Geoffrey Howe

**Richard Edward Geoffrey Howe**, baron Howe av Aberavon, (født 20. desember 1926 i Port Talbot i Wales, død 9. oktober 2015 i Warwickshire) var en britisk konservativ politiker. Han var finansminister (1979–1983), utenriksminister (1983–1989) og visestatsminister (1989–1990).

Geoffrey Howe var det medlem av Margaret Thatchers regjering som deltok lengst i hennes regjeringer. Han innehadde posisjonen som finansminister, utenriksminister, samt visestatsminister. I tillegg har han vært leder for Underhuset. Høsten 1990 trådte han ut av regjeringen, som den siste av Margaret Thatchers statsråder fra 1979. Talen han holdt ved fratredelsen anses som en handling som bidro til Thatchers fall.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Howe studerte ved Winchester College og deretter jus i Cambridge ved Trinity Hall. Fra 1946 til 1948 tjenestegjorde Howe som løytnant for en britisk etterretningsenhet i Øst-Afrika. I 1952 ble han advokat, og i 1965 *[[Crown Councellor]]*. I 1960-årene ble han leder for Bow-gruppen, en tenketank av unge moderniserere blant de konservative, som utgav tidsskriftet «Crossbow».

### Politikerkarriere
Howe representerte valgkretsen Bebington i Underhuset fra 1964 til 1966. I denne periode var han fra 1965 til 1966 opposisjonstalsmann for arbeids- og sosialanliggender. Fra 1970 til 1974 representerte han valgkretsen Reigate, og fra 1974 til 1992 Surrey East.

I 1970 ble han stått til ridder og kalt til visegeneralstatsadvokat i Edward Heaths kabinett. Dermed var han en av de to kronadvokater i England og Wales. I 1972 ble han minister for handel og forbrukervern i industri- og handelsministeriet med setet i kabinettet, en funksjon han innehadde frem til Labours maktovertakelse i mars 1974.

Under de konservatives tid i opposisjon fra 1974 til 1979 var Howe i 1975 konkurrent med Margaret Thatcher om partiledervervet. Thatcher ble valgt, og kalte Howe derpå til skyggeminister før finansene. Han var åndelig far til utviklingen av den nye økonomiske politikk.

Med den konservative seier under underhusvalgene i 1979 ble Howe selv utnevnt til finansminister. Hans embedsperiode karakteriseres med radikale grep for å sanere de offentlige finanser, med bekjempelse av inflasjonen og liberalisering av økonomien. Blant hans viktigste beslutninger var overgangen fra direkte til indirekte beskatning, utviklingen av en mellomlang finansplan, avskaffelse av valutakontrollen og opprettelsen av skattefri foretakssoner.

Etter underhusvalgene i 1983 kalte Thatcher ham til etterfølger av Francis Leslie Pym som utenriksminister. Dette verv hadde han i over seks år. Han spilte en stor rolle ved landets aktive politikk i FNs sikkerhetsråd og utviklet gode arbeidsforbindelser med sin kollege i den amerikanske regjering, George Shultz, som begge assisterte i hvordan duo Reagan-Thatcher avstemte sin politikk. Howe forhandlet med Folkerepublikken Kina den avtale som i 1984 ble undertegnet om den britiske kronkoloni Hongkongs tilbakeføring til Kina 1. juni 1997.

Howe var en sterk støtte av NATO og utviklet en omfattende diplomatiskoffensiv mot statene i Warszawapakten, som forsøkte dem å oppfylle Helsingfors-avtalen vedrørende  menneskerettigheter og andre grunnrettigheter. Under hans embedsperiode falt den sovjetiske president Mikhail Gorbatsjovs i Storbritannia. Bak kulissene vokste det frem spenninger mellom ham og statsminister Thatcher om en rekke temaer, som Sør-Afrika og relasjonene til Den europeiske union.

I juni 1989 avtalte i hemmelighet Howe og hans etterfølger som finansminister, Nigel Lawson, at de ville true med sin embedsfratreden i tilfelle Thatcher skulle avvise å bli med i vekslekorsmekanismen knyttet til det europeiske valutasystem.

I juli 1989 ble uventet den fortsatt uerfarne John Major gjort til Howes etterfølger som utenriksminister. Howe selv ble  Lord President for Privy Council, visestatsminister og Leader of the House. Ommøbleringen av regjeringen ble en kommunikasjonskatastrofe. Howe ble rett nok tilbudt posten som innenriksminister, men han avslo. Howes tilbakevenden til innenrikspolitikken ble alment betraktet som en degradering, særlig etter at Thatchers pressetalsmann Bernard Ingham hadde snakket ned visestatsministervervets betydning i pressebriefingen morgenen etter. Downing Streets skeptiske holdning til Howe ble alment ansett som tegn på politisk svekkelse. Her var det åpenbart en frykt for å behandle ham slik at han ble mer sannsynlig som å overta etter Thatcher. Da Nigel Lawson gikk av senere på året, ble situasjonen enda mer komplisert.

Under sin embedsperiode som visestatsminister oppfordret Howe flere ganger Thatcher til å overprøve sin regjeringskurs, som nå utløste en større upopularitet på grunn av Poll Tax, koppskatten. Han ønsket en mer lyttende regjering som bedre kunne forene den økonomiske og sosiale liberalisme hjemme med en internasjonalistisk utenrikspolitikk.

Et voksende trykk fra flere fronter på Thatcher og hennes sterke opposisjon mit den planlagte europeiske fellesvaluta euroen, bidro til at hun ble mer isolert. Den 1. november 1990 trådte Howe tilbake. I sitt avskjedsbrev kritiserte han Thachers standpunkter i europapolitikken. Han fulgte opp med skarpe sammenligninger i Thachers disfavør en tale i Underhuset 13. november. Howes angrep ble av mange senere sett som det utløsende for at Michael Heseltines få dager etter utfordret Thacher, og som så lit etter endte med Thachers avgang 22. november 1990.

To år etter trakk Howe seg tilbake fra Underhuset.

Howe ble medlem av overhuset i 1992 som *baron Howe av Aberavon*. Han var medlem av Order of the Companions of Honour.

## Litteratur

* 
*  (Political memoir)
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*