Elverumsfullmakten

**Elverumsfullmakten** var et underforstått vedtak fra Stortingets samling på Elverum 9. april 1940, der regjeringen ble gitt en generell fullmakt til å treffe avgjørelser og ivareta landets interesser under krigen.

Stortinget hadde ved det tyske angrepet på Norge flyktet via Hamar til Elverum, og her hadde det sitt siste møte som fri forsamling på Elverum folkehøgskule. Det var Stortingets president, Carl Joachim Hambro, som formulerte fullmaktsforslaget.

Det ble ikke formelt votert over forslaget, og det ble heller ikke uttalt fra presidentplassen at det var «ansett vedtatt». Elverumsfullmakten synes enstemmig vedtatt av Stortinget. Høyesterett la i Haaland-saken til grunn at fullmakten må anses vedtatt av Stortinget. Høyesterett la likevel størst vekt på nødrett som grunnlag for London-regjeringens lovgivningsmyndighet under okkupasjonsårene.

Jo Benkow sier i boka *Vendepunkt – 9. april i vår bevissthet* at det ikke kan være tvil om at fullmakten hadde fått full tilslutning, selv om det ikke var en formell votering over den.

Representanten Ingvald Førre etterspurte lovhjemmel i Grunnloven. Christian Stray svarte at regjeringen kan vedta provisoriske anordninger når Stortinget ikke er samlet. Førre påpekte at hvis regjeringen allerede hadde slik fullmakt, trengtes ikke en ny. Eyvind Getz mente fullmakten lå i den foreliggende situasjon. President Hambro sa seg enig i dette. Grunnlovens lovhjemmel var § 17: «Kongen kan give og ophæve anordninger, der angaae Handel, Told, Næringsveie og Politie; dog maa de ikke stride mod Konstitutionen og de af Stortinget givne love.»

Stortinget vedtok i et annet møte samme dag (på Hamar) en enstemmig tillitserklæring til regjeringen, og ga den fullmakt til å supplere seg med tre konsultative statsråder fra opposisjonspartiene. I et regjeringsvedtak av 17. april 1940 heter det at «Norge har i denne stund bare én regjering, den som Kongen har utnevnt og som Stortinget enstemmig har bedt om å bli sittende».

Det har vært vanlig å se på forslaget som en vedtatt generalfullmakt og som en del av regjeringens styringsgrunnlag.

Fullmakten ble debattert på det nittiende ordentlige Storting i februar 1946.

Juridisk sett er det i ettertid konstitusjonell nødrett som har vært regnet som hovedgrunnlaget for regjeringens virksomhet under krigen, ikke Elverumsfullmakten som sådan. Johs Andenæs bekreftet at regjeringen i den foreliggende situasjon kunne benytte seg av konstitusjonell nødrett, slik at Elverumsfullmakten – som Førre hadde påpekt – egentlig var overflødig, men den ble brukt i propaganda for eksil-regjeringen i London.

Imidlertid gikk de provisoriske anordninger som ble vedtatt i London, langt utover noen fullmakt regjeringen hadde fått, ikke minst anordninger med tilbakevirkende kraft (deriblant bigamiloven) som uttrykkelig er forbudt etter Grunnloven.

Protokollkomiteen uttaler i Innst. O. IX (1949) at:

En lov vil ikke i seg selv kunne stride mot Grunnloven, kun den konkrete anvendelsen av den. Landsvikanordningen ble ikke anvendt av domstolene hvis den medførte en strengere straff enn det som gjaldt etter straffeloven av 1902.

Protokollkomiteens flertall uttaler i Innst. O. IX (1949) at ikke finner «grunnlag for å anse provisorisk anordning av 15. april 1942 som hørende utenfor den lovgivningsmyndighet Regjeringen hadde.»

Et lovforslag til beredskapslov, som ville gi Kongen utvidede fullmakter i krig, ble godkjent i statsråd 5. april 1940.

## Merknader

## Referanser


 


## Litteratur

* Eivind Otto Hjelle om Elverumsfullmakten i Hans Fredrik Dahl, Guri Hjeltnes, Berit Nøkleby, Nils Johan Ringdal og Øystein Sørensen (red.): *[[Norsk krigsleksikon]] 1940–45*, Cappelen 1995

*