Massakren ved Wounded Knee

**Massakren ved Wounded Knee** den 29. desember 1890 regnes som kulminasjonen på «indianerkrigene» og det siste væpnede sammenstøt mellom lakotafolket og USA. Det var en massakre på nesten tre hundre lakotaer begått av soldater fra den amerikanske hæren. Massakren var en del av hva det amerikanske militæret kalte «Pine Ridge-kampanjen»  og som skjedde nær elvedalen Wounded Knee Creek (lakotaspråk: *Čhaŋkpé Ópi Wakpála*) på indianerreservatet Lakota Pine Ridge Indian Reservation i Sør-Dakota, etter et mislykket forsøk på å avvæpne lakotaene i deres leir. 

Militæroperasjonen startet den 28.&nbsp;desember 1890 da en avdeling fra det amerikanske 7. kavaleriregiment, under major Samuel Whitsides kommando, rykket frem mot en større gruppe lakotaer – miniconjoulakotaer og 38 hunkpapalakotaer – ledet av høvding Spotted Elk (*Uŋpȟáŋ Glešká*). Militæravdelingen nådde frem til lakotaene ved fjellet Porcupine Butte, og eskorterte dem åtte kilometer vestover til Wounded Knee Creek, hvor de opprettet leir. Resten av det 7. kavaleriregiment, ledet av oberst James W. Forsyth, ankom og omringet leiren. Regimentet ble støttet av et batteri med fire Hotchkiss-fjellkanoner (M1875). Militæroperasjonen ble iverksatt som følge av at nybyggere (*settlers*) i området hadde bedt om beskyttelse i det de kalte *Messiah War*, «Messiaskrigen»; nybyggerne var redde for at indianernes *Ghost Dance*, «Åndedans», betød at sioux-stammen ville ta til våpen. Historikeren Jeffrey Ostler skrev i 2004 at «*Wounded Knee was not made up of a series of discrete unconnected events. Instead, from the disarming to the burial of the dead, it consisted of a series of acts held together by an underlying logic of racist domination*.» (Omtrentlig oversettelse: «Wounded Knee[-massakren] bestod ikke av en rekke adskilte hendelser. Tvertimot bestod den, fra avvæpningen [av lakotaene] til de døde [lakotaene] ble begravet, av en rekke handlinger der fellesnevneren var en underliggende forestilling om at [én folkegruppe var mer verdt enn den andre].»

Om morgenen den 29. desember dro de amerikanske kavaleristroppene inn i leiren for å ta våpnene fra lakotaene. Det finnes ulike beskrivelser av hvordan denne avvæpningsmanøveren foregikk. Én versjon er at under prosessen med å avvæpne lakotaene, var det en døv lakota som het Black Coyote som nødig ville gi fra seg riflen sin, og hevdet at han hadde betalt mye for den. Så gikk våpenet hans av, og det førte til at soldatene åpnet ild mot lakotaene. Lakotakrigerne gikk til motangrep, men mange hadde allerede blitt fratatt våpnene og avvæpnet.

Da massakren var over, hadde mer enn 250 mennesker i lakotaleiren blitt drept og 51 ble såret (4 menn og 47 kvinner og barn, hvorav noen døde senere); noen beregninger har plasserte antallet døde så høyt som 300. Tjuefem soldater ble også drept og trettini ble såret (seks av de sårede døde senere). Nitten soldater ble tildelt æresmedaljen særskilt for deres handlinger ved Wounded Knee, og totalt 31 for den militære kampanjen som sådan. I 2001 vedtok National Congress of American Indians (NCAI) 2 resolusjoner som fordømte de militære utmerkelsene og oppfordret den føderale regjeringen til å trekke dem tilbake. The Wounded Knee National Historic Landmark, stedet for massakren, har blitt utpekt som et nasjonalt historisk landemerke av det amerikanske innenriksdepartementet. I 1990 vedtok begge husene i den amerikanske kongressen en resolusjon om det historiske hundreårsjubileet som formelt uttrykte «dyp beklagelse» for massakren.

