet, 1999

## Eksterne lenker
*
Klasseforstander

**Klasseforstander** er betegnelsen på den læreren som har hovedansvaret for en klasse på en barneskole, ungdomsskole eller videregående skole (gymnasium). Det er ikke tale om noen stillingstittel, men om en funksjon. En klasseforstander kan i Norge være adjunkt, lektor eller ha en annen tittel, avhengig av utdannelse og arbeidssted.

Klasseforstanderen vil selv stå for en betydelig del av undervisningen av klassen, spesielt på lavere nivå. Hvor mye klasseforstanderen selv underviser klassen varierer også mellom skolesystemer.

I flere offentlige skoler i Norge har klasseforstandere i 2007 blitt erstattet av kontaktlærere, i forbindelse med oppløsningen av klassene.
Amund Kjernli

**Lars Amund Kjernli** (født 1957) er norsk lokalpolitiker (Ap) som  var ordfører i Ski kommune. Han representerer Arbeiderpartiet og ble valgt til ordfører i 2005. Kjernli har vært politisk aktiv i Ski kommune siden 1987. Sønnen Gorm Kjernli er stortingsmann.

## Referanser
Skoddeberg kraftverk

**Skoddeberg kraftverk** er et vannkraftverk ved Saltvatnet i Tjeldsund kommune i Troms fylke.

Kraftverket utnytter et fall på ca. 70 meter fra Skoddebergvatnet til Saltvatnet. Skoddebergvatnet reguleres mellom 101,25 og 94,75 moh. Avløpet fra kraftverket drenerer til Saltvatnet som er inntaksmagasin for Helleren kraftverk ved sjøen innerst i Grovfjord.

Nedbørsområdet er på 135&nbsp;km².

Det er installert to francisturbiner på tilsammen 7 MW. Den første ble satt i drift i 1953, den andre i 1956. Midlere årsproduksjon er på 26 GWh. 

Kraftverket er eid av Nordkraft.

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
* Nordkraft
Helleren kraftverk

**Helleren kraftverk** er et vannkraftverk på Hellaren i Tjeldsund kommune i Troms fylke.

Kraftverket utnytter et fall på ca. 20 meter fra Saltvatnet til havnivå i Grovfjorden. Anlegget er et elvekraftverk som også utnytter avløpet fra Skoddebergvatnet via Skoddeberg kraftverk.

Det er installert en kaplanturbin på 2,4 MW. Midlere årsproduksjon er på 9,3 GWh.

Kraftverket er eid av Nordkraft.

Dagens kraftverk er bygget i 1988. Det erstattet et eldre kraftverk fra 1958. Bak dette står en åpen museumsbygning som inneholder et gammelt aggregat fra 1910 som har stått i Nedrefoss kraftverk.

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
* Nordkraft
John Wodehouse, 1. jarl av Kimberley

**John Wodehouse**, 1. jarl av Kimberley, (født 7. januar 1826, død 8. april 1902) var en engelsk statsmann. Han var sønn av Henry Wodehouse og barnebarn av den 2. baron Wodehouse, som han etterfulgte i 1846.

Han var født i London og ble utdannet ved Eton College og Christ Church i Oxford. Wodehouse giftet seg med Florence Fitzgibbon, datter av den siste jarlen av Clare, i 1847.

Han var av arv en liberal politiker, og i 1852–56 og 1859–61 var han understatssekretær i utenriksdepartementet under George Hamilton Gordon og Henry John Temple.

I perioden 1856–58 var han ekstraordinær utsending til Russland, og i 1863 ble han sendt på et spesialoppdrag til København i et forgjeves forsøk på å finne en fredelig løsning på spørsmålet om Schleswig-Holstein. Oppdraget var mislykket, men antagelig var ingenting annet mulig.

Wodehouse ble understatssekretær for India i 1864, men mot slutten av det året ble han gjort til Irlands stattholder. I denne stillingen måtte han forholde seg til den første manifesteringen av fenianismen, og i anerkjennelse av hans suksess ble han utnevnt til jarl av Kimberley i 1866, men ble Lord Privy Seal i Gladstones regjering. I juli 1870 ble han overført fra den stillingen for å bli statssekretær for koloniene.

På dette tidspunktet kom de store diamantfunnene i Sør–Afrika, og den nye byen Kimberley ble oppkalt etter kolonisekretæren på dette tidspunktet.

Etter en periode i opposisjonen fra 1874 til 1880, returnerte Wodehouse til kolonikontoret i Gladstones neste regjering. Men på slutten av 1882 byttet han ut denne stillingen med den som kansler for Chancellor of the Duchy of Lancaster og så som statssekretær for India, en post han beholdt i resten av Gladstones perioder ved makten (1882-1885, 1886, 1892-1894), selv om han kombinerte den med Lord President of the Council.

I Archibald Philip Primroses regjering (1894–95) var han statssekretær for utenriksdepartementet.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Félix Sánchez

**Félix Sánchez Marcelo** (født 30. august 1977) er en dominikansk friidrettsutøver som har 400 meter hekk som spesialitet. Han har vunnet to Olympiske gullmedaljer og to VM-gull. 

Den første olympiske gullmedaljen tok han under OL 2004 i Athen (forøvrig den første olympiske gullmedaljen for Den dominikanske republikk) og den andre under London-lekene i 2012. Han har også to VM-gull på distansen, den ene fra VM 2001 i Edmonton og den andre fra VM 2003 i Paris. Han har også en sølvmedalje fra VM 2007 i Osaka.

Han var Den dominikanske republikks flaggbærer under åpningsseremonien 2004 i Athen og 2008 i Beijing.    

## OL-medaljer
*  2012  London - **Gull** i friidrett, 400 meter hekk, menn  Den dominikanske republikk
*  2004  Athen - **Gull** i friidrett, 400 meter hekk, menn  Den dominikanske republikk
## Referanser


## Eksterne lenker
*
Sveits’ distrikter

**Sveits' distrikter** er forvaltningsenheter i Sveits mellom kantons- og kommunenivå. 16 av 26 kantoner er delt i distrikter. Siden kantonene har stor autonomi og kantonenes inndeling dermed er opp til disse, er ikke distriktene sammenlignbare enheter mellom kantonene. Både navnene og betydningen varierer. Den vanligste betegnelsen er *distrikt* (tysk *Bezirk*, fransk *district*, italiensk *distretto*, retoromansk *dertgira*), men også betegnelsene *krets* (*Kreis*, *cercle*, *circolo*, *circul*) eller *amt* er i bruk. I noen kantoner fins det flere forvaltningsnivåer, f.eks. i Graubünden og Ticino, som er delt i *distrikter*, som i sin tur er delt i *kretser*, som omfatter flere *kommuner*.

