Mandan

**Mandanene** er et amerikanske urfolk fra Great Plains, De store slettene, som har levd i århundrer hovedsakelig i det området som nå er Nord-Dakota. De er registrert i de tre tilknyttede stammene i Fort Berthold-reservatet. Omtrent halvparten av mandanene bor fortsatt i reservatets område; resten bor rundt i USA og i Canada. Ved folketellingen for 2010 ble det oppgitt at de utgjorde  medlemmer, Mandanene kaller seg i dag for *Nueta*, som er oversatt som «vårt folk».

Mandanene levde historisk langs begge bredder av den øvre delen av elven Missouri og langs to av dens sideelver, Heart River og Knife River, i dagens Nord- og Sør-Dakota. De som snakker mandansk, et siouxspråk, utviklet en fast, jordbrukskultur. De etablerte faste landsbyer med store, runde jordhytter, rundt 12 meter i diameter, rundt et sentralt torg. Matrilineære familier bodde i hyttene. En mann som giftet seg med en kvinne som ikke var av hans klan, flyttet til hennes jordhytte. Mandanene var en stor handelsnasjon, og handlet spesielt sine store maisoverskudd med andre stammer i bytte mot bisonkjøtt og fett. Mat var den viktigste handelsvaren, men de handlet også mot hester, [åpen og andre handelsvarer.

## Befolkning

Mandan-befolkningen var på rundt 3 600 mennesker på begynnelsen av 1700-tallet. Det anslås å ha vært 10 000–15 000 før møtet med europeere. Mandanfolket ble desimert av en utbredt epidemi av smittsom kopper i 1781, som de i motsetning til europeere ikke hadde resistens (motstandskraft) mot. Folket måtte forlate flere landsbyer, og rester av hidatsafolket, som snakket et likelydende språk, samlet seg også med dem i et redusert antall landsbyer. I 1836 var det mer enn 1600 fullblodsmandaner, men etter en ny koppeepidemi i 1836–37 ble dette tallet estimert å ha sunket til knappe 125 innen 1838.

På 1900-tallet begynte folket å komme seg. På 1990-tallet ble 6000 mennesker registrert i de tre tilknyttede stammene. I folketellingen for 2010 rapporterte 1 171 mennesker med forfedre som var mandanere. Omtrent 365 av dem ble identifisert som fullblods, mens 806 hadde delvis forfedre fra mandanere.

## Språk
Mandanspråket eller *nų́ų́ʔetaa íroo*, som er sterkt utrydningstruet og i praksis allerede dødt ut, tilhører språkfamilien av sioux- og catawbaspråk. Det ble opprinnelig antatt å være nært beslektet med språkene til hidatsaene og crowene. Ettersom mandanspråket har vært i kontakt med hidatsaene og crowene i mange år, har imidlertid det nøyaktige forholdet mellom mandan- og andre siouxspråk (også hidatsa og crow) blitt utvisket. Av denne grunn klassifiserer lingvister mandansk oftest som en egen gren av siouxspråkfamilien.

Mandan har to hoveddialekter: *Nuptare* og *nuetare*. Bare den sistnevnte varianten overlevde inn på 1900-tallet, og alle talerne var tospråklige i hidatsa. Lingvist Mauricio Mixco fra Universitetet i Utah har vært involvert i feltarbeid med gjenværende talere siden 1993. Fra 1999 var det bare seks som snakket mandansk flytende som fortsatt var i live. Fra og med 2010 har det vært egne programmer i lokale skoler for å oppmuntre elevene til å lære språket. Edwin Benson, den siste som snakket mandansk flytende døde 9. desember 2016.

## Historie
### Opprinnelse og tidlig historie

Den nøyaktige opprinnelsen og den eldste historien til mandanfolket er ukjent. Tidlige studier av lingvister ga bevis på at mandanspråket kan ha vært nært knyttet til språket til winnebagofolket i dagens Wisconsin. Forskere har således teoretiserer at mandanenes forfedre kan ha vært bosatt seg i området rundt Wisconsin. Denne forestillingen er muligens bekreftet i deres muntlige historie, som refererer til at de har kommet fra et østlig sted nær en innsjø.