## Bakgrunn
Allerede den 15. desember var høvdingen for Lakotanasjonen, Sitting Bull, blitt drept av reservatets innfødte politi under et mislykket forsøk på å arrestere ham. Halvbroren hans, Spotted Elk (også kalt for «Big Foot»), ble valgt til ny leder. På bakgrunn av en generell følelse av håpløshet i reservatet etter *Sitting Bulls* død, valgte Spotted Elk å føre folket sitt fra reservatet de var tildelt, til slektninger i et annet reservat lenger sør som stod under høvdingen Red Cloud.

At flokken brøt ut fra reservatet, satte hvite amerikanere i alarmberedskap, og  major Samuel Whitside ble sendt ut med 7. kavaleriregiment for å stoppe dem. 7. kavaleriregiment var den samme avdelingen som tidligere var ledet av den berømte eller beryktede oberstløytnant George Armstrong Custer, som falt i slaget ved Little Bighorn i 1876.

Da Spotted Elk og hans lakota-gruppe på 350 menn, kvinner og barn ankom sitt mål, kjente *Red Cloud* allerede til de hvites reaksjoner og ba dem straks dra tilbake for ikke å sette *Red Cloud* og hans folk i knipe. Spotted Elk var allerede på vei tilbake da han ble «avskåret» av det 7. kavaleri. Han var selv i en elendig tilstand, og gruppen med flyktninger var en fillete og forkommen flokk, så de overgav seg uten motstand.

## Leiren ved Wounded Knee Creek

Whitside overførte Spotted Elk til en armé-ambulanse på grunn av alvorlig lungebetennelse og eskorterte lakotaene til en foreløpig leir ved Wounded Knee-bekken før de skulle eskorteres videre tilbake til reservatet de hadde forlatt. Hæren ga dem telt og litt mat og talte dem. Det var 120 menn og 230 kvinner og barn.

Neste morgen så lakotaene at flere kavalerisoldater med hotchkiss-kanoner hadde kommet i løpet av natten. Kanonene ble satt opp på en lav ås rett over leiren. Oberst John W. Forsyth var blant de nyankomne fra 7. kavaleriregiment og overtok kommandoen over hærstyrkene, som på dette tidspunktet utgjorde 500 mann.

Forsyth informerte om at lakotaene skulle tas til en militærleir i Omaha i Nebraska. Soldatene fikk ordre om å avvæpne lakotaene, som nå ble sett på som fanger. Major Whitside hadde ikke gjort noe forsøk på å avvæpne dem da de overgav seg dagen før, da han ikke så på dem som noen trussel. Men om morgenen ble lakotaene kalt inn til møte i leiren, der de fikk beskjed om å levere inn alle skytevåpen. Da soldatene ikke var fornøyde med mengden våpen de fikk utlevert, begynte de å gjennomsøke teltene og fjerne alt som kunne brukes som våpen, blant annet ekstra teltstenger og småøkser til vedhogst, som var livsnødvendige for lakotaene. Så begynte soldatene å undersøke krigerne personlig. I denne prosessen ble lakotaene mer og mer irriterte og uregjerlige, ifølge hærens egne rapporter.

## Massakren
En av de siste mennene soldatene prøvde å avvæpne var Black Coyote, som lakotaene i etterkant fortalte var døv og hemmet på annet vis, og gjorde motstand da de hvite soldatene prøvde å ta fra ham en gammel rifle han ikke tidligere hadde gitt fra seg og hadde betalt mye for. Et skudd ble avfyrt. Dette virket som et klarsignal for soldater oppe på åsen, som straks begynte å avfyre Hotchkiss-kanonene. Det ble kaos, soldatene nede i leiren ble fanget i kryssilden, og lakotaene løp til alle kanter for å komme unna den dødelige ildgivingen.

Da skytingen var over, lå 153 lakotaer og 25 amerikanske soldater døde tilbake. Spotted Elk, som syk og utmattet hadde forsøkt å komme unna, var blant de døde. Det er trolig at omtrent alle de døde soldatene ble drept i såkalt *friendly fire* (skutt av sine egne), altså av sine egne, som følge av at det ble skutt på kloss hold i en kaotisk situasjon. Men det ble ikke gjort noen undersøkelse av dette etterpå. I tillegg til 25 falne, ble 39 soldater såret, hvorav seks døde senere.

