Sexkjøpsloven

**Sexkjøpsloven** er en norsk lov som gjorde det straffbart å betale for sex, gjennom en endring av den daværende straffeloven – Almindelig borgerlig Straffelov – som trådte i kraft 1. januar 2009. Almindelig borgerlig Straffelov ble opphevet og erstattet av den nye lov om straff i 2015, og forbudet mot kjøp av seksuelle tjenester ble videreført som §&nbsp;316 i den nye straffeloven. Sexkjøpsloven viser dermed i praksis til en bestemmelse i straffeloven i nåværende rett. 

Sexkjøpsloven har vært omdiskutert, og Straffelovrådet foreslo i 2022 å oppheve bestemmelsen. Flere partier på høyre- og venstresiden går inn for å oppheve bestemmelsen, og også i partiene som innførte den var det betydelig motstand. Debattene om loven inngår i en bredere internasjonal debatt om kriminalisering av prostitusjon/sexarbeid og såkalt «fengselsfeminisme» (*carceral feminism*). Menneskerettsforskerne Susana T. Fried, Alice M. Miller, Rupsa Mallik, Ivana Radačić og Esteban Restrepo-Saldarriaga oppsummerer den faglige debatten som at «det finnes ingen enighet innen internasjonale menneskerettigheter om hvilke lover som best beskytter rettighetene til personer som selger sex». Bevegelsen for kriminalisering har internasjonalt vært omtalt som en «neo-abolisjonistisk» allianse mellom radikalfeminisme og konservative, evangelikalske kristne, og blant kritikerne av denne straffefokuserte retningen finner man et bredt felt av politiske bevegelser både på venstresiden og den liberale høyresiden, interseksjonelle feminister, menneskerettsorganisasjoner, FN-organer og fagmiljøer innen menneskerettigheter, migrasjonsforskning, sosialt arbeid og kriminologi. Kritikken handler om at kriminalisering ikke har påvist effekt i å bedre situasjonen for personer i prostitusjon, hjelpe dem ut av prostitusjon eller bekjempe menneskehandel, men at det i stedet først og fremst rammer de personene som selger sex, bidrar til å stigmatisere og marginalisere dem ytterligere, gjør det vanskeligere å komme seg ut av prostitusjon og er til hinder for deres menneskerettigheter. Kriminalisering har også blitt knyttet til innvandringsfiendtlig politikk, siden marginaliseringen hovedsakelig rammer migranter. Organisasjoner som jobber for seksuelle og reproduktive rettigheter som Planned Parenthood ønsker derfor full avkriminalisering av prostitusjon. En rekke internasjonale menneskerettsorganer har konkludert med at kriminalisering krenker menneskerettighetene. FNs menneskerettighetsråd uttalte i 2023 at «det er nå tilstrekkelig dokumentasjon av skadevirkningene av alle former for kriminalisering av sexarbeid» og anbefalte alle FNs medlemsstater å ta i bruk en menneskerettsbasert tilnærming med full avkriminalisering. Europarådets menneskerettskommissær uttalte i 2024 at medlemsstatene i Europarådet bør gå bort fra kriminalisering og ta i bruk en menneskerettsbasert tilnærming.

## Straffeforfølging og utbredelse
Omtrent 1 300 kvinner solgte seksuelle tjenester i Norge i 2008. Omfanget etter at sexkjøpsloven var innført er usikkert, og gikk både opp og ned enkelte år. Antall anmeldelser for brudd på sexkjøpsloven varierer en del fra år til år, med 509 anmeldte saker i perioden 2013–2017.

## Historie og etiske vurderinger
Salg av sex er dokumentert av Herodotus både i antikkens Athen og i Egypt. Prostitusjon er også nevnt i Bibelen. Hvordan prostitusjon var betraktet moralsk varierer historisk og geografisk. Prostitusjon i Athen var et registrert og skattelagt yrke. Bibelen nevner det flere ganger uten moralsk fordømmelse. Kjøp og salg av sex blir generelt sett ansett som en privatsak mellom involverte individer i liberalistisk moralfilosofi, men det kan argumenteres for at prostitusjon bryter med Kantiansk filosifisk tradisjon, der behanding av mennesker som objekter til å nå et mål blir ansett som umoralsk. Augustin og Thomas Aquinas mente at prostitusjon var en onde, men burde være tillatt for å hindre enda større forfall i samfunnet. Også moderne feministisk moralfilosofi preges av aktiv diskusjon med argumenter både for moralsk fordømmelse og for liberalistisk toleranse.