En del etnologer og akademikere som har studert mandansk støtter teorien om at de, i likhet med andre siouantalende (muligens også hidatsaene), hadde sin opprinnelse i området ved rundt den midtre elvdalen til elven Mississippi og elvedalene til elven Ohio i dagens delstat Ohio. Om dette var tilfelle, ville mandanerne ha migrert nordover inn i området Missouri River Valley og dens sideelv Heart River i dagens Nord-Dakota. Det var der europeerne først møtte den historiske stammen. Denne migrasjonen antas å ha skjedd muligens så tidlig som på 700-tallet, men sannsynligvis mellom 1000 og 1200-tallet, etter at maisdyrkingen ble tatt i bruk Dette var også en periode med et stort klimaskifte som skapte varmere, våtere forhold som favoriserte deres landbruksproduksjon.

Etter deres ankomst på bredden av Heart River, bygde mandanfolket flere landsbyer, hvorav den største var ved munningen av elven. Arkeologiske bevis og avbildninger fra georadar har avslørt endringer over tid i de defensive grensene til disse landsbyene. Folket bygde nye grøfter og palisader som omsirklet mindre områder etter hvert som befolkningsantallet minsket.

Det som ble kjent som Double Ditch Village («Landsby med dobbel vollgrav») utviklet seg og lå på østbredden av Missouri-elven, nord for hvor dagens by Bismarck. Stedet var bosatt i nesten 300 år. I dag har stedet fordypninger som er bevis på hyttene deres og mindre hvor de gravde store groper, på engelsk kalt *cache pits*, for å lagre og oppbevare tørket mais. Navnet Double Ditch Village kommer fra to defensive vollgraver bygget utenfor området til hyttene. Bygging av festningsverkene her og på andre steder langs Missouri har vist seg å ha sammenfalt med tørkeperioder, da folk ville ha angrepet hverandre for mat.

På et tidspunkt i løpet av denne tiden flyttet også hidatsafolket inn i denne regionen. De snakket også et siouansk språk. Mandanernes muntlige tradisjon forteller at hidatsaene var en nomadisk stamme fram til deres møte med mandanfolket, som lærte dem å bygge stasjonære landsbyer og dyrke jordbruk. Hidatsaene fortsatte å opprettholde et vennskapelig forhold til mandanerne og bygde egne landsbyer nord for dem ved Knife River.

Senere flyttet pawneefolket og arikaraene nordover langs Missourielven. De snakket kaddanisk språk, og arikaraene ble ofte tidlige konkurrenter med mandanerne, selv om begge drev jordbruk. De bygde en bosetning kjent som landsbyen Crow Creek på en bakkeskråning over Missouri. Den moderne byen Chamberlain i Sør-Dakota utviklet seg omtrent 18 km lengre sør.

Mandanene var delt inn i grupper eller understammer. Nup'tadi (ikke blitt oversatt) var den største språklige gruppen. De andre var var Is'tope («de som tatoverte seg»), Ma'nana'r («de som kranglet»), Nu'itadi («folket vårt»), og Awi'ka-xa / Awigaxa (ikke blit oversatt). Nup'tadi og Nu'itadi bodde på begge breddene av Missourielven, mens Awigaxa bodde lenger oppstrøms ved Painted Woods.

Alle gruppene drev omfattende jordbruk, som ble utført av kvinnene, herunder også tørking og bearbeiding av mais. Bosetningene for både mandanerne og hidatsaene bosetningene var viktige knutepunkter for handelsnettverket i de store området Great Plains. Overskuddet fra avlingene ble utvekslet, sammen med andre varer som reiste fra så langt unna som nordvestlige kysten mot Stillehavet. Arkeologiske undersøkelser av stedene deres på de nordlige selene av Great Plains har avdekket gjenstander som innebærer langdistansehandel og kontakt så langt øst som elven Tennessee, Florida, Gulfkysten, og østkysten mot Atlanterhavet.

