Naturalismen

**Naturalismen** er en litterær retning innen realismen, som igjen er en reaksjon på den foregående epoken, romantikken. Den europeiske naturalismen blomstret i tidsepoken fra rundt 1870 til rundt 1900. Lik litterær realisme i sin avvisning av romantikken, men distinkt i sin omfavnelse av determinisme (mennesket som produkt av arv og miljø), løsrivelse, vitenskapelig objektivisme og sosiale kommentarer i beskrivelsene av virkeligheten slik den er og unngå poetiske omskrivelser. Hovedforskjellen på realistene og naturalistene er deres skjebnesyn. Der realistene mente at mennesket selv var ansvarlig for sine handlinger og slik kunne forandre sin skjebne, fulgte naturalistene Charles Darwin om at mennesket er preget av sin arv og sitt miljø.

I Norge var litterære retningen særlig framtredende på 1880-tallet. Naturalistisk billedkunst fra denne tiden viste på same måte naturlege, upyntete motiv, gjerne fra hverdagslivet til vanlige folk. Motivene skulle gjenskapes med nær fotografisk presisjon, og kunstverkene hadde som mål å forklara sosiale og psykologiske fenomen. Naturalismen innen bildende kunst fremstiller gjerne vanlige mennesker i ordinære situasjoner, som oftest utenfor urbane strøk. Det kan dreie seg om bønder i arbeid, kvinner som vever og syr, begravelsesfølger og lignende. Som i litteraturen skulle billedkunsten også yte emnet og motivet sannferdighet, uten kunstighet og unngå spekulative og overnaturlige elementer.

Litterær naturalisme vektlegger observasjon og den vitenskapelige metoden i den fiktive fremstillingen av virkeligheten. Naturalisme omfatter løsrivelse, der forfatteren opprettholder en upersonlig tone og uinteressert synspunkt; determinisme, som er definert som det motsatte av fri vilje, der en litterære figurs skjebne har blitt bestemt, til og med forhåndsbestemt, av upersonlige naturkrefter utenfor menneskelig kontroll; og en følelse av at universet i seg selv er likegyldig til menneskeliv. Romanen ville være et eksperiment der forfatteren kunne oppdage og analysere kreftene, eller vitenskapelige lover, som påvirket atferd, og disse omfattet følelser, arv og miljø. Bevegelsen spores i stor grad til teoriene til den franske forfatteren Émile Zola, men selv om Zola sammen med Guy de Maupassant var den som ga naturalismen sitt sterkeste uttrykk, kan Gustave Flaubert bli forstått som en betydelig forløper. 

## Bakgrunn

Naturalismen fikk en særlig posisjon i Frankrike og i Paris. Det samfunnsmessige bakteppet var nederlaget i den fransk-tyske krig (1870–1871) og det andre franske keiserdømmes fall da keiser Napoleon III ble avløst av en nasjonalregjering, proklamert av Léon Gambetta, samt kommunardopprøret i den revolusjonære Pariskommunen som varte i 72 hektiske dager i 1871 og hvor drømmen om folkestyre ebbet ut.

For forfatterne ble det umulig å vende ryggen til samfunnsproblemene og sitte avskjermet i kunstens elfenbenstårn og hevde *[[l’art pour l’art]]*, kunst for kunstens egen del, hvor man skriv dikt om eksempelvis skjønnheten til orientalske vaser. Forfatterne oppdaget virkeligheten og den var ikke vakker. Man innså at man kunne og burde være opptatt av og beskrive også det stygge, elendigheten på samfunnets bunnivå. En framstående naturalistisk ideolog ble Hippolyte Taine, historiker, filosof og kritiker. Hans psykologiske hovedverk var *De l'Intelligence* (1870), men hans *Histoire de la Littérature Anglaise* (1864) formulerte de lover han mente var gyldige for åndslivet og samfunnet: kunstneren og kunstverket var et resultat av samvirket mellom tre faktorer, «rase, miljø og samtidssituasjon (*le moment*).» Det franske begrepet *race* er dog mer korrekt oversatt som folk eller nasjon enn rase. Verket var en filosofisk avhandling, forkledd som litterær kritikk, som søkte å demonstrere at en nasjons kultur og karakter er produkter av materielle årsaker; som han sa det i en kjent spissfindighet, «last og dyd er naturprodukter, som sukker og vitriol.»

