Brittonsk (språkgruppe)

**Brittonske språk** (også kalt **brytoniske** eller **britanniske språk**) er en undergruppe av de keltiske språkene, nærmere bestemt de øykeltiske språkene. Navnet kommer fra walisisk *brython*, som er samme ord som engelsk *Briton* («brite»). Brittonske språk kalles også **P-keltiske språk** på grunn av hvordan fonemet **k<sup>w</sup>* fra urindoeuropeisk har utviklet seg til *p*, i motsetning til i goidelske språk, hvor det er blitt til *c*.

## Språk
Språkgruppa har tre nålevende språk:
*Bretonsk
*Kornisk
*Walisisk

I tillegg kommer det utdødde språket kumbrisk, og muligens piktisk. 

## Karakteristika

Ved siden utviklingen av **k<sup>w</sup>* til *p* har brittonske språk følgende karakteristika som skiller dem fra andre keltiske språk:

* *-m* og *-n* behandles som *-am* og *-an*
* innledende *s-* fulgt av vokal ble til *h-*
** irsk *sean* («gammel»), *sior* («lang»), *samail* («lik/lignende»)
** bretonsk *hen*, *hir*, *heñvel
* brittonske språk beholder opprinnelige nasaler foran *-t*
** bretonsk *kant* («hundre») / irsk *cead*
* *sp*, *sr*, *sv/sw* ble *f*, *fr*, *chw*
** **swero* («leketøy/spill») ble walisisk *chwarae* og bretonsk *c'hoari*
** **srokna* («nesebor») ble walisisk *ffroen* og bretonsk *froen*
* innledende *s-* i andre kombinasjoner falt bort
** *smero* («frukt») ble walisisk mwyar og bretonsk *mouar*
** *slemon* («glatt») ble walisisk *llyfn* og bretonsk *levn*
* *w* ble *gw* der den i [[goideliske språk]] ble *f*
** *windos* («hvit») ble walisisk *gwenn*
** *wassos* («tjener/yngling») ble walisisk *gwas*
* doble [[plosiv]]er ble [[spirant]]er: *pp*, *cc* og *tt* ble *f*, *ch* (*c'h*), *th* (*z*) før en vokal eller [[likvid (fonologi)|likvid]]
** *cippus* («trestamme») ble bretonsk kef og walisisk cyff
** *kattos* ble bretonsk *kaz* og walisisk *cath*
** *bukka* ble bretonsk *boc'h* og walisisk *boch*
* enkle, ustemte plosiver og stemt *d*, *b* og *m* plassert intervokalisk ble myke spiranter
** walisisk *dd[ð]*, *th[θ]*, *f [v]*
** bretonsk z, v

==Historie==

De moderne brittonske språkene regnes generelt for å komme fra et felles urspråk kalt britisk, fellesbrittonsk, gammelbrittonsk eller protobrittonsk. Dette antas å ha utviklet seg fra urkeltisk, som muligens ble introdusert i Storbritannia fra midten av annet årtusen før Kristus. (Hawkes, 1973). De brittonske språkene ble talt i det minste i Storbritannia sør for [[Forth]] og [[Clyde]]. [[Man]] hadde derimot et goidelisk språk. I det nordlige [[Skottland]] talte man piktisk, som kan ha vært et brittonsk språk. R. F. O'Rahilly har lansert en teori om at [[Irland]] var befolket av brittonsktalende en periode, men at disse ble fordrevet av goidelisktalende, muligens [[quaretiere]] fra det sørlige Frankrike. Andre, som Dillon og Chadwick, har avvist denne teorien og mener den ikke er plausibel. 

Under den romerske okkupasjonen av [[Romersk Britannia|Britannia]], fra [[43]] til [[410]], var det omfattende innlån av [[latin]]ske ord. Dette gjelder både ord for konsepter som var fremmede for det pre-urbanske keltiske samfunnet i Storbritannia, som urbanisering og militære termer, og for mer dagligdagse ord. Blant annet er ordet for «fisk» i alle de brytoniske språkene avledet av latinsk *piscis* og ikke keltisk **ēskos*. Omkring 800 av disse latinske låneordene har overlevd i de tre nålevende brittonske språkene. Romerske forfattere bruker termen *romano-britisk* om den latiniserte formen av språket.

Det er sannsynlig at det var så sent som i romersk tid at urspråket ble delt inn i minst to større dialektgrupper, den sørvestlige og den vestlige. Det er også sannsynlig at det fantes en østlig dialekt som ble talt i det østlige [[England]], men denne har satt få spor etter seg og kan ikke dokumenteres. Mot slutten av den romerske okkupasjonen begynte dialektene å utvikle seg til separate språk. Den vestlige dialekten ble til kumbrisk og walisisk, mens den sørvestlige ble til kornisk og søsterspråket bretonsk. Sistnevnte ble ført fra Storbritannia til [[Armorica]] på kontinentet. Jackson har vist at noen av dialektforskjellene kan gå lenger tilbake. Man finner nye tendenser til at de fjerner seg fra hverandre omkring år 500, men utover i det [[6. århundre]] er det også felles utviklinger. Også i det [[7. århundre]] er det felles utvikling, men det er usikkert om dette skyldes språklig samrøre eller utviklingstendenser som ligger i selve språkene. Uansett regner man at det innen [[600]] ikke lenger eksisterte noe felles brittonsk språk. Det er grunn til å anta at et betydelig antall brittonsktalende levde i områder kontrollert av [[angelsakserne]], men det eneste spor man har etter deres språk er stedsnavn, så det er ikke mulig å følge deres språklige utvikling. Det antas at de etter hvert gikk over til å tale engelsk. 

De brittonske språkene som ble talt av mindre grupper i Skottland, på Man og i England, ble fra det [[5. århundre]] forskjøvet av irske, norrøne og germanske erobrere. Det antas at det med unntak av [[Cornwall]] og grenseområdene mot Wales ikke fantes brittonsktalende igjen i disse områdene innen det [[11. århundre]]. 

==Litteratur==

* M. Filppula, J. Klemola og H. Pitkänen: *The Celtic roots of English*, Studies in languages, No. 37, University of Joensuu, Faculty of Humanities 2001, ISBN 952-458-164-7

* J. Hawkes: *The first great civilizations : life in Mesopotamia, the Indus Valley and Egypt*, The history of human society series, Hutchinson, London 1973, ISBN 0-09-116580-6
	
* K. Jackson: *Language and history in early Britain : a chronological survey of the Brittonic languages, 1st to 12th c. A.D'', Celtic studies series, Four Courts Press, Dublin 1994, ISBN 1-85182-140-6