Meningene om kriminalisering av sexkjøp er delt i politiske og faglige miljøer. Flere menneskerettsorganisasjoner, organisasjoner som arbeider med prostitusjonstematikk innen blant annet helse og sosialt arbeid, og forskningsmiljøer innen f.eks. kriminologi og rettsvitenskap/menneskerettigheter er motstandere av kriminalisering. Internasjonale organisasjoner som har tatt standpunkt mot kriminalisering er Verdens helseorganisasjon, American Civil Liberties Union, Amnesty International, Human Rights Watch og Joint United Nations Programme on HIV/AIDS. 

UN Women, FNs organ for kvinners rettigheter og likestilling, har uttalt at organet ikke tar stilling i kriminaliseringsdebatten. Heller ikke CEDAW-komiteen har tatt side i debatten. Motstandere av kriminalisering begrunner ofte standpunktet med de prostituertes menneskerettigheter og at kriminaliseringen gjør livet for de prostituerte vanskeligere, og at kriminalisering ikke bidrar til å hjelpe dem ut av prostitusjon.

Human Rights Watch har oppsummert kritikken mot denne modellen på denne måten:

FNs menneskerettighetsråds arbeidsgruppe mot diskriminering av jenter og kvinner publiserte i 2023 sitt veiledningsdokument «Eliminating discrimination against sex workers and securing their human rights», uttalte at «det er nå tilstrekkelig dokumentasjon av skadevirkningene av alle former for kriminalisering av sexarbeid» og anbefalte alle FNs medlemsstater å ta i bruk en menneskerettsbasert tilnærming med full avkriminalisering.

Europarådets menneskerettskommissær Dunja Mijatović uttalte i sin menneskerettskommentar 15. februar 2024 at «den levde virkeligheten til sexarbeidere over hele Europa vekker alvorlige menneskerettighetsbekymringer» og at «kriminalisering og håndheving av straffebestemmelser mot sexarbeidere, klienter eller tredjeparter er et hinder for sexarbeideres tilgang til rettigheter og tvinger sexarbeidere til å jobbe isolert og i frykt for rettssystemet». Menneskerettskommissæren uttalte at «medlemsstatene i Europarådet bør ta i bruk en menneskerettighetsbasert tilnærming til sexarbeid».

Open Society Foundations uttalte at kriminalisering ikke har påvist effekt i å redusere etterspørselen etter sexkjøp og i stedet har forverret sårbarheten og marginaliseringen av sexarbeiderne, og at full avkriminalisering er nødvendig for å beskytte deres rettigheter og trygghet.

International Planned Parenthood Federation (IPPF), verdens største organisasjon som jobber for seksuell og reproduktiv helse og rettigheter og som ble grunnlagt av bl.a. den norske seksualopplyseren Elise Ottesen-Jensen, går inn for en menneskerettsbasert tilnærming, og uttaler at full avkriminalisering sammen med sosiale tiltak mot strukturell ulikhet er avgjørende for å beskytte alle jenters og kvinners menneskerettigheter. IPPFs norske avdeling Sex og Politikk – som omfatter organisasjoner som Norske Kvinners Sanitetsforening, SAIH, Sex og samfunn og Medisinernes Seksualopplysning – offentliggjorde i 2023 sitt grunndokument om sexarbeid med tittelen «Mennesker foran moralisme», som tok utgangspunkt i menneskerettigheter og seksuell selvbestemmelse. Sex og Politikk uttalte at menneskerettighetene må stå i sentrum for alle lands arbeid med sexarbeid og at «tiltak for å motarbeide de skadelige sidene ved salg av sex alltid må være i tråd med den enkeltes menneskerettigheter. Dette inkluderer avkriminalisering av alle deler av sexarbeid».