Litterær naturalisme sporer mest direkte tilbake til Émile Zola var ikke bare den mest framtredende forfatter, men også dens teoretiker med sitt romanserie i tjue bind, *Les Rougon-Macquart* (1871–1893) og essaysamlingen *Den eksperimentelle roman* (1880). Zola sporet den naturalistiske romanen filosofisk til Auguste Comtes positivisme, men også til fysiologen Claude Bernard og historikeren Hippolyte Taine.

De naturalistiske forfatterne var opptatt av å skrive «vitenskapelig», og anvendte seg av den nye vitenskapen som litterære verktøy, særlig sosiologien, psykologien og medisinens ny landevinninger. I arbeidet ble det benyttet forskning og undersøkelser, innhenting av empirisk materiale og teknisk faktakunnskap, søkning i aviser, tidsskrifter og fagbøker, noe som kan ses i Gustave Flauberts nøyaktige beskrivelser av sykdomsforløpet ved arsenikkforgiftningen i romanen *[[Madame Bovary]]* (1856). 

En tidlig utgave var Edmond Goncourt, den ene av to brødreforfattere, som var den første som tok litteraturen med romanen Germinie Lacerteux (1864) «ned i folkedypet for å beskrive menneskedyrene i deres fattigdom og elendighet, prostitusjon og drukkenskap. Den veien som Zola skulle fortsette på, var dermed gått opp.»

Comte hadde foreslått en vitenskapelig metode som «gikk utover empiri, utover passiv og løsrevet observasjon av fenomener». Anvendelsen av denne metoden «krevde at en forsker skulle utføre kontrollerte eksperimenter som enten ville bevise eller avkrefte hypoteser angående disse fenomenene». Zola tok denne vitenskapelige metoden og hevdet at naturalisme i litteraturen burde være som kontrollerte eksperimenter der de litterære figurene fungerer som fenomener. Det radikalt nye var å skildre arbeiderklassen, noe Zola selv gjorde i romanen *Germinal* (1985) om den store gruvestreiken i nordlige Frankrike på 1860-tallet. Den var også trettende romanen i Zolas tjuebindsserie *Les Rougon-Macquart*.

Naturalismen begynte som en gren av litterær realisme, og realismen hadde favorisert fakta, logikk og upersonlighet framfor det fantasifulle, symbolske og overnaturlige. Frank Norris, en amerikansk journalist og romanforfatter, hvis arbeid hovedsakelig var i den naturalistiske sjangeren, «plasserte realisme, romantikk og naturalisme i en dialektikk, der realisme og romantikk var motstridende krefter», og naturalisme var en blanding av de to. Norris’ idé om naturalisme skiller seg fra Zolas ved at «den ikke nevner materialistisk determinisme eller noen annen filosofisk idé».

## Zola og de Maupassant

For Zola var det viktig å bryte både med bestående elfenbenstårnsdikterne og Flauberts dogme om objektivitet. Han definerte kunstverket som «et hjørne av virkeligheten sett gjennom et temperament.» Zola var moralist og som andre naturalister utarbeidet han teoretiske manifester der han la fram sin målsetning og forsvarte sine metoder. Han så på sine romaner som «veldige eksperimenter» hvor de determinerende faktorene til arvelighet og miljø kan studeres. I *[[Thérèse Raquin]]* (1867) sjokkerte han de borgerlige leserne med sitt følelsesløse studie av dyriske drifter som ledet til mord og selvmord. «Zola legger an på å være like tett inn på sannheten som en obduksjonsprotokoll.»

