Garpegenitiv

**Garpegenitiv** eller **sin-genitiv** er en måte å uttrykke genitiv (determinativ) på i språkene norsk, afrikaans, nederlandsk og tysk ved hjelp av refleksivt eiendomspronomen, typisk termene *sin*, *si*, *sitt* og *sine*. Et eksempel er «Ole sin sykkel» for «Oles sykkel».

Formen regnes av enkelte (for eksempel Per Egil Hegge) som «barnespråk» eller ukorrekt. Ifølge Språkrådet er det imidlertid ikke regelbrudd å bruke denne formen i skriftspråket. Riksmålsforbundet anbefaler likevel at garpegenitiv begrenses til uformell stil.

## Norsk
*Sin*-konstruksjonen var opprinnelig en folkelig uttrykksmåte som oppsto på Vestlandet for om lag 600 år siden. Den spredte seg raskt til talemålet i Trøndelag og Nord-Norge. I dag er den fremdeles en folkelig form, men kan nå høres i dagligtale over hele landet og Språkrådet har fullt ut godtatt den som korrekt norsk. Navnet *garpegenitiv* kommer fra «garp» (gammelnorsk for «storskryter»), som var et ord folk i Bergen brukte om tyske kjøpmenn i Hansatida.  Hansaspråket fikk sterk innflytelse på norsk (ikke bare bergensk), og det er sannsynlig at denne nye bruken av det tradisjonelle, nordiske, refleksive eiendomspronomenet *sin* stammer fra denne tiden. Garpegenitiv hadde lav status i det dansk-norske skriftspråket, muligens fordi bruken var ukjent i Danmark. Heller ikke på nynorsk har alle vært villig til å godta formen. De som ville at nynorsk skulle bygge på det urnorske og holde seg primært til gamle uttrykksmåter, forkasta gjerne garpegenitiv. De mer folkemålsnære har derimot i større grad godtatt garpegenitiv. Bruken av garpegenitiv i skriftlig norsk har økt gradvis i mange år og er stadig på frammarsj. 

På bokmål blir eiendomsforhold vanligvis markert med den klitiske partikkelen *-s*:
: *Maris bil, Oles sykkel, NRKs programtilbud, NSBs styre og Danmarks konge.*
Denne s-en ser ut som en bøyingsending, men oppfører seg mer som en postposisjon, eller en klitisk partikkel. Mens en bøyingsending ville ha blitt lagt til *ordet* som er kjernen i setningsleddet, blir klitiske partikler lagt til hele leddet, jf. at det heter *(mannen i gaten)-s mening*, og ikke *mannen-s i gaten mening*.

I forbindelse med navn kan en få setningskonstruksjoner som:
: *Taðēr e hass Ōɽa si bōk.* («Det der er hans Olen si bok.»)
I noen dialekter, blant annet i etterkrigsgenerasjonen på Ytre Nordmøre, er det relativt vanlig å ha garpegenitiv som ending etter trykktunge eiendomspronomen:
: *Taðēr e miņņ siņņ båt.*
I motsetning til:
: *Taðēr e båtn miņņ.*
Dette blir brukte i alle personer, kjønn og tall:
: *miņņ siņņ* (m.sg.), *mī sī* (f.sg.), *mett sett* (n.sg.); *mīn sīn* (pl.)
: *diņņ siņņ* (m.sg.), *dī sī* (f.sg.), *detter sett* (n.sg.); *dīn sīn* (pl.)
: *hass siņņ* (m.sg.), *hass sī* (f.sg.), *hass sett* (n.sg.); *hass sīn* (pl.)
: *hænas siņņ* (m.sg.), *hænas sī* (f.sg.), *hænas sett* (n.sg.); *hænas sīn* (pl.)
: *ǫss siņņ* (m.sg.), *ǫss sī* (f.sg.), *ǫss sett* (n.sg.); *ǫss sīn* (pl.)
: *dǫkkǫr siņņ* (m.sg.), *dǫkkǫr sī* (f.sg.), *dǫkkǫr setter* (n.sg.); *dǫkkǫr sīn* (pl.)
: *dæras siņņ* (m.sg.), *dæras sī* (f.sg.), *dæras sett* (n.sg.); *dæras sīn* (pl.)

Dette fenomenet finner en også ofte i barnespråk i andre deler av landet:
: *Det er min sin bamse.*

## Nederlandsk
På nederlandsk er vendingen helt vanlig i muntlig tale: *Jan z'n fiets*, «Jan hans (sin) sykkel » i betydningen Jans sykkel; *Anja d'r tas*, «Anja hennes (sin) bag». Vær oppmerksom på at eiendomspronomen i skriftlig tale representeres på samme måte som muntlig, i sin uformelle og ikke-artikulerte form. På flamsk dialekt er den fulle formen vanlig: *Jan zijn fiets*, *Anja haar tas*, og standardformen *Jans fiets* brukes ikke muntlig. Selv om formen ikke anbefales i skriftlig nederlandsk, er den kjent fra ordtak som *De een z'n dood is de ander z'n brood* (lit. «Den ene sin død er den andre sitt brød»).

## Afrikaans
På afrikaans er vendingen *die man se kinders* (mannen sin(e) barn") den vanlige. Eiendomspronomenet *se* ser ut til å stamme fra *sy*,  «sin», men det brukes om alle kjønn og tall: For eksempel *die vrouens se kinders* «kvinnene sine barn».

## Engelsk
Også på engelsk finnes denne formen. Den er ikke lenger i bruk, men er godt kjent og kalles *His genitive*. Formen antas å ha oppstått på 1600-tallet og var i bruk rundt 100 år. Den engelske trubaduren og komponisten John Dowland (1563–1626) er blant dem som har nyttiggjort seg garpegenitiv. I sin komposisjon over en fransk dans, galliard, er tittelen «Sir John Souch His Galiard». Derimot gjør han bruk av vanlig s-genitiv i en nesten likelydende tittel; «The King of Denmark's Galiard», som var et ode han skrev under et opphold i København, som takk til kong Christian IV for hans gjestfrihet.

## Litteratur
* 

## Referanser