Feministiske bevegelser er internasjonalt splittet i spørsmålet, med en utvikling der kriminalisering har blitt mer kontroversielt over tid, særlig blant yngre feminister og mange interseksjonelle feminister, i lys av faglige innvendinger fra for eksempel menneskerettsjurister, kriminologer, sosialarbeidere og helseorganisasjoner. I stor grad går skillet mellom radikalfeminister, som støtter kriminalisering, og liberale og interseksjonelle feminister, som ofte er kritiske. Dette kritiske perspektivet til kriminalisering, som ofte er forankret i en interseksjonell tilnærming, er i dag dominerende i akademia og særlig innen fagfelt som menneskerettigheter, feministisk teori og kjønnsforskning, kriminologi, sosialt arbeid og migrasjonsforskning. Feministiske forskere har kritisert forkjempere for kriminalisering for å essensialisere kvinner, for å ignorere interseksjonell diskriminering, for å presentere ideologiske posisjoner som «fakta» og for å representere en «fengselsfeminisme» (*carceral feminism*) som «primært kriminaliserer, sensurerer og undertrykker marginaliserte gruppers handlingsrom, adferd og behov». Flere store kvinneorganisasjoner er kritiske til kriminalisering, begrunnet i at det først og fremst marginaliserer utsatte grupper og ikke er effektivt i å bekjempe menneskehandel. I Tyskland har det meste av kvinnebevegelsen, herunder den store paraplyorganisasjonen Deutscher Frauenrat, gått sammen i *Bündnis gegen ein Sexkaufverbot* som arbeider mot kriminalisering fra et feministisk perspektiv, og som uttaler at «den generelle kriminaliseringen beskytter ikke, slik det ofte hevdes, mot tvungen prostitusjon. Tvert imot: Sexarbeidere i prekære og farlige situasjoner blir spesielt skadelidende fordi de blir ytterligere marginalisert og sikre arbeidsforhold forhindres. Tilgangen til hjelp og rådgivning blir også enormt vanskeliggjort med et forbud mot kjøp av sex.» USAs største feministiske organisasjon, National Organization for Women (NOW), har vært splittet i spørsmålet, der særlig yngre medlemmer har vært kritiske til kriminalisering. USAs største feministiske grasrotorganisasjon, Women’s March, som oppstod som en demonstrasjon mot Donald Trump, har sexarbeideres rettigheter som del av sin plattform.

Enkelte feminister vektlegger også at det er argumenter som taler både for og mot kriminalisering, og at det dermed blir en vanskelig helhetsvurdering. Også blant politiske partier har meningene vært delt av samme grunn, og meningene går på tvers av tradisjonelle politiske skillelinjer. Kriminalisering har støtte fra svært ulike miljøer, fra radikalfeminister til sosialkonservative miljøer, samtidig som kriminalisering kritiseres av mange på den progressive venstresiden, i sentrum og den liberale høyresiden. I Norge har partier fra SV til Høyre vært splittet i spørsmålet.

May-Len Skilbrei, en av de ledende prostitusjonsforskerne i Norge, skriver at spørsmålet om regulering av prostitusjon idag utgjør en «rettighetskamp» mellom sexarbeiderbevegelsen og det som internasjonalt kalles «overlevendebevegelsen»:

Sosiolog og seniorforsker ved Fafo Guri Tyldum, som har forsket på bl.a. menneskehandel, uttalte i 2012 at sexkjøpsloven har ført til at prostituerte har blitt mer avhengige av halliker, at «dette fører til grovere og mer organisert prostitusjon og fremmer menneskehandel» og at kriminaliseringen av prostitusjon har gjort det mer attraktivt for bakmenn. Hun pekte på at før kriminaliseringen hadde Norge et av Europas minste og minst organiserte markeder for prostitusjon. Skilbrei uttalte i 2024 at Sexkjøpsloven ikke egner seg som forbilde, og at «Sexkjøpsloven har ingen påviselig nytte».

Menneskerettsforskerne Susana T. Fried, Alice M. Miller, Rupsa Mallik, Ivana Radačić og Esteban Restrepo-Saldarriaga skriver at «det finnes ingen enighet innen internasjonale menneskerettigheter om hvilke lover som best beskytter rettighetene til personer som selger sex» og at «det finnes sterk evidens for at kriminalisering av både kjøp og salg av sex, skader nettopp de menneskene som er mest utsatt».

Forskere har blant annet pekt på at kriminalisering bidrar til marginalisering og utnytting av prostituerte. Migrasjons- og prostitusjonsforskeren Niina Vuolajärvi ved London School of Economics uttalte i 2023 at kriminalisering hadde vært en mislykket politikk i Sverige, og at politikken førte til at prostituerte ble mer utsatt for vold og utnyttelse, og ytterligere marginalisert gjennom utkastelser fra bosteder eller deportasjon fra landet. Vuolajärvi uttalte at spesielt prostituerte med migrantbakgrunn, som utgjør det store flertallet, ble mer utsatt som følge av politikken.