## Etter massakren

Sårede soldater og innfødte amerikanere ble fraktet i vogner til Pine Ridge. Om lag 50 lakotaer kom dit, men ble holdt utendørs i kulden i lang tid i  påvente av husly. Rundt 150 lakotaer kan en ikke gjøre greie for. De fleste kildene viser til at de lyktes med å flykte, og et ukjent antall av dem døde av skader og kulden ute på den vinterlige prærien, uten muligheter til å finne ly. Det er ingen rapporter om at noen av dem fant tilbake til reservatet sitt, det eneste sted de hadde å søke seg til.
De militære engasjerte flere sivile til å begravet de døde lakotaene som lå igjen i leiren i Wounded Knee. På grunn av en snøstorm tok det tre dager før de ankom. De døde lå nedfrosset i bakken, og de sivile graverne samlet de døde og la dem i en fellesgrav på den samme bakketoppen hvor artilleriet hadde stått. Tilsammen ble 84 menn, 44 kvinner og 18 barn drept på området, mens minst syv lakotaer ble dødelig såret.

## Reaksjoner

Oberst Forsyths overordnede, general Nelson Appleton Miles (1839-1925), suspenderte ham og fratok ham kommandoen over 7. kavaleriregiment. Miles nedsatte en undersøkelseskommisjon som kritiserte Forsyth for hans disposisjoner, men fritok ham for ansvar. Kommisjonen var ingen formell krigsrett, og Forsyth ble derfor gjeninnsatt i sin kommando over 7. kavaleriregiment, på tross av vitnemål om at soldatene hadde forsøkt å skade ikke-stridende.

Miles, som senere ble hærsjef og militærguvernør for Puerto Rico, fortsatte sin kritikk av Forsyth og hevdet at det var hans mål å utrydde lakotaene. Miles konkluderte med at massakren var utført med hensikt, og ingen tragedie utløst av «uheldige omstendigheter». Han  ønsket å stoppe Forsyths videre karriere, men Forsyth ble i stedet senere forfremmet til generalmajor.

Reaksjonene i amerikansk offentlighet var generelt positive. 20 soldater fikk Kongressens æresmedalje. Redaktør Lyman Frank Baum, senere berømt forfatter av *[[Trollmannen fra Oz]]*, skrev i *Aberdeen Saturday Pioneer* den 3. januar 1891:


«*Aberdeen Saturday Pioneer* har tidligere erklært at vår eneste trygghet avhenger av at indianerne utryddes helt og holdent. Vi har behandlet dem dårlig i hundrevis av år, så vi må, for å verne vår sivilisasjon, følge opp med nok en dårlig gjerning, og utrydde disse utemmede og utemmelige vesener fra jordens overflate. I dette ligger framtidig sikkerheten for våre nybyggere og soldater, som står under inkompetent ledelse. Hvis vi ikke gjør dette, kan vi i kommende år vente like mye trøbbel med rødhudene som de har vært tidligere.»


Blant de ytterst få nordmenn som offentlig tok til orde mot massakren, var Knut Hamsun. Fem år tidligere hadde han etter sitt opphold i Amerika fascinert beskrevet indianernes kamp mot de hvite inntrengerne. Nå fordømte han massakren, først i en artikkel i *[[Dagbladet]]* 4. januar 1891 og deretter i *[[Verdens Gang]]* 8. januar 1891.

## Ettertidens syn

Det var ingen offisiell endring i synet på «slaget ved Wounded Knee» før på 1970-tallet, da tonen ble mer kritisk. I dag mener mange at hendelsen var en av de verste massakrene i USAs historie, og minnes i en sang av Buffy Sainte-Marie og boken *Bury My Heart At Wounded Knee* av historikeren Dee Brown (1908–2002).