Mandanerne forflyttet seg gradvis oppover elven og konsoliderte seg i dagens Nord-Dakota på 1400-tallet. Fra 1500 og fram til rundt 1782 nådde mandanfolket høyden av deres befolkning og innflytelse. Landsbyene deres viste økende tetthet så vel som sterkere festningsverk, for eksempel ved Huff Village. Den hadde 115 store hytter med mer enn 1000 innbyggere.

Gruppene beveget seg ikke ofte langs elven før på slutten av 1700-tallet, etter at befolkningstallet deres minsket betydelig på grunn av kopper og andre epidemier som kom med smitte fra europeere.

### Møte med europeere

Koatiouak, nevnt i et brev fra 1736 av jesuitten Jean-Pierre Aulneau, er identifisert som en mandaner. Aulneau ble drept før hans planlagte ekspedisjon for å besøke mandanene kunne finne sted.

Den første kjente europeiske ekspedisjonen som besøkte mandanene var den franske-kanadiske handelsmannen Sieur de la Verendrye i 1738.Mandanene bar ham inn i landsbyen sin, men det er ikke kjent hvor dennes beliggenhet var. Det anslås at på tidspunktet for hans besøk, bodde det rundt 15 000 mandanere i de ni godt befestede landsbyene ved Heart River; landsbyene hadde totalt 1000 hytter. Ifølge Vérendrye var mandanerne på den tiden en stor, mektig, velstående nasjon som var i stand til å diktere handel på sine egne premisser. De handlet med andre urfolk både fra nord og sør, fra nedover elven.

Hester ble anskaffet av mandanerne på midten av 1700-tallet fra apachene i sør. Mandanene brukte dem både til transport, til jakt og til å frakte sekker og trekke *[[travois]]*, slede bestående av to sammenføyde stolper. Hestene bidro til at mandanerne kunne utvide sitt jaktterritorium til slettene. Møtet med franskmennene fra Canada på 1700-tallet skapte en handelsforbindelse mellom franskmennene og indianerne i regionen. Mandanerne tjente som mellommenn i handelen med pelsverk, hester, våpen, avlinger og bøffelprodukter. Spanske kjøpmenn og embetsmenn i St. Louis (etter at Frankrike hadde avstått sitt territorium vest for Mississippielven til Spania i 1763) utforsket Missouri og styrket forholdet til mandanerne.

Spanjolene ønsket å motvirke handel i regionen fra engelskmennene og amerikanerne, men mandanerne drev åpen handel med alle konkurrenter. De kom ikke til å bli begrenset av europeernes manøvrering. Franske handelsmenn i St. Louis forsøkte også å etablere direkte kommunikasjon over land mellom Santa Fé og byen deres. Brødrene Auguste og Pierre Chouteau, som var pionerer i pelshandelen, klarte å oppnå spansk monopol på handel med Santa Fe.

En koppeepidemi brøt ut i Mexico by i 1779/1780. Den spredte seg sakte nordover gjennom det spanske imperiet, ved handel og krigføring, og nådde de nordlige slettene i 1781. Comanchene og shoshonene hadde blitt infisert og bar sykdommen over hele sitt territorium. Andre stridende og handelsfolk ble også smittet. Mandanerne mistet så mange mennesker at antallet understammer ble redusert fra tretten til syv; tre stammenavn fra landsbyer vest for Missouri gikk fullstendig tapt. De flyttet til slutt nordover omtrent 25 mil, og konsoliderte seg til to landsbyer, en på hver side av elven, mens de gjenoppbygget seg etter epidemien. Tilsvarende plager fikk det sterkt reduserte hidatsafolket til å slutte seg til dem for felles forsvar. Gjennom og etter epidemien ble de angrepet av lakotaer, siouxer og crower.

I 1796 fikk mandanfolket besøk av den walisiske oppdageren John Evans, som håpet å finne bevis på at språket deres inneholdt walisiske ord. Tallrike europeiske amerikanere mente at det var walisiske indianere i disse avsidesliggende områdene, en vedvarende myte som ble mye skrevet om. Evans hadde ankommet St. Louis to år tidligere, og etter å ha vært fengslet i et år, ble han ansatt av spanske myndigheter for å lede en ekspedisjon for å kartlegge øvre Missouri. Evans tilbrakte vinteren 1796–97 med mandanerne, men fant ingen bevis for walisisk innflytelse. I juli 1797 skrev han til dr. Samuel Jones, «Så etter å ha utforsket og kartlagt Missourielven i 1800 miles [rundt 2897 km] og ved min kommunikasjon med indianerne på denne siden av Stillehavet fra 35 til 49 breddegrader, kan jeg informere deg om at det finnes ikke noe slikt folk som de walisiske indianerne.»

