Bardsey Island

**Bardsey Island** (walisisk: *Ynys Enlli*) er en øy i hovedområdet Gwynedd nord i Wales. Den er kjent som den legendariske «Øya med 20 000 helgener». Den ligger 3,1 km utenfor Llŷn-halvøya. Med et areal på 179 hektar er den den fjerde største øya og har samtidig den fjerde lengste kystlinjen av øyene i Wales. Siden 1974 har øya tilhørt samfunnet og landsbyen Aberdaron. Per 2025 hadde den en befolkning på tre innbyggere året rundt..

I nordøst stiger øya bratt fra havet til en høyde på 167 m ved Mynydd Enlli, mens den vestlige sletten er lav og relativt flat dyrket jordbruksland. Mot sør smalner øya inn til et eid, som forbinder en halvøy hvor fyret står.

Øya har vært et viktig religiøst sted helt siden 500-tallet, da det sies at det ble etablert et lite kloster der. I middelalderen var det et viktig pilegrimssenter, og i 1212 tilhørte det de augustinske kannikordene. Klosteret ble oppløst og bygningene revet på ordre av Henrik VIII av England i 1537, men øya er fortsatt en attraksjon for pilegrimer, og markerer endepunktet for Nord-Wales pilegrimsvei.

Bardsey Island er kjent for sitt dyreliv og sin kuperte natur. Et fugleobservatorium ble opprettet i 1953. Det er et hekkested for mansk havlire og alpekråke, med sjeldne planter og habitater uforstyrret av moderne jordbrukspraksis. Farvannet rundt øya tiltrekker seg delfiner, niser og havert.

I 2023 ble øya det første stedet i Europa som ble tildelt sertifisering  International Dark Sky Sanctuary, det vil si et sted man kan se nattehimmelen uforstyrret fra lysforurensning.

## Etymologi
Navnet på øya har både norrøn (*Bardsey*) og walisisk opprinnelse (*Ynys Enlli*). Endelsen *«-ey»* er norrønt for øy, noe som fører til tolkninger som «Bardas øy», og stammer antagelig fra tiden da norrøne vikinger dominerte sjøfarten i Irskesjøen, men personnavnet Barda er ellers ikke notert i de skriftlige kildene. Det walisiske navnet, *Ynys Enlli*, oversettes til «øya i havstrømmene» eller «tidevannsøya», og refererer til det forræderske vannet i sundet Bardsey Sound mellom øya og fastlandet.

## Historie

Øya var bebodd i neolittisk tid (bondesteinalderen), og det finnes fortsatt spor etter hyttesirkler. I løpet av 400-tallet ble øya et tilfluktssted for forfulgte kristne, og det fantes et lite kloster. Rundt 516 inviterte Einion, kongen av Llyn (senere helgenerklært), den bretonske helgen Cadfan til å flytte til øya fra sin første residens i Tywyn, lenger sør i Wales. Under Cadfans veiledning ble klosteret St. Mary's Abbey, viet til jomfru Maria, bygget. I århundrer var øya viktig som «det hellige gravstedet for alle de modigste og beste i landet».

Barder (diktere) kalte det «en direkte vei til himmelen» og «paradisets porter», og i middelalderen ble tre pilegrimsreiser til Bardsey ansett for å være like gode for sjelen som én til Roma.

I 1188 var klosteret fortsatt en lokal institusjon, men i 1212 tilhørte det de regulære kannikene. Mange går fortsatt reisen til Aberdaron og Uwchmynydd hvert år i helgenenes fotspor, selv om det i dag bare gjenstår ruiner av det gamle klosterets klokketårn fra 1200-tallet. Et keltisk kors blant ruinene minnes de «20 000 helgenene» som visstnok er gravlagt på øya. Antallet er antagelig knyttet til et legendariske omdømme til øya som et hellig sted og et reisemål for pilegrimer som søkte åndelige fordeler. Hvis døde på Bardsey Island, ville man få en plass i himmelen.

Det hevdes noen ganger at sankt Einion sluttet seg til samfunnet på øya, selv om Llanengan på fastlandet gjør krav på relikviene hans. Sankt Deiniol, biskopen av Bangor, ble gravlagt på øya i 584. Sankt Dyfrig ble også gravlagt på Bardsey Island, selv om levningene hans ble overført til Llandaff århundrer senere i 1120.