I noen kantoner er distriktene rent administrative enheter, i andre (spesielt de tysktalende) har de reelle politiske kompetenser. Her kan f.eks. ikke kantonene treffe avgjørelser som berører lavere politiske enheter, hvis de sistnevnte er uenige.

Den følgende tabellen gir en oversikt over distriktene i de ulike kantonene. Bak distriktenes navn er antallet mindre enheter angitt i parentes.
Brixental

**Brixental** er en dal i Nord-Tirol som strekker seg fra Wörgl i vest til Kitzbühel i øst. Dermed danner den en naturlig forbindelse mellom Inn- og Leukental. Samtidig er dalen den viktigste trafikkåren mellom Østerrikes vestlige (Tirol og Vorarlberg) og østlige landsdeler (Salzburg, Oberösterreich osv.).

Brixental er 30&nbsp;km lang. Størsteparten av dette er dalen til elven *Brixentaler Ache* og drenerer vestover mot Inn. De siste 5&nbsp;km drener derimot nordøstover mot Kitzbühler Ache.

Kommunene i dalen er, fra vest og østover:
* Itter
* Hopfgarten im Brixental
* Westendorf
* Brixen im Thale
* Kirchberg in Tirol
Niingen kraftverk

**Niingen kraftverk** er et vannkraftverk ved Bogen i Evenes kommune i Nordland fylke. Deler av nedbørsfeltet ligger i Skånland kommune i Troms.

Kraftverket utnytter et fall på ca. 502 meter fra Niingsvatnet til Strandvatnet. Niingsvatnet reguleres mellom 510 og 494 moh.

Det er installert en 5-strålers peltonturbin med maksimal effekt 17,3 MW. Midlere årsproduksjon er på 74 GWh.

Kraftverket er eid av Niingen Kraftlag AS. Det driftes av Nordkraft.
__NOTOC__
## Opprinnelig installasjon 1913
A/S Ofoten jernmalmgruber fikk bygd det første kraftverket i Niingvassdraget i 1913. Dette var på 1,18 MW og utnyttet et fall på 120 m. Det utnyttet elven fra Niingsvatnet, men lå ikke helt på samme plass som dagens kraftverk.

## Nytt kraftverk 1954

I 1947 ble fallrettighetene overdratt til A/S Niingen Kraftlag som foretok en helt ny regulering av Niingelva. Kraftlaget var en sammenslutning av de daværende fordelingsverkene i Ofoten og Vesterålen, samt Vågsfjord Kraftselskap i Troms. 

Utbyggingen startet i 1950 og ble fullført 1954. Det nye kraftverket ble bygget for å utnytte hele fallet fra Niingsvatnet til Strandvatn på 504 m brutto.

Det ble bygget en 2,3 km lang driftstunnel med tverrsnitt 4,5 m2. I enden av driftstunnelen er det overgang til frittliggende turbinrør med trykkstigningskammer. Turbinrøret som ble installert var 1,1-0,90 m i diameter og 1080 m langt. 

Kraftstasjonen ble bygget i fjell. Det ble montert opp en peltonturbin fra Voith og en generator fra Bruce Peebles & Co. Ltd. på 11,4 MW. De omkringliggende distriktene ble forsynt via en 20 kV-kraftlinje, mens det gikk en linje med spenning på 66 kV til Vesterålen. I 1954 ble årsproduksjonen oppgitt til 43 GWh og ytelsen til 11,2 MW.

Dette var hovedkraftverket i regionen, og måtte derfor være i kontinuerlig drift.

## Rasulykken 1952
Under anleggsarbeidet gikk det et stort snøras 21. januar 1952 som tok anleggsbrakkene 500 meter oppe i fjellsiden. 5 arbeidere omkom.

## Opprusting 1986–1991
Etter 30 års drift var det behov for oppussing og revisjoner. Ombygging av aggregatet økte effekten til 14 MW.

## Havari og nybygg 2008
Turbinen var utsatt for stor slitasje fra sand i vannet. Løpehjulet havarerte 31. august 2005, noe som medførte store skader på maskineriet. Heldigvis var ingen personer til stede da dette skjedde. 

I 2008 ble et nytt aggregat på 17,3 MW tatt i bruk. Det er plassert i et nybygg av betong, som et påbygg til fjellanlegget.

## Nytt inntak 2009
Tunnelen ble forlenget til et nytt inntak på dypere vann. Det gir vesentlig reduksjon av sandtransport i tunnelen. Samtidig ble rørbruddsventilen skiftet.

Rørgaten er under rehabilitering med sandblåsing og maling, fundamentering og forankring. Arbeidet pågår rundt 2014–2019.

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
* Nordkraft
* OPPRUSTING OG UTVIDELSE AV VANNKRAFTVERK. Erfaringer fra gjennomførte prosjekter Niingen kraftverk
Urseren

**Urseren** (også *Ursern*, *Urserental*) er en alpedal som utgjør den høyest beliggende delen av den sveitsiske kantonen Uri. Dalens elv er Reuss med sine kildeelver. Dalen begrenses gjennom Uri-Alpene (3630&nbsp;moh. i Dammastock) i nord og vest og av Gotthardmassivet i syd. Den eneste forbindelsen nedover til Uri er gjennom et trangt og bratt juv i nord, *Schöllenenschlucht*, som det lenge var veldig vanskelig og farlig å passere. Derimot er Urseren gjennom tre fjellpass lett tilgjengelig fra andre regioner: Furkapasset i vest fører til Goms i den tysk/franskspråklige kantonen Wallis; St. Gotthard-passet i syd fører til Valle Leventina i den italienskspråklige kantonen Ticino; og Oberalppasset i øst fører til den retoromanskspråklige dalen Surselva i Graubünden. Alle fire forbindelsene er i dag godt utbygget med både vei og jernbane, delvis med tunneler.

I Urseren ligger tre kommuner med tilsammen 1600 innbyggere. Nedenfra og oppover dalen (fra øst til vest) er dette:
* Andermatt
* Hospenthal
* Realp

Tradisjonelle næringsgrener var fehold med seterdrift samt varetransport over Gotthardpasset. På 1900-tallet fikk turismen økende betydning. Per 2000 hadde Urseren om lag 1800&nbsp;gjestesenger.