Historisk sett er massakren ved Wounded Knee regnet som sluttpunktet for perioden med  «indianerkrigene», serien av konflikter mellom hvite soldater på den ene siden og urfolket på den andre, siden 1600-tallet, konflikter som endte med total US-amerikansk dominans i grenselandet (*the Frontier*). I 1890 ble det også erklært at *the Frontier* ikke fantes lenger.

Fra 27. februar 1973, mer enn 80 år etter massakren, ble Wounded Knee igjen åsted for en konflikt. Denne varte i 71 dager mellom føderale myndigheter og medlemmer av *[[American Indian Movement]]* som bevisst valgte stedet til konfrontasjon pga symbolverdien, og opprøret ble startskuddet for en voksende selvbevissthet blant *the [[Amerindians]]*, som urbefolkningen også kaller seg, med krav om anerkjennelse og respekt. Denne utviklingen spredde seg også til andre urbefolkninger, slik som samene, som også fikk en oppvåkning gjennom Alta-konflikten på slutten av 1970-tallet.

I 2007 ga *[[Home Box Office|HBO Films]]* ut en filmadapsjon av boken *Bury My Heart At Wounded Knee* med samme navn. Filmen ble nominert til hele 17 Emmy-priser og tildelt seks priser.

## Nasjonalt minnesmerke
Stedet har vært en nasjonalt minnesmerke fra 1965 og ble først da skrevet inn i *[[National Historic Landmark]]*, og deretter i *[[National Register of Historic Places]]* året etter.

## Referanser


## Litteratur
* Andersson, Rani-Henrik (2009): *The Lakota Ghost Dance of 1890.* Lincoln, NE: University of Nebraska Press, .
* Brown, Dee (1970): *Bury My Heart at Wounded Knee: An Indian History of the American West*, Owl Books. .
* Craft, Francis M. (2009): *At Standing Rock and Wounded Knee: The Journals and Papers of Father Francis M. Craft*, 1888–1890, redigert og kommentert av Thomas W. Foley, Norman, Oklahoma: The Arthur H. Clark Company. .
* Champlin, Tim (2001): *A Trail To Wounded Knee : A Western Story.* Five Star.
* Coleman, William S.E. (2000): *Voices of Wounded Knee*, University of Nebraska Press. .
* Cozzens, Peter (2016): *The Earth is Weeping: The Epic Story on the Indian wars for the American West*, Atlantic Books. .
* Foley, Thomas W. (2002): *Father Francis M. Craft, Missionary to the Sioux*, Lincoln, NE: University of Nebraska Press. .
* Gage, Justin (2020): *We Do Not Want the Gates Closed between Us: Native Networks and the Spread of the Ghost Dance*. Norman: University of Oklahoma Press. .
* 
* Hämäläinen, Pekka (2019): *Lakota America: A New History of Indigenous Power*, New Haven, CT: Yale University Press. .
* Smith, Rex Alan (1981): *Moon of Popping Trees.* Lincoln, NE: University of Nebraska Press. .
* Treuer, David (2019): *The Heartbeat of Wounded Knee : Native America from 1890 to the Present.* New York: Riverhead Books. .
* Utley, Robert M. (2004): *Last Days of the Sioux Nation. 2nd Edition* New Haven, CT: Yale University Press. .
* Utley, Robert M. (2003): *The Indian Frontier 1846–1890.* Albuquerque, NM: University of New Mexico Press. .
* Utley, Robert M. (1973): *Frontier Regulars The United States Army and the Indian 1866–1891.* New York: Macmillan Publishing. .
* Yenne, Bill (2005): *Indian Wars: The Campaign for the American West*, Westholme. .

## Eksterne lenker
* 
* Wounded Knee-museets hjemmeside
* Omtale ved National Historic Landmarks 
* «Walter Mason Camp Collection», med fotogtrafier fra massakren, Brigham Young University
* Oversikt over de falne soldatene
* «A Dark Day» – Undervisningsmateriell, Dakota Pathways
* «Lost Bird of Wounded Knee» – Undervisningsmateriell , South Dakota Public Television
* Review: ''Bury My Heart At Wounded Knee'', HBO, venner av Little Big Horn