Britiske og fransk-kanadiske pelshandlere fra nord gjennomførte mer enn tjue ekspedisjoner ned til landsbyene til hidatsaene og mandanene i årene 1794 til 1800.

I 1804, da Lewis og Clark besøkte stammen, hadde antallet mandanere blitt kraftig redusert av koppeepidemier og ved angrep fra fiendtlige grupper av assiniboinere, lakotaere og arikaraere (senere gikk mandanere i allianse med arikaraere for å forsvare seg mot lakotaere). De ni landsbyene hadde konsolidert seg til to landsbyer på 1780-tallet, en på hver side av Missourielven. Men de fortsatte sin berømte gjestfrihet, og Lewis og Clark-ekspedisjonen stoppet i nærheten av landsbyene deres for vinteren på grunn av det. Til ære for sine verter kalte ekspedisjonen bosetningen de bygde for Fort Mandan. Det var her Lewis og Clark først møtte Sacagawea, en fanget shoshonekvinne. Sacagawea fulgte ekspedisjonen mens den reiste vestover, og hjalp dem med informasjon og oversettelser mens de reiste mot Stillehavet. Da de kom tilbake til mandanenes landsbyene, inviterte Lewis og Clark mandanenes høvding Sheheke (oversatt som White Coyote og Big White) med seg til Washington for å møte president Thomas Jefferson. Han vendte tilbake til øvre Missouri. Han hadde overlevd koppeepidemien i 1781, men i 1812 ble høvding Sheheke drept i et slag med hidatsaene.

I 1825 signerte mandanerne en fredsavtale med lederne av Atkinson-O'Fallon-ekspedisjonen, som seilte opp Missouri med hjuldamper. Traktaten krevde at mandanerne anerkjente USAs overherredømme, innrømmet at de bor på USAs territorium, og ga fra seg all kontroll og regulering av handel til USA. Mandanerne og USAs hær møttes aldri i åpen krigføring.

I 1832 besøkte kunstneren George Catlin mandanene nær Fort Clark. Catlin malte og tegnet scener fra stammens dagligliv så vel som portretter av høvdinger, deriblant Ma-to-toh-pe (Four Bears). Hans dyktighet til å gjengi imponerte Ma-to-toh-pe så mye at han inviterte Catlin som den første mannen av europeisk avstamning til å få lov til å se den hellige årlige Okipa-seremonien. I vintermånedene 1833 og 1834 bodde den tysk oppdagelsesreisende og naturforskeren prins Maximilian zu Wied-Neuwied og den sveitsiske kunstneren Karl Bodmer hos stammen.

### Spekulasjoner om førkolumbiansk kontakt med Europa
* *Se også: [[Førkolumbisk transoseanisk kontakt]]*

Rapporter fra 1700-tallet om kjennetegn ved mandanenes hytter, religion og sporadiske fysiske trekk blant stammemedlemmer, som blå og grå øyne sammen med lysere hårfarging, vekket spekulasjoner om muligheten for en mulig førkolumbiansk kontakt med Europa. Catlin mente at mandanene var de «walisiske indianerne» som folkeminner har antydet ved å være etterkommere av Madoc og hans tilhengere. Disse waliserne skulle ha emigrert til Amerika fra Wales en gang rundt 1170. Dette synet var populært på denne tiden, men har siden blitt avvist av vitenskapen som grunnløs.