Den desidert største grunneieren i Urseren er ikke kommunene eller kantonen, men den såkalte *korporasjonen Urseren*. Denne dannes av Urserens innbyggere. Bakgrunnen for denne ordningen er at Urseren i lang tid har vært et selvstendig område. Selv om Urseren per i dag ikke er noen politisk eller administrativ enhet, har den en lang historie som sådan.

## Historie
Urseren hørte i den tidlige middelalderen under klosteret Disentis, som lå på andre siden av Oberalppasset. På 900-tallet ble Urseren befolket av retoromaner via Oberalppasset og på 1100-tallet av walsere (tysktalende utvandrere fra Wallis) via Furkapasset. Den retoromanske befolkningen har med tiden gitt opp sitt språk til fordel for tysk. Befolkningen var nokså autonom. Den samlet seg hvert år på en åker ved Hospenthal bl.a. for å velge en representant for dalen (*Talammann*).

På det verdslige plan var Urseren først (fra 1232) underlagt grevene av Rapperswil, senere huset Habsburg (fra 1283) og til slutt kantonen Uri (fra 1317). Urseren bevarte imidlertid under alle disse herskerne en stor grad av selvstendighet. Denne ble bekreftet gjennom at dalen ble riksumiddelbar i 1382. Uri forsøkte lenge å utvide sin maktposisjon i dalen for å kunne kontrollere hele ruten over St. Gotthard-passet. 1410 inngikk Urseren og Uri en «evigvarende kontrakt», som innebar at Urseren ble en del av det sveitsiske edsforbund, at Uri overtok Urserens ytre styre, men at Urseren beholdt indre selvstyre.

I Den helvetiske republikk ble Urseren i 1798 tilsluttet den nyopprettede kantonen Waldstätte. Da denne kantonen, sammen med republikken, ble avviklet allerede i 1803 i forbindelse med at edsforbundet gjenoppsto i fornyet utgave, ble Urseren en del av kantonen Uri.
Surses

**Surses** (retoromansk) eller **Oberhalbstein** (tysk) er dalen til elven *Gelgia* (ret.) eller *[[Julia (elv)|Julia]]* (tysk) i den sveitsiske kantonen Graubünden. Surses utgjør også en egen krets i distriktet Albula. Surses hadde .

Dalens befolkning er overveiende retoromansktalende (53&nbsp;%; surmiran-dialekten). 37&nbsp;% snakker tysk og 6&nbsp;% italiensk. I dalens sydligste og høyest beliggende landsby, Beiva / Bivio, er italiensk eneste offisielle språk.

Dalen strekker seg i 36&nbsp;kilometers lengde fra Casti/Tiefencastel, der Gelgia munner i Albula, og sydover opp til Albulafjellene. Dalen begynner med et upasserbart juv, *Crap Ses* (tysk *Conterser Stein*), som også har gitt opphav til dalens navn (som betyr «ovenfor steinen»). Veien fører her forbi juvet på dalens vestside. Dalen er grovt delt i to avsnitt, nedenfor (*Sotgôt*) og ovenfor (*Surgôt*) et bratt skogområde, som ligger mellom landsbyene Tinizong og Rona. Øverst i dalen fører noen viktige fjellpass sydover: Juliapasset til Engadin og det uutbygde Settimopasset til Val Bregaglia. På grunn av disse passene var Surses tidligere en veldig viktig transportakse mellom Chur (og St. Gallen samt hele Bodensjøområdet) og Nord-Italia.

De ni kommunene som ligger i Surses, er (nedenfra og oppover dalen): 
* Salouf
* Riom-Parsonz
* Cunter
* Suagnign/Savognin
* Tinizong-Rona
* Mulegns
* Sur
* Murmarera/Marmorera
* Beiva/Bivio

Dalens areal er på 323 km². I dalen ligger en stor nasjonalpark.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Julia (elv)

**Julia** (retoromansk: *Gelgia*) er en elv i Graubünden i Sveits. Elva har sitt utspring i området rundt Julierpasset (2 284 moh.) og renner gjennom dalføret Surses (tysk: *Oberhalbstein*), som ender opp i *Crap Ses*-juvet. Elva er den største sideelven til Albula, som den renner ut i nær Tiefencastel.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Saqqaqkulturen

**Saqqaqkulturen** er navnet på en av de tidligste folkene som befolket Grønland.

Independence I (ca. 2500 f.Kr. – 1800 f.Kr.) var de første innvandrerne til Grønland. Disse gikk over isen fra Canada, og kom i land ved Independencefjorden, derav navnet på denne kulturen. Disse holdt til på nordkysten av øya. 

Saqqaqfolket kom like etterpå, ca. 2400 f.Kr., men trakk sørover på vestkysten. De to folkeslagene sameksisterte dermed i nesten hele *Independence 1* sin epoke. De var sannsynligvis eskimoer, og navnet sitt har de fått fra bygda Saqqaq ved Diskobukten, der de første funnene fra denne kulturen ble gjort. Det er særlig i dette området man har forsket på denne kulturen, og man har gjort mange arkeologiske funn her. Det er avdekket over 100 boplasser bare rundt Diskobukten, med store mengder redskaper, dyreknokler og ildsteder. 

## Historie og levninger
Saqqaqfolket spredde seg etterhvert videre sørover, rundt Kapp Farvel på sydspissen, og videre nordover på østkysten, helt opp til dagens Scoresbysund (Ittoqqortoormiit) ved Scoresbysundet. 

I forhold til *Independence 1* hadde saqqaqfolket både flere våpentyper og en mer variert tilgang til mat. Faunaen er mer variert i sydlige deler av Grønland enn på nordkysten, der man levde på primært moskus, men på sommers tid hadde også disse tilgang til fugler, hare, rev, lemen, fisk og sel. 

De utviket mange jaktvåpen som gjorde det mulig å jakte på avstand, som pil og bue, lanser og kasteharpuner. Dermed kunne de jakte på både reinsdyr, sel og hval. De utviklet også kajakker av skinn, til hval- og seljakten. Man har også funnet lamper for tran eller talg. 

Den eldste kjente delen av en eskimodrakt som er funnet, er funnet i en gammel boplass i Qeqertasussuq ved Diskobukten. Her fant de en innerstrømpe til en kamik. Den er lagd av selskinn. På samme boplass har man også funnet knokler fra Saqqaq-mennesker, men bare 4 knokler og en hårdott. Knoklene stammer fra en mann og en kvinne. 

