Luo Ping

**Luo Ping** (forenklet kinesisk: 羅聘; tradisjonell kinesisk: 罗聘; pinyin: *Luó Pìng*; Wade-Giles: *Lo P'ing*; født 1733, død 1799) fra Shexian i provinsen Anhui var en kinesisk maler under Qing-dynastiet i Kina. Han var en av Jin Nongs studenter, og den yngste av de åtte eksentrikere fra Yangzhou. Luo Pings stilnavn var *Dun Fu* (norsk: *Forsvinnende herre*, kinesisk: 遯夫; pinyin: *Dùn Fū*; Wade-Giles: *Tun Fu*), og han arbeidet også under pseudonymene *Liang Feng* (norsk: *To fjell*, kinesisk: 兩峰; pinyin: *Liǎng Fēng*; Wade-Giles: *Liang Feng*) og *Hua zhi si seng* (norsk: *Blomstertempelets munk*, kinesisk: 花之寺僧; pinyin: *Huā zhī Sì Sēng*; Wade-Giles: *Hua chih Ssu Seng*). Luo Ping var en av de mest originale malerne i sin tid. Navnet skrives som *Luo Pin* på moderne kinesisk (2012). 

Luo Ping utviklet i løpet av de seks årene han var i Jin Nongs lære sin egen stil, og spesialiserte seg i mennesker, buddhistiske personligheter, plommer og bambus. Han var en hengiven buddhist, noe som vises tydelig i flere av hans verk. Luo valgte et liv i relativ fattigdom der han solgte egne malerier fremfor at han søkte en karriere innen Quingstyrets embedsverk.

## Biografi
Luo Ping var den nest yngste av fem sønner i en embedsmannsfamilie i middelklassen. Faren Luo Zhi var fra 1711 en juren, men han døde før sønnen var ett år gammel og Luos mor fulgte ham i graven kort tid etter. Kinesiske skribenter antar at han vokste opp under onkelen Luo Sus tilsyn. 

Selv om Luo i senere år og etter sin død først og fremst er kjent som maler, var han som ung bedre kjent for sin diktkunst i Yangzhous sosiale kretser. Hans evner ble sett av to av byens innflytelsesrike meséner, salthandlerne Ma Yueguan og Ma Yuelu. Disse skal ha introdusert ham for den lokale litterære eliten, noe som vennen Wu Xiqi beskrev slik i nekrologen: Luo Ping ble sett som «en brilliant ungdom med integritet og et slående litterært talent som hadde en forfinet tale». Blant hans venner fra denne tiden var poeten og jinshien Cheng Mengxing, poeten Zhu Erting og den lærde maleren Zhu Xiaochun. 

Fang Wanyi (kinesisk: 方婉儀; 1732 &ndash; 1779) ble Luos kone i 1752, og etter at hun flyttet til Yangzhou studerte hun maleri hos ham og poesi hos Shen Dacheng og hun ble etterhvert en kjent poet i Yangzhou. Paret fikk tre barn, to sønner og en datter, som alle ble malere som foreldrene. Fang døde bare 47 år gammel og Luo giftet seg aldri på nytt. I nekrologen som Luos venn Wu Xiqui skrev etter hans død, nevnes også hun i den avsluttende setningen:

Tradisjonelt antas 1757 å være året da poesistudenten Luo begynte å studere hos den nasjonalt kjente kunstneren Jin Nong (1687 &ndash; 1763), mens en publikasjon fra 1999 argumenterer for 1756 eller tidligere. Etter relativt kort tids studier ble Luo en meget god maler og teknisk sett bedre enn læreren. Et tapt selvportrett fra 1759 skal ha båret følgende inskripsjon fra Jin:

Mellom Luo Ping og den nesten 50 år eldre Jin Nong vokste et tett, komplekst vennskap frem, ikke ulikt forholdet mellom far og sønn. Dette vises tydelig når Luo begraver læreren sin med like mye ærbødighet som om det var hans egen far han begravet. I løpet av årene han var elev hos, og arbeidet for, Jin Nong, malte han blant annet bilder som mesteren signerte og solgte som sine egne. 

I årenes løp ble Luo en kjendis, en som omgikkes med den kulturelle eliten i tiden, og da han etterhvert flyttet til Beijing ble han kjent og vel tatt imot også der selv om han ikke tilpasset seg de konservative hoffkretsene i hovedstaden. Han skal ha vært vittig og urban, god både med ord og malerpensel. Et av arbeidene som laget bølger på denne tiden var det som trolig er hans mest kjente, *Guigu tu* («Rullen med åndenes moro / lek»), som han malte i 1766. På denne lange rullen avbildet han overnaturlige fenomener som ånder og spøkelser, som han hevdet å ha sett selv. Rullen hadde opprinnelig åtte ulike scener, men disse ble gjort om til en lang historie uten slutt. Den var i 2009 ca. 25 meter lang, og inneholdt mer enn 160 inskripsjoner.

## Referanser


## Eksterne lenker
* ''New York Times'', Holland Cotter: «Renegade Apprentice» (publisert 8. oktober 2009) (besøkt 12. november 2012)