Statsviteren Jennifer K. Lobasz har pekt på at hva som defineres som menneskehandel er svært omstridt, og har undersøkt «neo-abolisjonistiske» tilnærminger til prostitusjon som en allianse mellom radikalfeminisme og konservative, evangelikalske kristne i den amerikanske konteksten. Blant kritikerne av denne «neo-abolisjonistiske» retningen finner man et bredt felt av progressive bevegelser, herunder mange andre feminister (som interseksjonelle feminister, svarte feminister og flere andre), og ulike menneskerettsorganisasjoner, samt mange fagpersoner som menneskerettsjurister, kriminologer, migrasjonsforskere og sosialarbeidere.

## Politisk prosess
Sexkjøpsloven ble innført i 2008 under Jens Stoltenbergs andre regjering. Lovforslaget var omstridt, også i de daværende regjeringspartiene. Både Arbeiderpartiets og SVs ledelse var mot lovforslaget. Arbeiderpartiets landsmøte gikk inn for lovforslaget med 184 av 300 stemmer, mot partiledelsens vilje. I SV gikk landsmøtet i 2005 mot forslaget, men to år senere ble forslaget vedtatt mot partileder Kristin Halvorsens og Inga Marte Thorkildsens ønske. Daværende justisminister Knut Storberget var selv mot loven og har senere uttalt seg kritisk om den. Kritikken har særlig handlet om at loven gjør livene vanskeligere og farligere for de prostituerte, og ikke har den ønskede virkningen i å hjelpe dem ut av prostitusjon og bekjempe trafficking.

Riksadvokaten var kritisk til prosessen som førte til loven, og uttalte at det «ikke [er] heldig at nykriminalisering vedtas uten en grundig høring hvor også faginstansene gis anledning til å uttale seg. Viktige hensyn kan på denne måten oversees, eller tillegges liten vekt». Forskningsmiljøer innen prostitusjon og menneskehandel, bl.a. ved Fafo, var også kritiske.

Høyre, Frp og Venstre lovet å oppheve bestemmelsen før Stortingsvalget 2013, dersom de fikk flertall på Stortinget. De har etter stortingsvalget i 2017 tilsammen 80 av 169 representanter på Stortinget. I desember 2013 såvel som i juli 2014 presset Venstre på for å få den fjernet. I regjeringserklæringen til Erna Solbergs regjering står det at bestemmelsen skal evalueres, og at det skal legges frem en stortingsmelding. Den daværende regjeringens støtteparti, KrF, var imidlertid tilhenger av å beholde bestemmelsen, og var en av pådriverne for dens etablering.

Analyseselskapet Vista Analyse evaluerte sexkjøpsloven i 2014 etter oppdrag fra Jens Stoltenbergs andre regjering. Rapporten konkluderte med at forbudet bidro til lavere etterspørsel etter seksuelle tjenester, og at prostituerte opplevde større utrygghet, redusert forhandlingsmakt og større risiko. Prostitusjonsforskerne Skilbrei og Anette Brunovskis mente rammene for evalueringsoppdraget var dårlig egnet til å svare på om loven virker. Blant annet arbeider Amnesty International mot loven og mener den bryter med Norges menneskerettighetsforpliktelser ved at den skaper en farligere situasjon for prostituerte. Pro Sentret har også meldt om at sexkjøpsloven hadde negative konsekvenser for mange prostituerte. Estimater på endringer av omfanget av prostitusjonetter at loven var innført er usikre. Om etterspørsel etter seksuelle tjenester faktisk ble lavere etter at loven var innført er omdiskutert: Vista Analyse baserte sin konklusjon om nedgang på statistikk fra Pro-Senteret, og Pro-Senteret selv var uenig i at slik konklusjon kunne trekkes basert på deres tall.

## Lovendringen
Sexkjøpsloven ble vedtatt 12. desember 2008, med offisiell tittel lov om endringer i straffeloven 1902 og straffeprosessloven (kriminalisering av kjøp av seksuell omgang eller handling mv.). Den trådte i kraft 1. januar 2009. Den endret straffeloven av 1902 ved å tilføye en ny paragraf 202&nbsp;a, som fastsatte en strafferamme på bøter og fengsel inntil seks måneder – i visse tilfeller fengsel inntil ett år – for å skaffe seksuell omgang ved å yte eller avtale vederlag. Loven er kontroversiell i Norge. Paragrafens ordlyd var:

Da lov om straff trådte i kraft i 2015 ble det, som en utilsiktet konsekvens, ikke lenger straffbart å forsøke å kjøpe sex.