Vinterboligen deres var hus av torv og telttak av skinn.

Man vet ikke nøyaktig hvorfor Saqqaq-folket døde ut. De forsvant fra boplassene sine, og døde ut ca. år 800 f.Kr Dette skjedde samtidig med at klimaet på Grønland ble kaldere, så det kan skyldes matmangel. 

Etter at Saqqaq-folket hadde befolket store deler av Grønland i ca. 1.600 år kom nye folk og innvandret til Grønland; Independence II og dorsetkulturen. Independence II holdt til på nordkysten, som Independence I, mens Dorset-folket bosatte seg langs hele kysten av det sørlige Grønland, fra dagens Thule, ned rundt sydspissen og opp til Scoresbysundet, på samme måte som Saqqaq-folket. 

## Se også
*Independence I
*Dorsetkulturen
*Independence II
*Thulekulturen

## Litteratur
* Illustrert Vitenskap, nr. 12/2007, *Grønland ble befolket 7 ganger*. 

## Eksterne lenker
* ''Saqqaq culture chronology'', Greenland Research Center of National Museum of Denmark
* Katherine Harmon: ''Long-Locked Genome of Ancient Man Sequenced'', i Scientific American
* Historie i bølger
Maksimilian Volosjin

**Maksimilian Aleksandrovitsj Kirijenko-Volosjin** (russisk: Максимилиан Александрович Кириенко-Волошин) (født  i Kyiv, Ukraina, død 11. august 1932) var en betydningsfull representant for den symbolistiske retningen i russisk kultur og litteratur. Han ble berømt som poet og kritiker av litteratur og kunst. Hans litteratur ble utgitt i samtidige tidsskrifter tidlig på 1900-tallet, blant annet «Vesy» (*Vekten*), «Zolotoje runo» (*Det gyldne ull*) og «Apollon». Han var også kjent for sine briljante oversettelser av fransk poesi og prosa til russisk.

## Biografi
### Tidlig liv

Volosjin var født i Kyiv i 1877. Han var elev i noen få år ved Polivanov og en skole på Krimhalvøya, hvor hans mor i 1893 kjøpte et stykke land i Koktebel. Etter gymnaset ble Volosjin student ved universitetet i Moskva under gjenoppstandelsen av den radikale studentbevegelsen i Russland.

### Reiser
Volosjin foretok reiser i lengden og bredden av Russland, ofte til fots. I 1900 var han del av en ekspedisjon hvor han kartla ruten til Orenburg-Tasjkent-jernbanen.

### Senere år
Senere i livet malte han akvareller. Mange av kunstverkene tilhører idag muséer over hele verden, mens andre finnes i private samlinger i Russland og andre land.

Den lille landsbyen Koktebel sørøst på Krimhalvøya der Volosjin bodde var en stor inspirasjon for ham, og innbyggerne minnes poeten. Fjellet Volosjin ble begravet på bærer hans navn. Huset han bodde i som nå er et museum, fortsetter å tiltrekke mennesker fra alle deler av verden. Husets eier tjente som vert til utallige poeter, kunstnere, skuespillere, vitenskapsmenn og vandrere.

## Referanser
Tarasp

**Tarasp** er et distrikt i kommunen Scuol i Nedre Engadin i den sveitsiske kantonen Graubünden.

Til og med 31. desember 2014 var Tarasp en selvstendig kommune. Fra 1. Januar 2015 ble Tarasp innlemmet i kommunen Scuol sammen med kommunene Ardez, Ftan, Guarda og Sent. Den tidligere kommune hadde drøye 300&nbsp;innbyggere. Kommunen bestod av borgen Tarasp og ti fraksjoner (landsbyer) rundt denne (Aschera, Avrona, Chants, Chaposch, Florins, Fontana, Sgnè, Sparsels, Vallatscha og Vulpera).

I middelalderen (fra og med 1000-tallet) var Tarasp et eget herskap, dvs. var eiendom av en egen friherre, som holdt til i borgen Tarasp. I 1464 ervervet habsburgerne dette herskapet. Området forble derfor under østerriksk forvaltning selv etter at habsburgerne i 1499 hadde gitt opp sitt krav på Engadin. Tarasp var dermed en østerriksk eksklave i Graubünden. Den tilfalt Sveits først fra og med riksdeputasjonsbeslutningen i 1803.

Tarasps befolkning er i motsetning til resten av Engadin katolsk. Dette kommer av det langvarige østerrikske overherredømmet. Derimot har befolkningen &ndash;&nbsp;til tross før østerriksks overherredømme og i likhet med resten av Nedre Engadin&nbsp;&ndash; vært overveiende retoromansktalende. Fremdeles er retoromansk kommunens eneste offisielle språk, selv om tysk siden 1980-tallet er i flertall. Ved folketellingen i 2001 anga 52&nbsp;% tysk og 38&nbsp;%&nbsp;retoromansk som morsmål.

## Eksterne lenker
*
Goms

**Goms** (fransk *Conches*) er et landskap og et distrikt lengst øst i den sveitsiske kantonen Wallis, øverst i Rhônedalen. Området er, som resten av Øvre Wallis, tysktalende. Landskapet begrenses nederst av et bratt dalavsnitt. Derfra strekker Goms seg oppover til Rhônekilden (dvs. isbreen Rhônegletscher) og til Dammastock (3630&nbsp;meter over havet). Dalen er begrenset av Bern- og Uri-Alpene i nord og Ticino-Alpene i syd.

Goms har 4&nbsp;800&nbsp;innbyggere og et areal på 588&nbsp;km². Distriktet består av 13 kommuner; hovedstedet er Münster.

Følger man Rhône vestover (nedover) fra Goms, kommer man til bl.a. Brig og Sion. Forbindelsen til nabokantonene skjer over en rekke viktige fjellpass: Grimselpasset i nord fører til Haslital i Bern; Furkapasset i nordøst til Urseren i Uri; Nufenenpasset i øst til Val Bedretto i Ticino. Passene har i løpet av 1900-tallet blitt supplert med vei- og jernbanetunneler (Lötschberg- og Furkatunnelene). I tillegg fører de uutbygde og bare historisk relevante Albrun- og Griespass sydover til den italienske dalen Val d'Ossola.