Zola skrev massive kollektivromaner og sosiale anklageskrifter. Han skrev om store folkemasser, vaskekoner, kullgruvearbeidere og bønder, alle fornedret i samfunnet, ikke langt fra eksistensnivået til dyr. Han fremmet et brutalt bilde av virkeligheten med en språklig råhet som, som i ordene til Lennart Breitholtz, «fikk den samtidige kritikken til å gispe etter luft og rope på politiet.» I et nytt forord til dens andre utgave (1868), i en blanding av stolthet og trass, skrev han: *«Le groupe d'écrivains naturalistes auquel j'ai l'honneur d'appartenir a assez de courage et d'activité pour produire des oeuvres fortes, portant en elles leur défense»*, noe som kan oversettes som: «Gruppen av naturforskerforfattere, som jeg har den ære å tilhøre, har motet og aktivitet til å produsere sterke verk, og bærer med seg deres forsvar.»

Som den selverklærte lederen av fransk naturalisme inspirerte Zolas verk operaer, som de til Gustave Charpentier, og han skrev også selv librettoen til flere. Han hadde en betydelig innflytelse på senere amerikanske forfatterne som er kreditert med opprettelsen av den såkalte nye journalistikken: Tom Wolfe, Truman Capote, Hunter S. Thompson, Norman Mailer og andre.

Guy de Maupassant hadde først fått sin estetiske tankegang hos Flaubert, men kom siden inn i kretsen av unge forfattere som Zola samlet rundt seg på sin gård utenfor Paris. Maupassant skrev fortettede noveller. Zolas påvirkning kan spores i den illusjonsløse psykologi og strenge beherskelse i hans debut i 1880, novellen *Boule de suif* («Fettperlen»), som ble utgitt med støtte av nettopp Zola. Den hadde motiv fra krigen i 1870 og var en studie i feighet, hykleri og egoisme i alle samfunnslag. Siden kom Maupassant til å bevege seg inn i det som kalles sen-naturalismen med interesse for symbolisme. Det var en reaksjon etter at mange av de unge naturalistene til sist utropte sitt opprør mot Zolas brutalitet og ensidige fysiologiske menneskeskildring, og drev inn i en interesse for fenomener som hypnose og parapsykologi, og avsporet i sære spiritistiske samfunn eller underkastet seg tradisjonell katolsk gudstro. For Maupassant endte hans forfatterskap da sinnsykdommen gjorde ham taus.

## Naturalismen utenfor Frankrike

Frankrike og Paris var brennpunktet til naturalismen, men den spredte seg også til andre land og inspirerte andre forfattere, blant dem var de russiske som Leo Tolstoj og Fjodor Dostojevskij. I Tyskland var de viktigste naturalistiske forfatterne Gerhart Hauptmann, Arno Holz og Johannes Schlaf. I Belgia var de viktigste forfatterne Cyriel Buysse og Stijn Streuvels. I Spania var den mest bemerkelsesverdige forfatteren Vicente Blasco Ibánez. I Brasil var sjangerens hovedforfatter Aluísio de Azevedo.

Amerikansk naturalisme hadde trender, men dens definisjon hadde ingen enhetlig kritisk konsensus. Framtredende var Stephen Crane, Jack London, Theodore Dreiser og Frank Norris, med William Dean Howells og Henry James som tydelige markører på den andre siden av det naturalistiske/realistiske skillet.

I Norden fikk naturalismen betydelig innflytelse. I Danmark var Jens Peter Jacobsen en foregangsmann og deltaker i det moderne gjennombruddet fra 1870 og med sin naturvitenskapelige bakgrunn, særlig biologi, og var den som oversatte verkene til den britiske naturforskeren Charles Darwin, særskilt første utgivelse av *[[Artenes opprinnelse]]* i 1872. Men Jacobsen var også selv dikter, og hans debutroman, *Fru Marie Grubbe: interiøret fra det 17. aarhundrede* (1876) blir regnet som den første danske naturalistiske roman og ble i 2006 tatt opp i Danmarks kulturkanon under litteratur.