Den norsk-amerikanske historikeren Hjalmar Holand har foreslått at avl med norrøne overlevende kan forklare de påståtte «blonde» indianerne blant mandanerne ved øvre Missourielven. I en tverrfaglig studie av Kensingtonsteinen avfeide antropologen Alice Beck Kehoe, som «periferisk» for spørsmålet om Kensingtonsteinens autentisitet (som siden har blitt dokumentert som et falsum), denne og andre historiske referanser som antydet førkolumbianske kontakter med «utenforstående», for eksempel stammen Hochunk (også omtalt som Winnebago) og deres historie om en forfedrehelt «Red Horn» og hans møte med «rødhårede kjemper». Arkeolog Ken Feder har uttalt at ingen av de materielle bevisene som kan forventes fra en norrøn vikingtilstedeværelse i og reise gjennom det amerikanske Midtvesten eksisterer.

### Stammekriger 1785–1845
Fram til 1883 var det ingen restriksjoner fra den amerikanske regjeringen på at indianere drepte hverandre. Det har betydning for å forstå noe av grusomhetene og de tilsynelatende meningsløse drap i kampene mellom de ulike stammene.

Siouxene angrep mandanlandsbyen Nuptadi og satte den i brann rundt 1785. De «skilpaddene» som ble brukt i Okipa-seremonien ble reddet. «Da Nuptadilandsbyen ble brent av siouxene...,» fortalte mandankvinnen Scattercorn, «...produserte skilpaddene vann som beskyttet dem...»

Siouxene fortsatte å konsolidere sin dominerende posisjon på de nordlige slettene. Med ordene til George Bent (også kalt Ho-my-ike, halv hvit og halvt cheyenne): «... Siouxene flyttet til Missouri og begynte å angripe disse to stammene, inntil endelig mandanene og reene [arikaraene] nesten ikke turte gå inn på slettene for å jakte bøffel.»

Arikaraene var også fra tid til annen også blant mandanernes fiender. Hevnen til høvding Ma-to-toh-pe (Four Bears) på arikaraene, som hadde drept hans «bror», er legendarisk, ved å drepe den skyldige en tvekamp med kniver.

Store kamper ble utkjempet. «Vi ødela femti tipier [til siouxene]. Sommeren etter ble tretti menn i et krigsparti drept,» ble det fortalt for årene 1835–1836. Landsbyen Mitutanka ble brent ned av yankton-siouxer 9. januar 1839. «... Kopper[sykdommen] i fjor, [som] veldig nær utslettet hele [mandan-]stammen, og siouxene har fullført ødeleggelsen ved å brenne landsbyen.» 

I 1845 flyttet hidatsaene seg rundt 20 mil nordover, krysset Missouri og bygget landsbyen Like-a-Fishhook.Navnet var på grunn av en særegen sving av elven, men hidatsaene kjente også til stedet som «Dancing Bear». Mange mandanere ble med for felles beskyttelse.

### Koppeepidemien 1837–1838

Mandanene ble første gang herjet av kopper på 1500-tallet og hadde blitt rammet av lignende epidemier med noen tiår mellomrom. Mellom 1837 og 1838 feide ytterligere en koppeepidemi regionen. I juni 1837 seilte en  hjuldamper fra American Fur Company vestover oppover Missourielven fra St. Louis. Passasjerene og handelsmennene ombord infiserte mandanene, hidatsaene og arikaraene. Det bodde omtrent 1600 mandaner i de to landsbyene på den tiden. Sykdommen drepte 90 % av mandanfolket, og utryddet effektivt bosetningene deres. Nesten alle stammens medlemmer, deriblant den andre høvdingen, Ma-to-toh-pe (Four Bears), døde. Anslag på antall overlevende varierer fra 27 til 150 personer, med noen kilder som angir antallet til 125. De overlevende slo seg sammen med den nærliggende overlevende i hidatsastammen i 1845 og flyttet oppover elven, hvor de utviklet den nevnte landsbyen Like-a-Fishhook.