Goms ble bosatt av tysktalende alemanner, som kom over Grimselpasset på 800-tallet. Før dette fantes det sannsynligvis enkelte romanske bosetninger. Alemannene spredte seg fra Goms nedover langs Rhône og bosatte etter hvert hele det Øvre Wallis.

Goms' blomstringstid var på mange måter 1600- og 1700-tallet, da transporten over distriktets fjellpass sørget for store inntekter. Mange barokkirker vitner om denne velstandstiden. Denne inntektskilden forsvant med utbyggingen av St. Gotthard-passet og -tunnelen.

Næringen baserer seg i dag hovedakelig på alpint landbruk og turisme.

## Kommuner
De 13 kommunene i Goms er:
* Bellwald
* Binn
* Blitzingen
* Ernen
* Fiesch
* Grafschaft
* Lax
* Münster-Geschinen
* Niederwald
* Obergesteln
* Oberwald
* Reckingen-Gluringen
* Ulrichen
Gausvik I kraftverk

**Gausvik I kraftverk**, også kalt **Nedrefoss kraftverk**, er et vannkraftverk ved Gausvik i Harstad kommune i Troms fylke.

Kraftverket utnytter et fall i Gausvikelva på ca. 80 meter fra Haukebøvatnet til havnivå i Tjeldsundet.

Kraftverket har sammen med Gausvik III /Øvrefoss kraftverk Storvatnet som magasin. Vannstanden i vatnet reguleres 7,5 meter.

Det er installert en francisturbin på 3,6 MW. Midlere årsproduksjon er på 16 GWh.

Kraftverket ble modifisert i 2004. Samtidig med utvidelsen ble Gausvik II (Mellomfoss) nedlagt.

Kraftverket ble våren 2025 tatt inn på NVEs liste over kraftanlegg som kulturminner.

Kraftverket er eid av Nordkraft.

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
*Nordkraft
Cambridge Heath

**Cambridge Heath** er et område i Tower Hamlets i London, nord for Bethnal Green. Det nevnes først som Camprichtesheth i 1275. 

Fra 1900 til 1965 lå Cambridge Heath i bydelen Bethnal Green, og bydelens gamle rådhus ligger på Patriot Square. 

Cambridge Heath Road går fra nord mot sør fra grensen til Hackney ned til Stepney. Langs denne veien ligger både Cambridge Heath stasjon og Bethnal Green undergrunnsstasjon.

Den eldste dokumenterte bruken av stedsnavnet er fra 1275 som *Camprichthesheth*, muligens avledet av en angelsaksisk mann ved navn **Cantbeorht* og hans *heath* (heier/udyrket mark).

## Referanser
Vangpollen kraftverk

**Vangpollen kraftverk** er et vannkraftverk i Sortland kommune i Nordland fylke. 

Kraftverket utnytter et fall på 313 meter fra nedre Vangpollvatnet til havnivå ved Vangpollen i Sigerfjorden. 

Øvre Vangpollvatnet er magasin og reguleres mellom 448 og 433 moh

Produksjonen startet i 1942 og verket ble modifisert i 1989.

Det er installert en horisontal peltonturbin på 3,5 MW. Midlere årsproduksjon er på 14 GWh. 

Kraftverket er eid av Vesterålskraft produksjon.

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
* Vesterålskraft produksjon
Epinephelinae

* *[[Alphestes]]*
* *[[Anyperodon]]*
* *[[Aethaloperca]]
* *Cephalopholis*
* *Chromileptes*
* *Dermatolepis*
* *Epinephelus*
* *Gonioplectrus*
* *Gracila*
* *Hyporthodus*
* *Mycteroperca*
* *Paranthias*
* *Plectropomus*
* *Saloptia*
* *Triso*
* *Variola*


*'Epinephelinae*' er en artsrik [[Gruppe (biologi)|gruppe]] [[abborfisker]].

Den lengste arten er *Epinephelus lanceolatus* som kan bli opptil 2,7&nbsp;m lang og 400&nbsp;kg tung, men de fleste artene er mellom 20 og 80&nbsp;cm lange. De er [[rovfisker]] som jakter alene langs havbunnen. Hver fisk har sitt [[Revir|territorium]], ofte med en hule der den kan skjule seg. Det fiskes etter mange av artene.

I [[Europa]] er det arten [[mero]] (*Epinephelus marginatus*) som går lengst nord. Den finnes langs østkysten av [[Atlanterhavet]] fra [[De britiske øyer]] til [[Sør-Afrika]] og i hele [[Middelhavet]]. Dessuten forekommer den sørvest i [[Det indiske hav]] og ved [[Brasil]]s kyst. Lenger sør utenfor den europeiske atlanterhavskysten og i Middelhavet lever det tre arter til i slekten *Epinephelus*. I tillegg finnes her *Hyporthodus haifensis* og *Mycteroperca rubra* i samme underfamilie.

Ytterligere to *Epinephelus*-arter har vandret inn i Middelhavet gjennom [[Suezkanalen]], og det ser ut til at nykommerne nå sprer seg raskt på grunn av den [[Global oppvarming|globale oppvarmingen]]. Etter 2000 har en vestafrikansk art i Epinephelinae, *Cephalopholis taeniops*, dukket opp mange steder i Middelhavet og ved [[Kanariøyene]]. Også andre varmekjære fiskearter har i de siste åra blitt vanligere i Middelhavet enn før, som [[avtrekkerfisk]] (*Balistes capriscus*), leppefisken *Thalassoma pavo* og papegøyefisken *Sparisoma cretense''. 

## Litteratur
* 
* 
* 
* 

## Eksterne lenker
*
Slåttetralling

**Slåttetralling**, **slåttetulling**, **låttehulling**, **kjaftelåting** samt kortformer som **tralling**, **tulling**, **hulling** og **trailláting** er navn på det å framføre en slått vokalt. Det er en egen sjanger innenfor det vokale folkemusikkuttrykket som hovedsakelig består av slåttetrall eventuelt i kombinasjon med slåtterim. Basen i trallinga er lingvistisk sett ikke meningsfylte ord, for eksempel «… tra-la-la-la-la», «… si-da-du-da då …», «… hulli-hulli-hull …», «a-la-ål-la-lå-la», utført på en særegen sangteknisk måte. Den som traller forsøker mer eller mindre bevisst få fram klangen i (harding)fela eller andre tradisjonelle slåtteinstrument. Når eventuelle slåtterim benyttes, overføres tralleteknikken inn i tekstsekvensene.