Klosteret ble oppløst og bygningene revet på ordre av Henrik VIII av England i 1537, Korstallene, to lektorium og klokkene ble overført til Llanengan, hvor sognekirken da ble bygget.

På 1500-tallet var Bardsey eid av John Wynn (en forfader til Newborough-baronene), som var fanebærer for Edvard VI ved Ketts opprør i Norfolk i 1549.

I mange år var Bardsey Island en del av Newborough Estate (etterkommere av John Wynn), og mellom 1870 og 1875 ble øyas gårder gjenoppbygd; et lite kalkbrudd ble åpnet og en kalkovn ble bygget. Carreg og Plas Bach er adskilte bygninger, men de resterende åtte ble bygget som tomannsboliger, hvert par med uthus rundt en felles hage. Bygningene er i dag verneverdige (grad II), og i 2008 godkjente Cadw et tilskudd på £15 000 for å dekke den første fasen av reparasjonene. Bare én av de opprinnelige hyttene eller *croglofft*, Carreg Bach, er bevart. Gitt valget mellom en havn eller en ny kirke, ba øyboerne i 1875 om å få et sted for tilbedelse; et metodistkapell ble deretter bygget.

Øya hadde en befolkning på 90 innbyggere i 1841. Den hadde økt til 132 i 1881; i 1961 hadde den falt til sytten. I 2014 hadde befolkningen sunket til elleve. I 2019 var det fortsatt en langtidsbefolkning på elleve, hvorav fire bodde på øya om vinteren. I 2025 hadde befolkningen sunket til tre. Øyas lille skole åpnet i et tidligere kapell i 1919 og stengte i 1953.

Bardsey Island Trust (walisisk: *Ymddiriedolaeth Ynys Enlli*) kjøpte øya i 1977, etter en innsamlingsaksjon opprettet av fuglestasjonen Bardsey Bird and Field Observatory og støttet av Kirken i Wales, samt mange walisiske akademikere og offentlige personer. Stiftelsen finansierer gjennom medlemskontingenter, tilskudd og donasjoner, og er dedikert til å beskytte dyrelivet, bygningene og de arkeologiske stedene på øya, fremme det kunstneriske og kulturelle livet og oppmuntre folk til å besøke øya som et sted med naturlig skjønnhet og pilegrimsreise. 

Da stiftelsen i 2000 annonserte etter en leietaker til den 180 hektar store sauegården på øya, fikk de 1100 søknader. Leieforholdet ble holdt av Royal Society for the Protection of Birds (RSPB); og denne eiendommen forvaltes for å opprettholde det naturlige habitatet. Havre, nepe og kålrot ble dyrket; geiter, ender, gjess og tamhøns ble holdt; og det er en blandet flokk med sauer og walisisk svart kveg.

## Geologi

I likhet med de vestlige og nordlige delene av nærliggende halvøya Llŷn, er øya dannet av bergarter fra den sene prekambriske Gwna-gruppen, en sekvens av berglag i nordvest-Wales. Bergartene er en *melange* (blanding av flere bergarter), som inneholder en ekstraordinær blanding av klastisk bergart i alle størrelser opptil 100 meter i diameter og av svært varierte typer, også både sedimentær og magmatisk opprinnelse. Blokker av særskilt granitt i denne blandingen er synlige i de nordvestlige kystklippene på øya. Andre steder kan man finne klastisk bergart av kvartsitt, kalkstein, sandstein, slamstein, jaspis og basalt. Avsetningen tolkes som et *olistostrom*, et gigantisk undersjøisk jordskred som muligens ble utløst av et jordskjelv for en tid etter 614 millioner år siden.

Et tynt lag med morenelag strekker seg over midten av øya, en levning fra den sene isdekket fra siste istid i Irskesjøen. Det er en liten flekk med blåst sand ved Porth Solfach på vestkysten og et jordskred ved Briw Cerrig ved foten av klippene på østkysten.

## Dyreliv

Øya ble erklært et nasjonalt naturreservat i 1986, og er en del av *Glannau Aberdaron og Ynys Enllis område for spesiell beskyttelse*. Det er nå et yndet sted for fuglekikking, på trekkrutene til tusenvis av fugler. Bardsey Bird and Field Observatory, grunnlagt i 1953, opprettet et fugleobservatorium, og så også muligheten til å studere økologien til en liten øy.