Mandanene trodde at de var blitt smittet av hvite assosiert med hjuldamperen og Fort Clark. Høvding Four Bears skal ha sagt, mens de var syke, «et sett med hunder med svarte hjerter, de har lurt meg, de som jeg alltid betraktet som brødre, har vist seg å være mine verste fiender.» Francis Chardon skrev i sin protokoll ved Fort Clark 1834–1839 at hidatsaene «sverger hevn mot alle de hvite, ettersom de sier at kopper ble brakt hit av hjuldamperen. Muntlige tradisjoner fra de berørte stammene fortsetter å hevde at hvite var skyld i sykdommen. R.G. Robertson i sin bok *Rotting Face: Smallpox and the American Indian* klandrer kaptein Pratte på hjuldamperen St. Peter for å ha unnlatt å sette passasjerer og mannskap i karantene da epidemien brøt ut, og uttalte at 


Pratte var «ikke skyldig i overlagt folkemord, men han var skyldig i å ha bidratt til tusenvis av uskyldige menneskers død. Loven kaller lovbruddet hans kriminell uaktsomhet. Likevel i lys av alle dødsfallene, den nesten fullstendige utslettelse av mandanene og de forferdelige lidelsene regionen har utholdt, er betegnelsen kriminell uaktsomhet for mild, og passer neppe for en handling som hadde så forferdelige konsekvenser.»


Noen forskere som har hevdet at overføring av kopper til indianere under epidemien 1836–1840 var bevisst, blant dem Ann F. Ramenofsky som hevdet i 1987: «Variola Major [= kopperviruset] kan overføres gjennom forurensede artikler som klær eller tepper. I det nittende århundre, sendte den amerikanske hæren forurensede tepper til indianere, spesielt præriegrupper, for å kontrollere indianerproblemet.» Kommissæren for Indian Affairs hadde nektet å sende vaksinen til mandanene, og syntes tilsynelatende ikke at de var verneverdige. Grunnet manglende tillit til de hvite var det også mange urfolk som nektet å ta imot vaksine.

### Sent på 1800- og 1900-tallet

Mandanene var en part i Fort Laramie-traktaten av 1851. De delte et felles traktatområde nord for elven Heart River med hidatsaene og arikaraene. 

Snart gjorde angrep på jaktpartier fra lakotaene og andre siouxer det vanskelig for mandanene å være trygge i traktatområdet. Stammene ba den amerikanske hæren om å gripe inn, og de ville rutinemessig be om slik hjelp fram til lakotafolkets forrang ebbet ut. Til tross for traktaten, fikk mandanene liten beskyttelse fra amerikanske styrker.

Sommeren 1862 sluttet arikaraene seg til mandanene og hidatsaene i landsbyen Like-a-Fishhook i øvre Missouri. Alle de tre stammene ble tvunget til å leve utenfor traktatområdet sitt sør for Missouri grunnet de hyppige angrepene til lakotaene og andre siouxer. Før slutten av 1862 satte noen siouxer fyr på en del av landsbyenLike-a-Fishhook.

I juni 1874 «var det en stor krig» nær landsbyen Like-a-Fishhook. Oberst George Armstrong Custer klarte ikke å forhindre at et stort antall lakotakrigere i angripe mandanere, selv om «... Mandanene burde beskyttes på samme måte som hvite nybyggere.» Fem arikaraere og en mandaner ble drept. Dog viste dette angrepet seg å være ett av de siste som lakotaene gjorde mot de tre stammene.

Mandanere slo seg sammen med arikaraere i 1862. På dette tidspunktet hadde Landsbyen Like-a-Fishhook blitt et viktig handelssenter i regionen. På 1880-tallet ble landsbyen imidlertid forlatt. I andre halvdel av 1800-tallet mistet de tre tilknyttede stammene (mandanene, hidatsaene og arikaraene) gradvis kontrollen over noen av eiendommene sine. Fort Laramie-traktaten av 1851 anerkjente 49 000 km2 med land i territoriet som var eied i fellesskap av disse stammene. Med opprettelsen av Fort Berthold-reservatet ved *Executive Order* (presidentdekret) den 12. april 1870, erkjente den føderale regjeringen bare at de tre tilknyttede stammene hadde 32 000 km2. Den 1. juli 1880 fratok en ny eksekutiv beordre stammene 28 000 km2 med land som lå utenfor reservatets grenser.

### 1900-tallet og til idag
På begynnelsen av 1900-tallet beslagla regjeringen mer land; i 1910 ble reservatet redusert til 3 600 km2. Dette landet ligger i fylkene Dunn, McKenzie, McLean, Mercer, Mountrail og Ward i Nord-Dakota.

