Teknisk klatring

**Teknisk klatring** (*[[engelsk|eng.]] aid climbing*), eller «mekking», er klatring i fjell hvor klatringen foregår ved at sikringsmidlene belastes for å vinne høyde. Teknisk klatring skiller seg slik fra friklatring, hvor sikringsmidlene kun benyttes for å holde et eventuelt fall.

Teknisk klatring benyttes hovedsakelig i tilfeller hvor klatringens eller terrengets karakter gjør det vanskelig eller tilnærmet umulig å friklatre, for eksempel i vegger uten tilstrekkelige formasjoner for friklatring, eller under ekstreme vær- og føreforhold, fortrinnsvis i store vegger og/eller ved klatring i stor høyde. 

## Teknikk
Fremgangsmåten ved teknisk klatring er normalt at klatrer plasserer et egnet sikringsmiddel i eller på formasjoner i fjellet, i sprekker eller hull, på lister eller små uregelmessigheter i steinen. Så festes en taustige (ev. et stigepar) i denne sikringen, hvorpå klatreren går så høyt i stigene som mulig, og gjentar prosedyren.

Som i friklatring, utføres klatringen normalt av et taulag: en klatrer og en sikrer, som er koblet sammen via et tau som løper gjennom alle sikringene som er plassert underveis. Sikreren er koblet til fjellet i en sikker standplass. Om klatreren skulle falle, og gitt at sikringene som er plassert er solide nok til å holde et fall, vil klatreren fanges opp av tauet, via sikrerens taubrems.

## Gradering
Graderingsskalaen for teknisk klatring inkluderer vanskelighetene med å plassere sikringene og konsekvensene ved fall. Ulikt graderingsskalaen for friklatring, er skalaen for teknisk klatring lukket: fra A0 til A5. Ettersom prestasjonsnivået innen klatringen har økt, har man valgt å gjøre skalaen tettere, heller enn å utvide den oppover som innen annen type klatring. Derfor vil en moderne rute av en gitt grad som regel innebære betydelig hardere klatring enn en tilsvarende gradert rute fra for eksempel 1970-årene.

En grov oversikt over tekniske grader:
* A0 innebærer å trekke i en sikring for å komme forbi en vanskelig passasje på en rute/taulengde som i det øvrige klatres i fri.
* A1 innebærer bruk av stiger, men alle plasseringer er solide, det er tett mellom dem og de tåler alle vekten av et fall.
* A2 innebærer kortere partier hvor klatringen kan være utsatt og et fåtall sikringer som ikke tåler mer enn kroppsvekt. Begrenset fallengde.
* A2+
* A3 innebærer flere plasseringer etter hverandre som ikke tåler mer enn klatrerens kroppsvekt. Seriøs klatring, mange vanskelige sikringsplasseringer og potensielt lange fall.
* A3+
* A4 innebærer lange partier med dårlige sikringer, hvor ingen tåler mer enn kroppsvekt. Ofte klatring på løst eller råttent fjell. Seriøs og tidkrevende klatring med potensial for lange fall som kan medføre skade på klatrer.
* A4+
* A5 innebærer først og fremst fare. A5-klatring betyr opptil hele taulengder uten borebolter eller andre, gode sikringsmuligheter, med mange sikringer som ikke engang tåler kroppsvekt og som må utlignes i komplekse sammenkoblinger av flere ulike plasseringer. Et fall under A5-klatring kan innebære å falle hele taulengden ned, og sjansene for å treffe hyller og utspring underveis er overveiende. En taulengde gradert A5 kan bety konstant og reell dødsfare, ofte over mange timer i strekk.

## Utstyr

En *fifikrok* brukes for å henge i sikringsutstyr for avlasting. Med denne festet i såkalte *daisy*-slynger kan man henge i sikringene for å avlaste stigene og enkelt justere avstanden til stigen når den er i bruk. Ulike typer *skyhooks* («himmelkroker») kan brukes å henge taustigene på marginale kanter og krystaller i steinen. Mekaniske tauklemmer brukes blant annet for å klatre opp faste tau i veggen og i forbindelse med heising av sekker og utstyr. Forskjellige typer kiler, også mikrokiler, brukes for sikring. Også sikringer som slås inn i småsprekker og mikroskopiske formasjoner i steinen benyttes, for eksempel *rurp*, *copperheads* og ulike typer av bolter.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Illustrert artikkel fra bladet Klatring