Øya ble også utpekt som et område av spesiell vitenskapelig interesse (SSSI) på grunn av sine maritime samfunn; internasjonalt sjeldne lavarter; moser, karplanter og fuglearter; og tidevannssoner. Nasjonalt viktige blomstrende planter som siv, hinnebegere, ormetungebregner og kløver, og den sjeldne lilla kattehaleblomsten finnes noen steder. To nasjonalt sjeldne lyngarter finnes i skråningene til *Mynydd Enlli*: *heterodermia* og *teloschistes*; og det er over 350 lavarter totalt. Bladskjærerbier, oppkalt etter dens vane med å skjære pene, avrundede sirkler i roseblader, som brukes til å forsegle inngangen til reiret, er stedegen.

Tusenvis av fugler passerer gjennom hvert år på vei til hekke- eller overvintringsplassene sine. Gransanger, fuglekonger og steinskvett er vanligvis de første som passerer, etterfulgt av sivsanger, løvsanger, tornsanger og gråfluesnapper.

Rundt tretti fuglearter hekker regelmessig på øya, herunder ravn, kirkeugle, tjeld og den sjeldne alpekråke. Hundrevis av sjøfugler, som alke, lomvi, havhest og krykkje, tilbringer sommeren med å hekke på øyas østlige klipper. Antallet gjenspeiler det faktum at det ikke finnes rovdyr på land som rotter eller rever å bekymre seg for. På en mørk måneløs natt kan man høre en uhyggelig kakling over øya når 30 000 par havlirer, kommer i land for å legge og ruge eggene sine i forlatte kaninhuler eller nygravde huler.

Øya er et av de beste stedene i Gwynedd for å se gråsel. Midt på sommeren kan man se over to hundre selunger, solende på steinene eller duppende i havet, og rundt 60 unger blir født hver høst. De skarpe tennene og sterke kjevene deres er perfekte for å knekke skallene til hummer og krabber som lever i vannet. Det er også mulig å se delfiner som tumler og arrdelfiner, samt nise. Strømningene rundt øya er ansvarlige for at næringsrike vann skyller inn, og Whale and Dolphin Conservation Society (WDC) har gjennomført undersøkelser siden 1999 for å finne ut hvilke områder som er spesielt viktige for å mate og die kalver.

Havene rundt øya er rike på marint liv. Det finnes skoger av tang; i steinene i fjæra finnes det sjøanemoner (sjørose), krabber og småfisk; og i dypere vann er steinene dekket av svamper og kappedyr.

## Bardsey-eple
Et knudrete og forvridd epletre, oppdaget av Ian Sturrock ved siden av Plas Bach, antas å være den eneste overlevende av en frukthage som ble stelt av munkene som bodde der for tusen år siden. I 1998 uttalte eksperter på britiske eplesorter ved National Fruit Collection i Kent (som har en av de største samlingene av frukttrær og planter i verden) at de trodde dette treet var det eneste eksemplet på en tidligere uregistrert kultivar, *Bardsey-eplet* (walisisk: *Afal Enlli*). Kultivaren har siden blitt formert ved poding og er tilgjengelig kommersielt. Siden oppdagelsen har den ført til en oppblomstring av å oppdage og formere andre walisiske eplesorter.

## Bardsey fyr

Bardsey fyr står på den sørlige spissen av øya og styrer fartøy som passerer gjennom Sankt Georgstredet (farvannet mellom Irland i vest og Wales i øst) og Irskesjøen. Det ble bygget i 1821 av Joseph Nelson. Uvanlig for et britisk fyrtårn er at det er firkantet i tverrsnitt og malt i røde og hvite bånd. *Y Storws*, noen ganger omtalt som «Båthuset», ble bygget noen år før fyret, nær landingsstedet ved *Y Cafn*.

I 1987 ble fyret omgjort til automatisk drift, og frem til 1995 ble det overvåket fra Trinity Houses kontrollstasjonen i Holyhead. Senere ble overvåkingen til Trinity House-depotet i Harwich i England, men en lokal deltidsansatt utfører rutinemessig vedlikehold. Trinity House er det britiske selskapet med ansvaret for fyr, sjømerker og maritim radio.