## Synspunkter om opphevelse eller evaluering
Flere politiske partier går inn for å oppheve sexkjøpsloven. Dette gjelder bl.a. Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet. Leder i Høyres Kvinneforum Tina Bru etterlyste i 2016 fortgang i arbeidet med å oppheve loven, og uttalte at den «ikke fungerer etter hensikten. Sexkjøpsloven bidrar ikke til å gjøre hverdagen til de som selger sex tryggere, snarere tvert imot». Leder Solveig Schytz i Norges Venstrekvinnelag skriver at Venstre anerkjenner at «legalisert prostitusjon ikke er problemfritt», men mener sexkjøpsloven ikke har fungert etter sin hensikt og at den «skader på mange måter de menneskene den var ment å beskytte». Andre partier ønsker å evaluere loven; det gjelder bl.a. MDG som vil «evaluere sexkjøpsloven med sikte på å styrke sexarbeideres rettigheter og trygghet». Grønn Ungdom gikk i 2024 inn for å avskaffe loven, og begrunnet det med at loven krenker menneskerettighetene og marginaliserer sexarbeidere.

### Straffelovrådets forslag om opphevelse
Straffelovrådet la i desember 2022 frem sin utredning om seksuallovbrudd etter oppdrag fra Justis- og beredskapsdepartementet. Straffelovrådet foreslo flere endringer i straffelovens bestemmelser om seksuallovbrudd som tok sikte på å styrke vernet av den seksuelle selvbestemmelsesretten, herunder avkriminalisering av sexkjøp mellom voksne, såfremt handlingene ikke omfattes av straffelovens kapittel om seksuallovbrudd. Rådet tok «utgangspunkt i retten til seksuell selvbestemmelse og at seksuell samhandling må bygge på frivillighet for ikke å være krenkende. I tråd med mandatet har rådet vektlagt de rettsstatlige rammene for straffelovgivning som følger av Grunnloven, internasjonale konvensjoner og strafferettslige prinsipper». Rådet påpekte at «prostitusjon er et svært mangfoldig samfunnsfenomen, der maktrelasjoner og livsbetingelser varierer mye». Rådet støttet konklusjonen om at prostituerte/sexarbeidere i realiteten bærer byrden av kriminaliseringen, og viste til at sexkjøpsloven passer dårlig på mange nye typer sexkjøp som havner i en gråsone. Rådets hovedbegrunnelse var likevel prinsipiell og knyttet til selvbestemmelsesretten.

## Fotnoter


## Referanser


## Litteratur
* May-Len Skilbrei (2016). «Rettighetskamper i prostitusjonsfeltet: Hvem sin rett til hva står på spill?». I Ingunn Ikdahl & Vibeke Blaker Strand (red.), *Rettigheter i velferdsstaten: Begreper, trender, teorier* (s. 183–202). Gyldendal Juridisk.
* May-Len Skilbrei (2012). «The Development of Norwegian Prostitution Policies: A Marriage of Convenience Between Pragmatism and Principles». * Sexuality Research and Social Policy*, 9: 244–257. .
* Anne Hellum, Kristin Bergtora Sandvik, May-Len Skilbrei (2022). «Kjønn, makt og rett: Samfunnsfaglige perspektiver på og i kvinneretten». I Ingunn Ikdahl m.fl. (red.), *[https://press.nordicopenaccess.no/index.php/noasp/catalog/book/164 Kjønn og rett: kvinne-, kjønns- og likestillingsperspektiver i jusstudiet]*, s. 361–391. Oslo: Cappelen Damm.
* *[https://www.amnesty.org/en/documents/eur36/4034/2016/en/ Norway: The human cost of ‘crushing’ the market: Criminalization of sex work in Norway]*, rapport, Amnesty International, 2016
*
* *[https://sexogpolitikk.no/sex-og-politikk-om-sexarbeid/ Mennesker foran moralisme]*, Sex og Politikk, 2023
**[https://www.regjeringen.no/contentassets/0823f01fb3d646328f20465a2afa9477/evaluering_sexkjoepsloven_2014.pdf Evaluering av forbudet mot kjøp av seksuelle tjenester]* Vista-rapport nr 2014/30 (pdf 190 sider) sluttført 17.juli 2014 ISBN 978-82-8126-171-6
* Andrés Lekanger *Prostitusjon: Pro et contra* Humanist forlag 2016 ISBN 9788282821315