Levord Laa fra Ål i Hallingdal og Talleiv Røysland fra Lårdal i Telemark hadde hver på sitt vis en utvikla form for tralling. Levord Laa hadde et stort repertoar av tralleord, holdt kompromissløst på dansedrivet og de relativt få slåtterimene er korte. Talleiv Røysland hadde en egen evne til å kombinere slåttetrall og slåtterim, og han varierte mellom drivende dansetralling, gode avfraseringer og et mer visesanglig uttrykk i tekstsekvensene. Slik kunne stilen hans få noe lyarslåttaktig over seg. Stilen hans er kanskje mer «slåttevisetralling» enn slåttetralling i egentlig forstand.

I Hallingdal heter det å tralle for «å låte med/på kjafte». En som er god til «å låte med kjafte» kan kalles for en «kjaftespelemann».

## Se også
Slått, slåttetrall og slåtterim.
155 mm Creusot Long Tom

**155 mm Creusot** ***Long Tom*** var en fransk feltkanon. Den sørafrikanske republikk kjøpte fire kanoner med 8800 granater i 1897. Disse ble plassert i fort rundt Pretoria. Under den andre boerkrigen ble de deployert som feltartilleri. Etter at de hadde brukt opp sin ammunisjon, ble de ødelagt for å forhindre at de skulle falle i britiske hender.

## Eksterne lenker
* Long Tom Cannon Monument
Svømming under Sommer-OL 1928

**Svømming under Sommer-OL 1928** ble arrangert fra 4. til 11. august 1928 på Olympisch Zwemstadion i Amsterdam

Svømming var med for åttende gang på det olympiske programmet i Sommer-OL 1928. 182 utøvere fra 28 nasjoner konkurrerte i elleve svømmeøvelser, seks for menn og fem for kvinner.  

## Medaljefordeling

## Resultater
### Menn
#### 100 meter fri

#### 400 meter fri

#### 1500 meter fri

#### 100 meter rygg

#### 200 meter bryst

#### 4 x 200 meter fri

### Kvinner
#### 100 meter fri

#### 400 meter fri

#### 100 meter rygg

* &ndash; *Marie Braun satte verdensrekord i forsøksheatet med tiden 1.21,6*

#### 200 meter bryst

* &ndash; *Hilde Schrader satte verdensrekord i semifinalen med tiden 3.11,2*

#### 4 x 100 meter fri
 

## Eksterne lenker
* Swimming at the 1928 Summer Olympics hos olympedia.org
Harold Abrahams

**Harold Maurice Abrahams** (født 15. desember 1899 i Bedford, død 14. januar 1978 i Enfield) var en britisk friidrettsutøver.

Abrahams begynte tidlig med friidrett og viste tidlig talent i sprint og lengdehopp. Han studerte ved University of Cambridge, og ble tatt ut til å delta i OL 1920 i Antwerpen. Her ble Abrahams slått ut i kvartfinalen på både 100 meter og 200 meter, mens han ble nummer 20 i lengde. Han deltok også på 4x100&nbsp;m-stafettlaget, som endte på fjerdeplass. Han kom på tjuendeplass i lengdehopp,  kun de seks beste gikk til finalen.
 
Under OL 1924 i Paris vant Abrahams gull på 100 meter. Han var også med på ta sølv på stafetten, mens han ble nummer seks på 200 meter. Abrahams vei til de olympiske lekene ble skildret av den britiske regissøren Hugh Hudson i filmen *[[Ildvognene]]*, som i 1981 ble tildelt fire Oscar-priser.

På grunn av en fotskade måtte Abrahams legge opp i 1925. I mer enn 40 år var han sportskommentator for BBC.

## OL-medaljer
*  1924  Paris -  **Gull** i friidrett, 100 meter  Storbritannia 
*  1924  Paris -  Sølv i friidrett, 4 x 100 meter stafett  Storbritannia 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Johan Olaus Asmundvaag

**Johan Olaus Olsen Asmundvaag** (1880–1946) var en norsk gårdbruker, sparebankkasserer, lensmann og politiker (H).

Han var sønn av gårdbruker Ole Petter Asmundvaag (1829–1906) og Beret Olsdatter Baatvik (1839–1929) på gården Asmundvåg. Han gikk underoffiserskolen i Trondhjem og tok avskjed fra militæret med løytnants grad. Han var gårdbruker på Hofstad fra 1904 og kasserer i Hitra Sparebank fra 1906. Han ble lensmann i de daværende Hitra og Kvenvær herreder i 1938.

Asmundvaag var i en lang periode medlem av Hitra herredsstyre, og var ordfører 1913–1916 og 1922–1925 samt varaordfører 1931–1934. Han skjøttet forøvrig en rekke offentlige verv, deriblant som overformynder i 24 år, medlem av skolestyret, viseformann i forliksrådet, skjønns- og utskiftningsmann, samt formann i fattigstyret, overligningsnevnden, vergerådet, menighetsrådet og kretssykekassen.

Asmundvaag var innvalgt på Stortinget fra Sør-Trøndelag 1931–1945. Han satt i Stortingets post-, telegraf- og kystfartskomité 1931–1936, deretter i Stortingets vei- og jernbanekomité.

Han døde i 1946 og ble begravet fra Hitra kirke.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Martin Sivertsen

**Martinus (Martin) Nikolai Sivertsen** (født 16. mars 1849 på Skjølberg i Orkdal, død 23. juli 1931) var handelsmann, dampskipsekspeditør, poståpner, fyrvokter, offiser, lokalpolitiker og stortingspolitiker for partiet Venstre. 

I ungdommen var han gruvearbeider, gårdsgutt og fisker. Han var så handelsbetjent på Hitra, deretter handelsbestyrer på Frøya. Fra 1890 drev han handelsstedet Svellingen på Nord-Frøya. Han var dampskipsekspeditør i 27 år, poståpner i 29 år og fyrvokter på Agdenes fra 1908 til 1921.

Sivertsen var sønn av kirkesanger Martinus (Martin) Sivertsen (1806–1896) og Margrete Nikoline Lindbak (1806–1876).

Sivertsen var medlem av Frøya herredsstyre fra 1886 til 1907, herav ordfører i 12 år. Han hadde tallrike andre lokale verv.

