Bektasji

**Bektasjiordenen** (eller **Bektāshiordenen**, **Bektāshīyya**; tyrkisk: ) er en sufistisk-alevittisk religiøs orden (*[[tariqa]]*) grunnlagt på 1200-tallet av Haji Bektasj Veli. Den er utbredt i Anatolia og Balkanområdet. Bektasjiordenen var før utbredt i Det ottomanske rike, og var nært knyttet opp til janitsjarene. Da janitsjarkorpset ble lagt ned av Mahmud II i 1826, ble Bektasji-ordenen samtidig forbudt. Avgjørelsen ble støttet både av sunnieliten og ledere av mer ortodokse sufiordener. I tanzimatperioden ble det lettet på forbudet, men etter dannelsen av den tyrkiske republikken, beordret Kemal Atatürk stenging av alle sufiordener i 1925. Lederskapet i Bektasjiordenen flyttet da til Tirana i Albania.

## Bakgrunn
Haji Bektasj Veli (også romanisert *Hājī Bektāsh al-Walī* (1209–1271) anses å være «grunnleggeren» av ordenen. Men det menes at ordenen fikk sin nåværende form i 1500-tallet av Balım Sultan.

Bektāshiordenen er splittet i tre grener; *çelebi*, *dedegân* og *babagân*. Splittelsen oppstod etter at ordenens åndelige leder *(çelebi)* Kalender Çelebi (1476–1528) gikk til opprør mot det osmanske rike i 1528. For å oppnå kontroll over ordenen satte sultan Suleiman I en mann ved navn Sersem Ali Baba på posten som «leder» *(postnişin)* av bektāshiordenen. Sersem Ali Baba og hans tilhengere påstod deretter at Hājī Bektāsh hadde vært sølibatær og derfor ikke hadde noen slektsmessige arvinger. Denne gren kalles *babagân*. 

Kalender Çelebis slekt og tilhengere utgjør på sin side *çelebi*grenen. Denne påstår at Hājī Bektāsh var gift og hadde arvinger (og at Kalender Çelebi var av denne slekt). *Çelebi*grenen er imidlertid blitt overvunnet av *babagân*grenen, som ble støttet av de osmanske myndigheter, og det innebar over tid at de fleste bektasjitter skulle tilhøre *babagân*grenen. En kjent leder av denne gren er Çelebi Veliyettin Ulusoy, som holdt til i byen Hacıbektaş i Anatolia.

Den siste grenen, *dedegân*, består av de *[[ocak (alevisme)|ocak]]*er som opprinnelig hørte under *bektāshi*ordenens kontroll, men som befinner seg fjernt fra Haji Bektash-klosteret og fungerer som noenlunde selvstendige *ocak*'er. En leder av denne gren ble İzettin Doğan.

Siden før 2000-årsskiftet er ordenen mest utbredt i Albania og på Balkan, men de var opprinnelig kommet dit fra Anatolia, hvor der stadig finnes tilhengere. De fleste bektasjitter (især på Balkan) tilhører *babagân*grenen. Der foreligger ikke tall på antallet  bektasjitter i Tyrkia, men det menes at ca. 15 % av den samlede befolkning eller 25 % av den muslimske befolkning i Albania tilhører bektāshiordenen.

## Lære
Bektāshīyya tror på eksistensen av kun én Gud i form av Wahdat al-Wujud, at Muhammed er dennes (siste) profet, og at de tolv imamer er de rettelige etterfølgere av Muhammed. Som mange andre sufiordener har bektāshiordenen også de fire dører som en grunnleggende læresetning. Formålet med *de fire dører* er å oppnå det høyest eksisterende stadie som menneske i form av İnsan-ı Kamil. Bektasjismen deler i høy grad de samme læresetninger som qizilbāshalevismen, skjønt med noen unntak: I bektāshiordenen finnes ikke det rituelle brorskap (*[[musahip]]lik*) fra qizilbāshalevismen.

Relasjonen mellom bektasjiordenen og kristendommen er omdiskutert. Der er flere ritualer og trosforestillinger som peker på en viss påvirkning.
## Ritualer
Bektasjismens ritualer er også langt på vei maken de qizilbāshalevittiske ritualer. Men av sentrale avvik kan nevnes:
* Den rituelle pinne (*tarik*) som benyttes blant qizilbāsher, men ikke i bektasjismen. I stedet for denne pinnen bruker man i bektasjismen hånden (kalt *pençe*). Tidlig på 1900-tallet oppstod det stridigherer mellem qizilbāsher i det østlige Anatolia og det bektasjittiske hovedsete i Hacıbektaş, da den daværende leder av bektāshiordenen, Çelebi Cemalettin Efendi (1864 – 1922) forsøkte å propagere  bruken av *pençe* fremfor *tarik* for å øke sin innflytelse over qizilbāshene.
* Muligheten for sølibat, som ikke er tillatt hos qizilbāshene.
* Det religiøse lederskap (kalt *baba*) i bektasjismen nedarves ikke, som det imidlertid gjør hos qizilbāshene (kalt *dede*).
## Hierarki
*Babagân*grenen har sitt hovedsete i Tirana i Albania, mens *Çelebi*grenens hovedsete er i byen Hacıbektaş i Tyrkia, mens *Dedegan*grenen ledes av İzzettin Doğan. Disse fungerer som de øverste spirituelle myndigheter for bektasjittene.

De bektasjitter som ikke er blitt initiert i ordenen, men blott kan kalles alminnelige tilhengere eller medlemmer av ordenen, kalles *aşık* (nivå 1). En *aşık* kan så offisielt bli initiert i ordenen, hvorved man blir *muhip* (nivå 2). Selve initiasjonen kalles *nasip*. Det tredje nivå er *[[dervisj|dervish]]*graden. På dette nivå kan man også velge å bli sølibatær (*mücerred*). Etter *dervish*graden er det mulighet for at bli *baba* (nivå 4), *halife(-baba)* (nivå 5) og endelig *dede(-baba)* (nivå 6).

## Litteratur
* 
* 
*  und zugehörige Bibliographie web.archive.org (PDF; 100&nbsp;kB)
* 
* 
* 
* Küçük, Hülya, *The role of the Bektās̱ẖīs in Turkey's national struggle*, Leiden : Brill, 2002

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* The Bektashi Order of Sufis
* Emil Hilton Saggau: «Bektashi-traditionen: en folkelig sufisme?» Tidsskrift for Islamforskning. 2013