Salme 82

**Salme 82** er en salme i Salmenes bok i Bibelen. Det er omstridt hva slags type salme dette er, men man kan se elementer av profettale i den. Selve tanken om at Jahve eller *Elohim* deltar i gudenes råd, taler for at dette er en relativt gammel salme; her finnes flere guder enn én. De andre gudene er urettferdige, og *Elohim* står frem og taler de fattiges sak. *Elohim* dømmer de andre gudene til å dø som mennesker. Salme 82 er polyteistisk, men degraderer samtidig andre guder. Også gudinner er kjent fra israelsk område i oldtiden, med Asjera omtalt som Jahves ektefelle. «Asjera-pælene» nevnes flere steder i Gamle testamente. Da Manasse reiste altere for Ba'al, gjorde han også et bilde av Astarte, nok en gudinne.

Det er grammatisk åpenbart at denne teksten har eksistert i en eldre versjon hvor det har stått «Jahve» () to av de stedene der det nå står *elohim* () - Se kommentar til den hebraiske teksten. Når dette kan ha skjedd er usikkert, men det beviser iallfall at enkelte grupper allerede i antikken vegret seg for å bruke tetragrammet (de fire bokstavene JHVH) som gudsnavn.

## Teksten

## Kommentarer til den hebraiske teksten
:Vers 1 og 8a: Det virker ulogiske at den hebraiske teksten bruker *elohim* () som gudsnavn her, siden dette samme ordet synes å bety guder i flertall i samme tekst. Derfor er det stor sannsynlighet for at Jahve () har stått her tidligere, men byttet ut.
:Vers 3: Kraus mener at ordet *dal* () «fattig» representerer et stilbrudd, og foreslår at det bør rettes til *dak* () «slått».
:Vers 8b: Septuaginta oversetter  med vokaler for kausativ (*hif'il*)  «Du gir til arv» heller enn indikativ (*qal*)  «du har arvet», men den masoretiske teksten kan godt foretrekkes.

## Det guddommelige rådet
Forestillingen om at det finnes en forsamling av guder i Det gamle testamentet finnes utlagt i flere enkelttekster. Men Salme 82 skiller seg ut fra de andre ved at det her åpenbart ligger en tanke om at Jahve (eller *Elohim*)er en av flere guder i gudeforsamlingen, som samles fremfor *el* () eller *eljon* (). *el* kan oversettes som fellesnavn (en gud), eller som egennavn (Gud) eller tilnavn. *eljon* kan oversettes som den høyeste, eller som tilnavn til en gud. Denne mulige flertydigheten i teksten har bevart den fra å bli sensurert av de senere redaktører. Men det synes klart at den opprinnelige betydningen har vært å anse *el* som den høyeste gud, og Jahve som en gudekjempe som trer frem i *el*s råd og utfordrer de andre gudene.

Det har vist seg at en eldre versjon av 5 Mosebok 32:8-9 som er bevart i noen av Septuagintamanuskriptene (Septuaginta manuskript 848 106c), og ett av fragmentene fra Qumran (4QDeutq) eksplisitt bevarer den samme tanken. Her står det i den rekonstruerte teksten: 

## Salme 82 og utkastelsen av gudene
Ideen som danner bakgrunn for Salme 82, er at det nå er nødvendig for Jahve å overta de styringsområder som var tillagt de andre gudene. Grunnen til dette er at de andre gudene «holder med de ugudelige» (vers 2), fordi «de ikke skjønner noe men vandrer i mørket» (vers 5). Derfor dømmes de nå til å dø som mennesker, imens Jahve overtar styringen over det hele. Selve tankegangen om at den kongen som er klok, og som kan føre de fattiges sak, er en god konge, og fortjener å styre, imens den kongen som undertrykker andre, og tar undertrykkernes parti mot de svake, er ikke retmessige herskere. Man kan her sammenligne det som står om kong Salomo i 1 Kongebok 3:16-28 (David dømmer mellom to prostituerte mødre), og det som står om Akab i 1 Kongebok 21:1-13 (Nabots vingård). Salomo gir de svake rett ved kloke dommer, imens Akab lar sin kone presse ham til å røve til seg en vingård som ikke tilhører ham. Etter logikken i Salme 82 bør da Salomo få styre, imens Akab diskvalifiserer seg selv. På lignende måte kan de mange påfunnene til Saul i siste halvdel av 1 Samuelsbok underbygge at Saul bør avsettes, imens det som står om David i samme tekstdel underbygger hans rett til å styre. I likhet med salme 82 er tekstene fra siste del av 1 Samuelsbok skrevet for å rettferdiggjøre en maktovertakelse. Jeremia 22:10-17 er en del av et staffeorakel til kong Sjallum av Juda som bygger vakre slott, men ikke behandler de undertrykte og fattige rett. Jeremia sammenligner Sjallum med hans far Josjia som var rettferdig, og sier at under hans styre gikk det bra. Men nå skal ifølge profeten Jerusalem bli invadert, og folket føres i eksil – og aldri se byen igjen, fordi Sjallum har vært urettferdig mot de fattige. 
 På samme måte som Jeremia krever Sjallums fratreden på grunn av hans urettferdighet mot de fattige, lar salmisten i Salme 82 Jahve dømme de andre gudene til å dø som mennesker. Jahve skal følgelig være kongen over alle guder som man finner i Salme 95:3 og Salme 96:4

Både i Ugarit og i Mesopotamia er tanken om gudenes råd utbredt. Man kan særlig se i den ugarittiske Baalsmyten og i den babylonske *[[Enuma Elish]]*, hvor dette forekommer ofte. Man kan særlig nevne passasjen der Baal kommer til forsamlingen av gudene når de sitter nedtrykt og ser på havguden Jams herjinger, og Baal sier: «Løft opp, dere guder, deres hoder!» (CTA, 2.1.27). Baal overtar da makten i gudeforsamlingen etter seieren over Jamm. I Baalsmyten er det Baals handlekraft og evne til seier som gjør ham til en rettmessig gudekonge, imens i salme 82 får *elohim* tittelen fordi han fører de fattiges sak, og fordi de andre gudene er uten kunnskap.

## Fotnoter