Under *Indian Reorganization Act* fra 1934, et lovverk som omhandlet statusen til de amerikanske urfolkene og som oppmuntret stammene til å gjenopprette sine styringsorganer, fusjonerte mandanfolket offisielt med hidatsaene og arikaraene. De utarbeidet en forfatning for å velge en representativ styringsorgan og de føderalt anerkjente tre tilknyttede stammene (på engelsk kalt *Three Affiliated Tribes*) opprettet offisielt *Mandan, Hidatsa og Arikara Nation*, forkortet til MHA Nation.

Den amerikanske hærens ingeniørkorps begynte i 1947 og fullførte i april 1953 byggingen av Garrisondemningen ved Missouri-elven. Den ble bygget for flomkontroll, vannkraftproduksjon og vanning, og resulterte i den oppdemmete innsjøen Lake Sakakawea, oppkalt etter shoshonekvinnen Sacagawea. En annen konsekvens var innsjøen oversvømmet deler av Fort Berthold-reservatet, deriblant landsbyene Fort Berthold og Elbowoods, samt en rekke andre landsbyer. De tidligere innbyggerne i disse landsbyene ble tvunget til å flytte og en ny by ble bygget for dem, karakteristisk nok kalt for New Town.

Mens New Town ble bygget for de fordrevne stammemedlemmene, ble det gjort mye skade på det sosiale og økonomiske grunnlaget for reservatet ved tapet av oversvømmede områder. Flommen tok omtrent en fjerdedel av reservatets landområde. Dette landet inneholdt noen av de mest fruktbare jordbruksområdene som deres økonomi hadde blitt utviklet på. Mandanene hadde ikke annet land som var like fruktbart eller levedyktig for jordbruk. I tillegg gjorde oversvømmelsen krav på steder av historiske landsbyer og arkeologiske steder med hellig betydning for dem.

## Kultur
### Boforhold

Mandanene var kjent for sine særegne, store, sirkulære jordhytter, der mer enn én familie bodde. Deres permanente landsbyer var sammensatt av disse hyttene. Konstruert og vedlikeholdt av kvinner, var hver hytte sirkulær med et kuppellignende tak og et firkantet hull på toppen av kuppelen som røyk kunne slippe ut gjennom. Fire søyler støttet rammen til hytten. Trevirke ble plassert mot disse, og utvendig ble dekket med en matter laget av siv og kvister og deretter dekket med høy og jord, som beskyttet interiøret mot regn, varme og kulde. Den var solid nok til at mange voksne og barn kunne sitte på toppen av hytta. Hytta hadde også en utvidet portiko-type struktur ved inngangen, for å gi beskyttelse mot kulde og annet vær.

### Klaner
Mandanene ble opprinnelig delt inn i tretten klaner (bestående av slektskap, vennskap og arbeidsoppgaver), som ble redusert til syv innen 1781, på grunn av nedgang i befolkningen grunnet koppeepidemien. Nitti prosent av befolkningen døde i koppeepidemien 1837—1838. I 1950 overlevde bare fire klaner.

Historisk klaner var organisert rundt vellykkede jegere og deres pårørende. Hver klan ble forventet å ta vare på sine egne, også foreldreløse og eldre, fra fødsel til død. De døde ble tradisjonelt tatt hånd om av farens klan. Klaner holdt en hellig eller symbolsk ved en «medisinbunt», som besto av noen få samlede gjenstander som antas å ha hellige krefter. De som var i besittelse av buntene ble ansett for å ha hellige krefter tildelt dem av åndene og ble derfor ansett som lederne av klanen og stammen. I historisk tid kunne medisinbuntene kjøpes, sammen med kunnskap om ritualene og rettighetene knyttet til dem, og deretter arves av avkom. Mandanenes personlige medisinbunter, som gikk i arv fra generasjon til generasjon, ble eid av både menn og kvinner og utgjorde beviset på visjonær kontakt med en bestemt ånd.

