Revolusjonskrigene

**De franske revolusjonskrigene** (fransk: *Guerres de la Révolution française*) var en serie omfattende militære konflikter som varte fra 1792 til 1799, og var et resultat av den franske revolusjonen. Krigene ble utkjempet mellom det revolusjonære Frankrike og en rekke europeiske stater. Det satte Frankrike opp mot Storbritannia, Østerrike, Preussen, Tsar-Russland og flere andre monarkier. Preget av fransk revolusjonær iver og militære oppfinnelser ble Frankrikes innflytelse utvidet ved at en rekke slag ble vunnet. Krigene omfattet enorme mengder soldater, på grunn av anvendelsen av verneplikt. Revolusjonskrigene er delt inn i to perioder: krigen mot den første koalisjonen (1792–97) og krigen mot den andre koalisjonen (1798–1802). Krigene var opprinnelig begrenset til Europa, men kampene antok gradvis en global dimensjon. Etter et tiår med konstant krigføring og aggressivt diplomati hadde Frankrike erobret territorier på den italienske halvøya, Nederlandene og Rhinland i Europa og oppgitt Fransk Louisiana i Nord-Amerika. Fransk suksess i disse konfliktene sørget for spredning av revolusjonære prinsipper over store deler av Europa. Frankrike var i krig med Storbritannia kontinuerlig fra 1793 til 1802. Krigen ble avsluttet med fredstraktaten i Amiens i 1802. Krigene som Frankrike utkjempet etter dette betegnes som Napoleonskrigene.

Allerede i 1791 så de andre monarkiene i Europa med forargelse på den franske revolusjonen og dens omveltninger; og de vurderte om de skulle gripe inn, enten til støtte for kong Ludvig XVI, for å hindre spredning av revolusjonen, eller for å utnytte kaoset i Frankrike til egne fordeler. Østerrike stasjonerte betydelige tropper ved sin franske grense og utstedte sammen med Preussen Pillnitz-erklæringen, som erklærte felles støtte fra Det tysk-romerske rike og Preussen til kong Louis XVI av Frankrike mot den franske revolusjonen, og som truet med alvorlige konsekvenser dersom noe skulle skje med kong Ludvig XVI og dronning Marie-Antoinette, som var søster av Leopold II av Det tysk-romerske rike. Etter at Østerrike nektet å tilbakekalle sine tropper fra den franske grensen og å trekke seg tilbake på den antatte trusselen om maktbruk, erklærte Frankrike krig mot Østerrike og Preussen våren 1792; begge landene svarte med en koordinert invasjon som til slutt ble slått tilbake i slaget ved Valmy i september. Denne seieren oppmuntret det franske nasjonalkonventetet til å avskaffe monarkiet. En serie seire av de nye franske hærene endte brått med nederlag ved Neerwinden våren 1793. Franskmennene led ytterligere nederlag resten av året, og disse vanskelige tidene gjorde det mulig for de revolusjonære jakobinerne å komme til makten og innføre skrekkveldet i Frankrike, karakterisert av brutal undertrykkelse og tallrike henrettelser.

Verneplikt ble innført samme år for menn mellom 18–25 år, og franskmennene gikk til motangrep med nye styrker og vant.

Den andre koalisjonskrigen begynte i 1798 med den franske invasjonen av Egypt, ledet av Napoléon Bonaparte. De allierte benyttet anledningen fra den franske innsatsen i Midtøsten for å gjenvinne territorier tapt fra den første koalisjonen. Krigen begynte bra for de allierte i Europa, hvor de gradvis presset franskmennene ut av Italia og invaderte Sveits – og høstet seire ved Magnano, Cassano og Novi underveis. Imidlertid raknet deres innsats stort sett med den franske seieren i Zürich i september 1799, som førte til at Russland droppet ut av krigen. I mellomtiden utslettet Napoleons styrker en rekke egyptiske og osmanske hærer i kampene ved pyramidene, Tabor-fjellet og Abukir. Disse seirene i Egypt forsterket ytterligere Napoleons popularitet tilbake i Frankrike, og han kom tilbake i triumf høsten 1799, selv om den egyptiske kampanjen til slutt endte i fiasko. Videre hadde Royal Navy vunnet slaget på Nilen i 1798, ytterligere styrket britisk kontroll over Middelhavet og svekket den franske marinen, *[[Marine nationale]]*.

Napoleons ankomst fra Egypt førte til at Direktoriet falt i Brumairekuppet (statskuppet), med Napoleon som innsatte seg som førstekonsul. Napoleon reorganiserte deretter den franske hæren og satte i gang et nytt angrep mot østerrikerne i Italia våren 1800. Dette brakte en avgjørende fransk seier i slaget ved Marengo i juni 1800, hvoretter østerrikerne trakk seg tilbake fra halvøya nok en gang. Nok en knusende fransk triumf ved Hohenlinden i Bayern tvang østerrikerne til å søke fred for andre gang, noe som førte til Lunéville-traktaten i 1801. Med Østerrike og Russland ut av krigen fant Storbritannia seg stadig mer isolert og gikk med på fredstraktaten i Amiens med Napoleons regjering i 1802, og avsluttet revolusjonskrigene. Imidlertid viste de langvarige spenningene seg for vanskelig å inneholde, og napoleonskrigene begynte over et år senere med dannelsen av den tredje koalisjonen, og fortsatte serien med koalisjonskriger.

## Referanser


## Litteratur
* Atkinson, Charles Francis; Hannay, David McDowall (1911): "French Revolutionary Wars", i Chisholm, Hugh (red.): *Encyclopædia Britannica*. Bind 11 (11. utg.). Cambridge University Press. s. 171–205.
* Clodfelter, M. (2017): *Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492–2015* (4. utg.). Jefferson, North Carolina: McFarland. ISBN 978-0786474707.
* Bell, David A. (2014): *The first total war: Napoleon's Europe and the birth of warfare as we know it*, Houghton Mifflin Harcourt
* Fremont-Barnes, Gregory (2013): *The French Revolutionary Wars*, Essential Histories. Utsnitt og tekstsøk

## Eksterne lenker
* von Guttner, Darius (2015): *[https://www.academia.edu/9869783/The_French_Revolution The French Revolution]*, Academia.edu
* ''The French Revolution'', Researchgate