Sivertsen var stortingsrepresentant for partiet Venstre fra Søndre Trondhjems amt i perioden 1903–06, og fra Ytre Fosen krets i periodene 1906–09, 1910–12, 1916–18 og 1919–21. De to første og i siste periode var han medlem av sosialkomiteen, de to andre militærkomiteen og gasje- og pensjonskomiteen.

Sivertsen ble tildelt 7. juni-medaljen. Han var æresmedlem i Norges Fyrvokterforening og amtets fiskerlag.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Djupfjord I kraftverk

**Djupfjord I kraftverk** er et vannkraftverk ved Djupfjorden i Sortland kommune i Nordland fylke. 

Kraftverket utnytter et fall på 144 meter fra Storvatnet til havnivå ved Djupfjorden. Storvatnet er oppdemmet og reguleres mellom 152 og 133 moh.

Produksjonen startet i 1952 og verket ble modifisert i 2007. 

Det er installert en francisturbin på 5,1 MW. Midlere årsproduksjon er på 23 GWh. 

Kraftverket er eid av Vesterålskraft Produksjon.

## Se også
* Djupfjord II kraftverk

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
* Vesterålskraft
Slaget ved Magersfontein

**Magersfontein** er et sted i provinsen Northern Cape i Sør-Afrika, cirka tre mil sør for Kimberley. Her beseiret en boerstyrke den 10.–11. desember 1899 den framrykkende Høylandsbrigaden i ett slag under andre boerkrig.

Magersfontein består av en rad høyder i slettelandskapet. Boerne hadde forskanset seg i skyttergraver foran høydene, noe var en helt ny taktikk, og ble ikke rammet i det hele tatt av britenes artilleriild som var innstilt på selve høydene. Da de skotske regimentene rykket frem i løpet av natten, ble de utsatt for presis ild fra boernes linjer, og slaget ble ett alvorlig nederlag for Storbritannia.

I dette slaget deltok en skandinavisk styrke på boernes side som bestod av svensker, finlandssvensker og noen nordmenn. Styrken lå foran boernes linjer og ble hardt rammet i løpet av slaget. De ble begravet på stedet, og flere minnesmerker finnes på slagmarken.

Britene mistet totalt 971 menn, mens boerne hadde 250 drepte og sårede, av disse var 44 skandinaver.
## Referanser
John Aalmo

**John Aalmo** (1902–1981) var en norsk politiker (H), handelsbestyrer og trafikkinspektør.

Han vokste opp i en lærerfamilie på Sandstad på Hitra. Faren, Ole Aalmo, var også ordfører.

25 år gammel etablerte han sin egen handelsforretning, som senere gikk over til å bli et samvirkelag med Aalmo som bestyrer. Han var også gårdbruker på Sandstad.

Foran stortingsvalget i 1930 var Aalmo ansatt som reisesekretær for Fedrelandslaget.

Aalmo ble ordfører i Sandstad kommune i 1935 og ble sittende gjennom okkupasjonsårene, uten å være NS-medlem. Da kommunestyret trådte sammen etter frigjøringen i 1945, uttrykte det enstemmig sin tillit til Aalmo. Han satt ut året og kom tilbake som ordfører fra 1948 til 1955.

Han var formann i den såkalte Aalmo-komiteen, nedsatt av Sør-Trøndelag fylkesting i 1953, som utredet samferdselssituasjonen i kystkommunene på Fosen og øyene utenfor.

Aalmo var varamann til Stortinget fra Sør-Trøndelag fra 1954 til 1961 og møtte i 95 dager.

I 1959 tiltrådte Aalmo en stilling som trafikkinspektør i Fosen Trafikklag og flyttet til Trondheim. Han ble pensjonist ved utgangen av 1970, men ble brukt som kontrollør i flere år etterpå.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Oskar Steinvik

**Oskar Steinvik** (født 10. april 1908, død 24. august 1975) var ordfører i  Nord-Frøya kommune fra 1952–1955 og 1960–1963. Han var også ordfører i Frøya kommune fra 1968–1975, og representerte Ap. Han var også vararepresentant til Stortinget mellom 1958 og 1961.

I 1967 ble han tildelt Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs minnemedalje i sølv. 

## Eksterne lenker
*
Uummannaq kommune

**Uummannaq kommune** er en tidligere kommune i Vestgrønland amt. Kommunen er oppkalt etter hovedbyen Uummannaq, som er grønlandsk for «det hjerteformede fjell».

## Byer og bygder i Uummannaq kommune

*Uummannaq
*Niaqornat
*Qaarsut
*Ikerasak
*Saattut
*Ukkusissat
*Illorsuit
*Nuugaatsiaq
Djupfjord II kraftverk

**Djupfjord II kraftverk** er et vannkraftverk ved Storvatnet ved Djupfjorden i Sortland kommune i Nordland fylke. 

Kraftverket utnytter et fall på 103 meter fra Øvre Blokkenvatn i Blokkenvassdraget til Storvatnet. Øvre Blokkenvatn reguleres mellom 261 og 245 moh. Det hentes også inn vann fra Breibarnsvatnan (262 moh).

Produksjonen startet i 1957. Det er installert en francisturbin på 2,7 MW. Midlere årsproduksjon er på 9 GWh. 

Etter at vannet har vært brukt i verket, ledes det ut i Storvatnet, som er magasin for Djupfjord I kraftverk.

Kraftverket er eid av Vesterålskraft Produksjon.

## Referanser


## Kilder
* 
* NVE vannkraftdatabase
* Vesterålskraft
De Beers

**De Beers** er et konsern som driver med leting etter, gruvedrift av og handel med diamanter. Konsernet ble grunnlagt i det sørlige Afrika av Cecil Rhodes. De forskjellige datterselskapene innenfor De Beers-gruppen er ansvarlig for rundt 40 prosent av verdens diamantproduksjon, i verdi.

Selskapet er aktivt i alle kategorier av diamantgruvedrift: Dagbrudd, underjordisk, utvasking i stor skala, langs kysten og dypt til sjøs. De Beers er ikke involvert i uformell drift i liten skala som sjelden er økonomisk drivverdig for gruveselskaper.

De Beers er til stede i 25 land, stort sett på grunn av sine omfattende leteaktiviteter. Gruvedrift finner sted i Botswana, Namibia, Sør-Afrika og Tanzania. Gruvedriften i Botswana finner sted gjennom gruveselskapet Debswana, et foretak som er et delt foretak med regjeringen i Botswana. I Namibia finner det sted gjennom Namdeb, et foretak som er delt med regjeringen i Namibia. Gruvedriften i Sør–Afrika finner sted gjennom De Beers Consolidated Mines, et partnerskap med den Ponahalo Investments. I Tanzania skjer det gjennom et partnerskap med regjeringen i Tanzania, 75&nbsp;% eid av De Beers og 25&nbsp;% av regjeringen. De Beers er i 2007 forventet å åpne sin første gruve i Canada, kalt «Snap Lake», som ligger i Canadas Nordvestterritoriene.