### Barndom og ekteskap

Barn ble navngitt ti dager etter fødselen i en seremoni som offisielt knyttet barnet til familien og klanen. Jenter ble lært huslige ferdigheter, spesielt dyrking og bearbeiding av mais og andre planter, tilberedning, garving og bearbeiding av skinn og kjøtt, håndarbeid og teppeknytting, og hvordan man bygger og holder et hjem. Gutter ble undervist i jakt og fiske. Guttene begynte å faste for å oppnå religiøse visjoner i en alder av ti eller elleve. Ekteskap blant mandanene ble vanligvis arrangert av medlemmer av ens egen klan, spesielt onkler; selv om det av og til skjedde uten godkjenning fra parets foreldre. Samtidig ble det inngått godkjente ekteskap mellom stammer som mandanene og hidatsaene grunnet deres gjensidige forhold. Skilsmisse ved uforenelig forskjeller kunne lett bli oppnådd.

### Død
Ved døden til et familiemedlem reiste faren og hans folk et stillas nær landsbyen for å inneholde liket. Legemet ville bli plassert med hodet mot nordvest og føttene mot sørøst. Sørøst er retningen til elvdalen Ohio, som mandanene kom fra. De ville ikke sove i denne orienteringen, grunnet forestillingen at det var som å inviterte inn døden. Etter en seremoni for å sende ånden bort, sørget familien ved stillaset i fire dager. Etter at kroppen råtnet og stillaset kollapset, ble knoklene samlet opp og gravlagt, bortsett fra hodeskallen, som ble plassert i en sirkel nær landsbyen. Familiemedlemmer besøkte hodeskallene og snakket med dem, noen ganger bærer de på problemene deres eller gledet de døde med muntre fortellinger. Ved døden hadde både personens egen og farens klan viktige oppgaver. Det er plikten til medlemmene av farens klan å ta seg av alle arrangementer ved begravelsen. Det var klanens plikt å sørge for varer, hester og mat til gravritualene som betaling for de offisielle sørgende som besto av de voksne i farens klan.

## Referanser


## Litteratur
* Bowers, Alfred W. (1950, opptrykk 2004): *Mandan Social and Ceremonial Organisation*. Bison Books. .
* Chafe, Wallace (1976): *The Caddoan, Iroquoian, and Siouan languages*. Trends in linguistics: State-of-the-art report (No. 3). The Hague: Mouton. .
* Jahoda, Gloria (1975): *Trail of Tears: The Story of the American Indian Removals, 1813–1835*. New York: Wings Books. .
* Hollow, Robert C. (1970): *A Mandan dictionary*. (Doctoral dissertation, University of California, Berkeley).
* Hollow, Robert C.; Parks, Douglas (1980): «Studies in plains linguistics: A review», Wood, W.R. & Liberty, M.P., red.: *Anthropology on the Great Plains* (s. 68–97). Lincoln: University of Nebraska. .
* Newman, Marshall T. (høsten 1950): "The Blond Mandan: A Critical Review of an Old Problem." *Southwestern Journal of Anthropology.* **6**(3), s. 255–272.
* Parks, Douglas R.; Rankin, Robert L. (2001): «The Siouan languages», DeMallie, R.J., red.: *Handbook of North American Indians: Plains* (bind 13, del 1, s. 94–114). W. C. Sturtevant (Gen. Ed.). Washington, D.C.: Smithsonian Institution. .
* Potter, Tracy A. (2003): *Sheheke: Mandan Indian Diplomat, The Story of White Coyote, Thomas Jefferson, and Lewis and Clark.* Helena, MT: Farcountry Press and Fort Mandan Press. .
* Pritzker, Barry M. (2000): *A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples.* Oxford: Oxford University Press. .
*Robertson, R.G. (2001): *Rotting Face*. Caldwell, ID: Caxton Press. .
* Williams, Gwen A. (1979): *Madoc, the Making of a Myth*, Eyre Methuen.
*Zimmerman, Karen (1998): «Mandan», *The Gale Encyclopedia of Native American Tribes, Vol. III.* Detroit: Gale. .

## Eksterne lenker
* 
* Mandan, Hidatsa, Arikara: Three Affiliated Tribes, offisielt nettsted
* Knife River Indian Villages National Historic Site
* Mandan Indians , *PBS*
* Lewis and Clark Fort Mandan Foundation