Khalatsj

**Khalatsj** (egetnavn: خلج) er et tyrkisk språk som snakkes av khalatsjene. Geografisk befinner disse seg nordøst for byen Arak i provinsen Markazi i det sentrale Iran. Språket tilhører undergruppen *Arghu* innenfor de allminnelige tyrkiske språk.

Per 2000 var det  brukere.

## Klassifisering
Tidligere ble khalatsj klassifisert som et oghuztyrkisk (sørvesttyrkisk) språk, og som en dialekt av aserbajdsjansk. En rekke lingvistiske studier, spesielt av språkforskeren Gerhard Doerfer (1920–2003), har påvist at khalatsj skiller seg betydelig fra andre tyrkiske språk. I dag klassifiseres khalatsj som det eneste gjenlevende språket i en separat undergruppe (Arghu) av allminnelige tyrkiske språk.

De arkaiske trekkene ved khalatsj ble gjenoppdaget av Gerhard Doerfer i 1960-årene. Doerfer konkluderte med at språket ble distinkt på et meget tidlig tidspunkt, og er det eldste av allminnelige tyrkiske språk.

Språket ivaretar arkaiske trekk som tre vokallengder (lang, halvlang og kort), den urtyrkiske ord-initialen **h* og fraværet av lydforskyvningen **d* → *y*. Den sistnevnte er karakteristisk i oghuztyrkiske språk.

Eksempelvis har ordet *hadaq* («fot») både initialen **h* og dentalen **d*. Kognatordet i nærliggende aserbadsjanske dialekter er *ayaq* (tyrkisk: *ayak*).

På grunn av bevaringen av disse arkaiske trekkene, har enkelte språkforskere spekulert i om khalatsjene er etterkommere av stammen *Arghu*.

Khalatsj inneholder mange lånord fra det vestiranske språket persisk. Mange khalatsjer snakker persisk. 17. utgave av språkkatalogen *[[Ethnologue]]* (2013), så vel som i standarden ISO 639, omtalte et vestiransk språk khalatsj (kjf), i tillegg til det tyrkiske språket khalatsj (klj). Dette vestiranske språket er ikke-eksisterende, og forholdet ble rettet opp i 18. utgave av *Ethnologue*.

## Historie
Middelalderens muslimske lærde betraktet khalatsjene som den første stammen som krysset elven Amu Darya fra sentral-Asia og vestover inn i dagens Afghanistan. Khalatsjene ble beskrevet som sauegjetende nomader i provinsen Ghazni, Qalati Ghilji, og områdene omkring. De hadde transhumans som beiteform.

Geografen Muḥammad ibn Mūsā al-Khwārizmī (محمد بن موسى الخوارزمي, ca 780–850) omtalte khalatsjene som rester av konføderasjonen heftalittene.

Språkforskeren Nicholas Sims-Williams (f. 1943) mener det ikke finnes arkeologiske beviser for at de var etterfølgere av heftalittene. Historikeren Vladimir Minorskij (1877–1966) hevdet på sin side at, de «muligens bare [var] politisk tilknyttet heftalittene».

Khalatsjene ble senere innlemmet i det vestlige tyrkiske khanatet, under navnet *hèluóshī* (賀羅施). Deretter ble de en del av Türgesh, før de gjenvant uavhengigheten etter sammenbruddene til disse khanatene.

I det 11. århundre vandret grupper av khalatsjer vestover inn i Perserriket sammen med ekspansjonen av Seldsjukkriket (1037–1194). Derifra vandret en grein av dem videre til Iransk Aserbadsjan, hvor de antagelig ble påvirket av oghuzspråk.

I årene 1072–1074 var leksikografen Mahmud al-Kashgari (محمود بن الحسين بن محمد الكاشغري, *Maḥmūd ibnu 'l-Ḥusayn ibn Muḥammad al-Kāšġarī*, 1105–1102) den første til å gi skrevne eksempler, som ikke kan skilles fra moderne khalatsj. Eksemplene er å finne i verket *[[Dīwān Lughāt al-Turk]]* («kompendium om språkene til tyrkerne»).

Like før regjeringstiden til Timur (1336-1405) migrerte en gren av khalatsjene til området sørvest for Saveh i provinsen Markazi, hvor en stor del av khalatsjene befinner seg i dag.

I dag identifiserer khalatsjene seg som iranere selv om de snakker et lokalt tyrkisk språk. Dette på grunn av prosessen med assimilering som begynte på midten av 1900-tallet.

## Geografisk utbredelse
Khalatsj snakkes hovedsakelig i provinsen Markazi i Iran. Doerfer skriver at antall talende var omkring 17&nbsp;000 i 1968 og 20&nbsp;000 i 1978. I 2018 var tallet 19&nbsp;000. Ifølge *Ethnologue* var det en befolkning på 42,107 talende i 2000.

## Referanser