I filmen *[[Blood Diamond]]* er diamantselskapet «Van De Kaap» basert på De Beers.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Tøyenbekken (Oslo)

**Tøyenbekken** er en gate i Oslo mellom Schweigaards gate og Norbygata. Opprinnelig het den Bekkegata, men navnet ble endret til Tøyenbekken i 1952.

Tøyenbekken deler strøksgatene Grønland og Grønlandsleiret.

Tøyenbekken var også en bekk i Oslo, også kjent som *Grønlandsbekken*. Bekken kom fra Østre Aker og gikk gjennom Dælenenga, Rodeløkka, over Trondheimsveien ved Tøyen, videre på nedsiden av Enerhaugen, Grønlandsleiret og over Grundingen ut i Oslofjorden. Tøyenbekken var så kjent for sin vonde lukt at den populært ble kalt *Lortbekken*. I 1877 ble den overhvelvet kloakk og ble til en gate.

## Bygninger

* Internasjonalt Kultursenter og Museum (nr 5), tidligere først *Bækkegatens politistasjon*, deretter *[[Grønland politistasjon]]*, oppført 1900&ndash;1902, ark. Balthazar Lange
* Tøyenbekken 12, tømmerbygning i to etasjer - tidligere bolighus, oppført første halvdel av 1800-tallet, samt trelasthall oppført 1939. Registrert på Byantikvarens gule liste.
* Galleri Oslo (nr 21)
* Dramatikkens hus (nr 34), tidligere Det Åpne Teater og  Oslo Elektriske Sveiseverksted, bygget i 1918 innen et større industrianlegg fra 1880-årene

## Litteratur
* 

## Eksterne lenker
*
Percy Williams

**Percy Williams** (født 19. mai 1908 i Vancouver, død 29. november 1982) var en canadisk friidrettsutøver. Under OL 1928 i Amsterdam ble han dobbelt OL-vinner på sprintdistansene.

I 1928 gikk Williams, som var 20 år gammel, overraskende til topps i det canadiske kvalifiseringsstevnet for deltakelse i OL i Amsterdam. Han gikk til finalen på 100 meter uten store problemer. Han fikk en god start, og vant med tiden 10,8 foran briten Jack London og Georg Lammers fra Tyskland. På 200 meter gikk han også til topps. Med tiden 21,9 vant han foran briten Walter Rangeley og tyskeren Helmut Körnig.

I årene som kom beviste Williams ved flere anledninger at OL-triumfene ikke var noe lykketreff. Under *British Empire Games* i Toronto i 1930 vant han 100 meter og satte samtidig ny verdensrekord med tiden 10,3.
## OL-medaljer
*  1928  Amsterdam - **Gull** i friidrett, 100 meter  Canada
*  1928  Amsterdam - **Gull** i friidrett, 100 meter  Canada

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Volksraad

**Volksraad**  («*Folkets råd*») var parlamentet til den tidligere Sørafrikanske republikk (ZAR), også kjent som *Republikken Transvaal*, som eksisterte fra 1857 til 1902 i en del av det som nå er Republikken Sør–Afrika. Den var et ettkammersparlament med 24 medlemmer. Parlamentet opphørte etter at britene seiret i andre boerkrig og den etterfølgende opprettelsen av Unionen Sør-Afrika. Oranjefristaten hadde også et Volksraad. Også det sluttet å eksistere i 1902 etter den britiske seieren i andre boerkrig. «Volksraad» var også navnet på afrikaans for det sørafrikanske underhuset som eksisterte i forskjellige former i 1910–94. Nederlenderne opprettet en forsamling kalt Volksraad som et konsulterende råd for Nederlandsk Østindia i 1918. Et lignende råd for Nederlandsk Ny-Guinea eksisterte mellom 1949 og 1969.

Volksraad i Den sørafrikanske republikk ble delt i to kamre i 1890 for å beholde boernes kontroll over staten, mens det gav «uitlanderne» en stemme i lokale saker. Dette ble gjort for å bli kvitt britiske klager angående uitlandernes innflytelse uten å gi fra seg reell makt.

Denne tokammers lovgivende forsamlingen bestid av et *andre Volksraad* med stemmerett for alle hvite menn over 16 år, i tillegg til et *første Volksraad* som var den høyeste myndigheten med ansvar for statens politikk og som hadde begrenset stemmeretten til personer over 40 år med permanent eiendom og en lengre bosetningshistorie i landet.
Abraham Fischer

**Abraham Fischer** (født 1850, død 1913) var den eneste statsministeren i Orange River Colony i det sørlige Afrika. 

Han var opprinnelig en advokat i Kappkolonien. Han ble visepresident i Oranjefristatens *[[Volksraad]]* i 1893 og medlem av det utøvende rådet i 1896. Under andre boerkrig dro han til Europa for å samle støtte for boerne. Han returnerte i 1903 for å praktisere jus i den nylig opprettede Orange River Colony.

Fischer fortsatte å fremme boernes sak og hjalp til med å danne partiet Oranje Unie i mai 1906 som han ble formann for. Partiet vant flertallet av representanter i koloniens første valg som ble holdt i november 1907. 27. november ble han valgt som statsminister og fortsatte i denne stillingen til den sluttet å eksistere da Unionen Sør-Afrika ble opprettet den 31. mai 1910. Han sluttet seg så til regjeringen til den nye unionen.

Han var bestefar til Bram Fischer, en kjent antiapartheid–aktivist.

## Referanser
Polo under Sommer-OL 1924

**Polo under Sommer-OL 1924** ble arrangert fra 28. juni til 12. juli 1924 i Paris. 

Polo var med på det olympisk programmet for fjerde gang i Sommer-OL 1924 i Paris. Fem lag deltok og det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Argentina vant alle sine fire kamper og ble olympiske mestere.

## Medaljefordeling

## Resultater

;Tabell

## Medaljevinnere

## Eksterne lenker
* Polo at the 1924 Summer Olympics hos olympedia.org
* Resultater og profilside  hos sports-reference.com