## Kultur
### «Kongen av Bardsey»

Det var tradisjon at øya valgte «kongen av Bardsey» (walisisk: *Brenin Enlli*), og fra 1826 og utover, ble han kronet av baron Newborough eller hans representant.

I 1925, i en alder av 80 år, var Love Pritchard bekymret for kronens framtid og ønsket at den skulle oppbevares på National Museum Cardiff i Wales. Mot kongens ønsker solgte imidlertid Wynn-familien kronen til Merseyside Maritime Museum i Liverpool, England i 1986. hvor den ble oppbevart fram til 2000, da Gwynedd Council ba om å stille den ut i en «spesialutstilling». Den har siden blitt lånt ut til Storiel-galleriet i Bangor.[

Den første kjente som holdt tittelen som «konge» var John Williams; sønnen hans, John Williams II, den tredje av de registrerte kongene, ble avsatt i 1900 og ble sterkt anmodet om å forlate øya da han hadde blitt alkoholiker. Ved utbruddet av første verdenskrig tilbød den siste kongen, Love Pritchard, seg selv og mennene på Bardsey Island til militærtjeneste, men han ble avslått da han ble ansett som for gammel i en alder av 71 år. Pritchard tok anstøt og erklærte øya som en nøytral makt. I 1925 forlot Pritchard øya for fastlandet for å søke en mindre arbeidskrevende livsstil, men døde året etter.

### Kjente innbyggere

Dilys Cadwaladr, en tidligere skolelærer på øya, ble i 1953 den første kvinnen som vant kronen på den nasjonale kulturmønstringen Eisteddfod, for sitt lange dikt *Y Llen*. Kunstneren Brenda Chamberlain vant to ganger gullmedaljen for billedkunst på Eisteddfod; i 1951 for «Girl with Siamese Cat», og i 1953 med «The Christin Children.». I 1962 utga hun romanen *Tide-race*, illustrert av forfatteren. Noen av veggmaleriene hun malte kan fortsatt sees på veggene i Carreg, hjemmet hennes fra 1947 til 1962. Naturkunstneren Kim Atkinson, hvis verk har blitt utstilt mye i Wales og England, tilbrakte barndommen sin på øya og kom tilbake dit for å bo der på 1980-tallet.

Den walisiske poeten Christine Evans, født i Yorkshire, bodde halvparten av året på Bardsey Island. Hun flyttet til Pwllheli på Llŷnhalvøya som lærer og giftet seg inn i en bondefamilie fra Bardsey Island. Siden 1998 har ornitolog Steven Stansfield vært bestyrer og nylig driftsdirektør for Bardsey Bird and Field Observatory.

Siden 1999 har Bardsey Island Trust utnevnt en «kunstner i residens» som skal tilbringe flere uker på øya og produsere verk som senere stilles ut på fastlandet. Et walisisk litterært residens ble opprettet i 2002; forfatteren, sangeren og låtskriveren Fflur Dafydd brukte seks uker på å jobbe med en samling av dikt og prosa. Hennes skuespill *Hugo* ble inspirert av oppholdet, og hun har produsert to romaner, *Atyniad* (engelsk: *Attraction*), som vant prosamedaljen ved Eisteddfod i 2006; og *Twenty Thousand Saints*, vinner av Oxfam Hay-prisen, som forteller hvordan kvinnene på øya, sultne på menn, vender seg til hverandre.

Edgar Ewart Pritchard, en amatørfilmskaper fra Brownhills i Walsall, produserte *The Island in the Current*, en fargefilm om livet på Bardsey Island, i 1953. Et eksemplar av filmen finnes i National Screen and Sound Archive of Wales.

## Transport
Passasjerfergetjenester til Bardsey Island drives fra Porth Meudwy og Pwllheli av Bardsey Boat Trips og Enlli Charters. Noen ganger gjør vinden og de sterke havstrømmene det umulig å seile mellom øya og fastlandet. Noen ganger klarer ikke båter å nå eller forlate Bardsey Island på mange dager; sytten besøkende ble strandet i to uker i 2000 da storm hindret en båt i å dra for å redde dem.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Bilder av Bardsey Island, *Geograph.org.uk*