Blant betydelig naturalistiske romaner i Norge var Arne Garborgs *[[Mannfolk]]* (1886). Som i Garborgs foregående romanen, *[[Bondestudentar]]* (1883), er romanen et tydelig innlegg i samtidens samfunnsdebatt. *Mannfolk* er en naturalistisk roman som diskuterte moralen i samtidens Kristiania og som fremmet forslag til hvordan folk kunne få det bedre, som å gi kvinner betre vilkår og at mann og kvinne skulle kunne bo sammen selv om de ikke var gifte. For dette ble det oppstyr og Garborg ble sett på som «landets farligste mann».

Amalie Skrams monumentale romansyklus *[[Hellemyrsfolket]]* (1887–1898) har blitt stående som et av de mest naturalistiske sentrale verker i norsk litteraturhistorie. I henhold til Edvard Beyer var hun naturalist, «ikke av teori, men av smertelig erfaring. Usentimental medlidenhet var hennes viktigste inspirasjon.» I særlig grad omhandler bøkene de tragiske skjebnene til fattigfolk og med stort fokus på sosial nød og urett, noe som karakteristisk for den norske naturalismen, som håpet å endre samfunnet gjennom litteraturen. I Christian Krohgs roman om sypiken *[[Albertine (roman)| Albertine]]* (1884), der han viser sypikenes uavbrutte skjebne med prostitusjon og fattigdom. Var du født fattig ville du forbli fattig resten av livet.

Sosial skyldfølelse og medfølelse gjorde mange norske forfattere til realister. Ikke minst fattigdommen og prostitusjonen i byene, særlig Kristiana. I tillegg fikk den moderne tid en bohembevegelse som brøt med borgerlige seksualnormer og krevde økonomiske vilkår for kvinnene slik at de ikke trengte å selge seg. Hans Jæger skrev Fra Kristiania-Bohêmen (1985) og tilsvarende med Christian Krohgs *[[Albertine (roman)|Albertine]]* som begge, på hvert sitt vis, satte problemene under debatt. Begge bøkene ble beslaglagt og Jæger dømt til fengsel. I retten holdt Jæger en forsvarstale, som også var et forsvar for naturalismen som litterær retning:


*«Literaturens opgave i udviklingens tjeneste, det er jo den: gjennem en fremstilling af ulykkens og elendighetens tilblivelse at afdække ulykkens og elendighedens rødder, for å at ulykkens og elendigheden kan bli rykket op med roden.»*


Naturalistisk drama i Norden hadde både Henrik Ibsen i fremste rekke. Ibsen førte an i overgangen fra sen idealisme til samfunnskritisk naturalisme og videre til ny symbolisme. I Sverige fulgte den tyve år yngre August Strindberg i Ibsens fotspor, og med en satirisk gjennomslagskraft som var preget av hans dynamiske aktivitet, men han hadde sine viktigste bidrag til verdenslitteraturen i overgangen til det nye århundret. I Frankrike ble det nordiske naturalistiske drama omtalt som *comédie rosse*, «den brutale komedie», i betydningen at det var «en ubarmhjertig, objektiv analyse av den borgerlige middelklassens hykleriske dobbelmoral.» Ibsens *[[Gengangere]]* (1881), der Osvald Alving dør som en følge av arv og miljø, og er kanskje det som nærmest kommer det naturalistiske idealet til Zolas krav om å framstille menneskene som produkter av arv og miljø. I hans stykke *[[Et Dukkehjem]]* (1879) tar Nora selv et valg og forlater sin ektemann, Helmer, og sine barn. Strindbergs *[[Frøken Julie]]* (1888) som problematiserte hvor arv og miljø fører til tvangsmessige overskridelser i det ulovlige seksuelle forholdet mellom den sarte adelskvinnen og hennes tjener, og som til sist ender i selvmord.

## Fotnoter

## Referanser


## Litteratur
* Breitholtz, Lennart, red. (1979): *Epoker og diktere*, bind 2, Gyldendal. 
* Lothe, Jakob; Refsum, Christian, Solberg, Unni (2015): *Litteraturvitenskapelig leksikon*, 2. utgave, Kunnskapsforlaget, ; s. 151–152.

## Eksterne lenker
* 
*  Naturalismen (PDF); fra Bibliotekarstudentens nettleksikon om litteratur og medier