Urdu

**Urdu** (اردو) eller **urdu-språk**, også kjent som **lashkari** (**لشکری**), er et indoeuropeisk språk av indoarisk type som hovedsakelig blir talt i Pakistan og India. Det er svært likt hindi, men blir skrevet i nastaliq, en tilpasset utgave av det arabiske alfabetet.

Urdu er offisielt språk i Pakistan, og ett av de 23 nasjonale språkene i India.

Urdu hører til blant verdens ti største språk. Navnet har samme opprinnelse som det norske ordet *horde*. Begge ordene stammer fra tyrkisk *ordu* (= hær, leir). Stormogulene i Delhi var opprinnelig sentralasiatiske nomader, og hoffet deres ble derfor omtalt som *urdu-e mu'allâ* (= leir keiserens). Dette gikk så over til å betegne språket deres, og ble etter hvert kortet ned til *urdu*.

## Etymologi
Ordet betyr på urdu «leir», men stammer faktisk fra tyrkisk, *ordu*, som betyr "hær  فوج", en forkortelse av *zaban-i-urdu* (hærsspråk»). Det har likheter med dzongkha, en tibetansk variant og Bhutans offisielle språk, hvor det betyr «fortets språk».

## Slektskap

I utgangspunktet var urdu og hindi ett og samme språk, kjent som hindustani, men de har utviklet seg i ulik retning under persisk påvirkning, og senere ved hjelp av offisiell språkpolitikk i India og Pakistan.

## Skriftspråk

Urdualfabetet er utviklet av det persiske alfabetet som igjen kommer fra det arabiske. Urdu og hindi anses av språkvitenskapen som ett språk. Den største forskjellen mellom de to er at mens hindi skrives med devanagari-alfabetet, skrives urdu, i likhet med persisk og arabisk, med arabisk alfabet. Sterkt forenklet kan urdu beskrives som hindi utvidet med tusenvis av persiske lånord, og skrevet med den kalligrafiske stilarten *nastaliq*.

## Fellesskap mellom norsk og urdu
Konsonanten *h* er svært ustabil, mens *n* og *m* er blant de mest stabile språklydene vi har. Begynner et urdu-ord med *n* eller *m*, er der store sjanser for å finne et beslektet norsk ord med samme begynnelsesbokstav: *Mâ* = mor, *mausî* = moster, mors søster (hvor både urdu *-sî* og norsk *-ster* er forkortede former av det indoeuropéiske ordet for «søster», som i urdu ikke har overlevd som selvstendig ord, men er erstattet med *bahin*), *muñh* = munn, *na* = nei, *nîcê* = ned, *nâk* = nese, *nayâ* = ny, *nangâ* = naken.

Suffikset *-ende*, som i norsk «sovende», gjenfinnes i urdu *-inda*. Man har ord som *âinda* (= fremtid, egentlig «kommende»), *parinda* (= fugl, egentlig «flygende»), *bâshinda* (= beboer, egentlig «værende»), *sharminda* (= skamfull), *numâinda* (= representant). Og selv om de norske ordene «nevø» og «niese» er innlånt fra fransk, er de også indoeuropéiske og beslektet med urdu *navâsâ* (= dattersønn) og *navâsî* (= datterdatter), som urdu på sin side har lånt fra persisk. Flere lånord fra persisk er *nâm* (= navn), *nâf* (= navle), *murdâbad* (= død over, beslektet med «mord») og *mard* (= mann - samme roten som *mors* på latin, for menneskets tydeligste kjennetegn er at det er dødelig). 

Et indoeuropéisk fellesskap for verbet «å bære» gjenkjennes i urdu *bhârî* (= tung). *Bhâr* betyr «en bør», og inngår som siste ledd i urdu *dilbar* (= en kjæreste, «hjertetyv»), hvor ordstammen *bar-* viser til «å bære, bortføre».

Analyserer man regelbundne lydforskyvninger, blir enda flere ord gjenkjennelige. Indoeuropéisk *p* forvandles til ''f'' i germanske språk. I ord som *parâyâ* (= fremmed), *pardês* (= utlandet) og *pardêsi* (= utlending) er elementet *par-* beslektet med norsk «fjern». Andre ord er *par* = fjær, *pul* = bro (jfr fjord), *pânv* = fot.

## Litteratur
* 

## Referanser


## Eksterne lenker
*