Motivisk-tematisk arbeid

**Motivisk-tematisk arbeid** er en kompositorisk framgangsmåte som kjennetegnes av at musikken utvikles med utgangspunkt i et lite antall temaer eller motiver. For at en skal kunne si at et musikkstykke er underlagt motivisk-tematisk behandling må temaet bearbeides (for eksempel som ledemotiver) når det gjentas. Det anvendte motivets økonomi spiller en rolle i prosessen: Idealet slik det ble forstått rundt år 1900 var å forhindre tilfeldige, dekorative og tomme fraser ved å sikre at musikkstykkets alle deler kunne føres tilbake til den felles kjernen som skaper stykkets sammenheng. Det motivisk-tematiske arbeidet retter seg mot andre repetitive, improvisatoriske eller bevisst løst sammenholdte komposisjoner som montasjer eller collager.

## Begrepshistorikk
### Tematisk arbeid
Begrepet «tematisk arbeid» kan føres tilbake til 1700-tallet. I den tids komposisjonsteori ble begrepet «utvikling» betraktet som en grunnleggende kategori. Den tyske musikkteoretikeren Johann Mattheson brukte begreper fra den klassiske retorikken da han i sin melodilære skrev om den tredelte handlingssekvensen *inventio* («finne opp»), *dispositio* («disponere») og *elaboratio* («utarbeide»). Musikk-kritikeren Johann Adolf Scheibe hevdet at begrepet «Ausarbeitung» (tilsvarer *elaboratio*) inneholdt den såkalte «skrivekunstens» alle mulige former, og at et verk **utarbeides** gjennom en hovedsats (som inneholder **inventio**).

En begrepsmessig tilnærming til «tematisk arbeid» skjedde likeens hos Scheibe idet han omtolket musikkbegrepet *imitasjon* med ordet *gjennomarbeide*. Scheibe skriver i sammenheng med oppdelingen av en hovedsats i mellomsatser om en gjennomarbeidelse av enkeltdelene. Dette er imidlertid ikke identisk med hva som ble regnet som «tematisk arbeid» på 1800-tallet. Komponisten Friedrich August Baumbachs hevdet i 1794 at analogt til å forfatte en tale, består komponistens viktigste oppgave i å bearbeide den grunnleggende «hovedsatsen». Dette synspunktet er saklig nært beslektet med Scheibes. På slutten av 1700-tallet var dermed grunnlaget for begrepet «tematisk arbeid» dannet ved å skape en forbindelse mellom det opprinnelige retoriske begrepet «utarbeidelse» med den musikalske termen hovedsats.

I 1802 bemerket musikkteoretikeren Heinrich Christoph Koch i artikkelen „Contrapunktisch“ i sin *Musikalische Lexikon* at begrepet «kontrapunktisk» ikke lengre var fullt ut dekkende for komposisjonspraksisen, men at framgangsmåten heller burde beskrives vha uttrykket «stykket er tematisk bearbeidet». Flere tyske musikkteoretikere begynte deretter å bruke uttrykk som «tematisk utarbeidelse», «bearbeidelse» og «arbeid», og tilslutt slo uttrykket «tematisk arbeid» gjennom.

I kontrast til begrepet *kontrapunkt* som er så sentralt i renessansen og barokken regnes det *tematiske arbeidet* som sentralt i Wienerklassisismen. Det blir ofte nevnt som Joseph Haydns store oppfinnelse, den som gjorde ham til grunnleggeren av den moderne musikken. Ludwig Bussler betraktet den kontrapunktiske stil bare som et moment i det tematiske arbeidet, og Adolf Sandberger dempet rundt 1900 Haydns rolle som oppfinner, men krediterte ham for å ha gitt et ytterst betydelig bidrag til å gi det for lengst etablerte begrepet *tematiske arbeid* et nytt innhold. Sandberger betegnet det tematiske arbeidet som et «barn av en forening mellom kontrapunkt og frihet» såvel som den nye «formidler mellom en rigorøs og en fri musikalsk skapelsesprosess».

### Motivisk arbeid
Som følge av det begrepsmessige skillet mellom tema og motiv etter 1850, ble betegnelsen «motivisk arbeid» vanligere. Den første begrunnede differensieringen ga Guido Adler i 1904, som på oppfordring av Richard Wagner skilte det motiviske arbeidet i musikkdramaet fra det tematiske arbeidet i symfonier. Med tanke på Wagners ledemotivteknikk skrev også andre forfattere om motivisk eller til og med  «ledemotivisk arbeid».

På begynnelsen av 1900-tallet ble det tradisjonelle tematiske og motiviske arbeidet oppgitt ettersom nye komposisjonsteknikker bredte seg i kjølvannet av Arnold Schönberg og Anton Weberns frie atonalitet. Musikkviteren Erwin Stein fastlo likevel i 1924 at det motiviske arbeidet igjen var blitt aktuell med tolvtoneteknikken, bare med den endring at det rytmiske hadde fått mindre og det melodiske motiv større betydning. I den tids faglitteratur ble begrepet *motivisk arbeid* oftere brukt enn *tematisk arbeid*, men mot midten av 1900-tallet ble avgrensningen av de to begrepene mer og mer utydelig, slik at enkelte forfattere slo dem sammen under begrepet *tematisk-motivisk arbeid* eller *motivisk-tematisk arbeid*.

## Fotnoter


## Litteratur
* Christoph von Blumröder: *Thematische Arbeit, motivische Arbeit*, i: Hans Heinrich Eggebrecht (red): *Handwörterbuch der musikalischen Terminologie*, Freiburg im Breisgau 1991.