John Arbuthnot Fisher

**John Arbuthnot Fisher**, 1. baron Fisher av Kilverstone, (født 25. januar 1841 i Ramboda på Ceylon, død 10. juli 1920 i St James's Square i London) var en britisk admiral kjent for sitt arbeid med reform av Royal Navy. Han hadde stor innflytelse på marinen i en karriere som varte over 60 år. Den begynte i en tid med seilskip framstilt av tømmer, bevæpnet med munnladningskanoner, og karrieren endte da slagskip, ubåter og de første hangarskip framstilt av metall hadde gjort sitt inntog. Den energiske, reformbevisste «Jackie» Fisher blir ofte sett som britene nest betydningsfull admiral i historien, etter Horatio Nelson.

## Biografi
### Bakgrunn
John Arbuthnot Fisher var den eldste av elleve barn. Faren var kaptein William Fisher,  offiser i British Army.

### Virke
Fisher er hovedsakelig rost som nyskapende, en strateg og en som utviklet marinen framfor en admiral til havs involvert i betydelige slag, skjønt i hans karriere erfarte han også det. Da han ble utnevnt som First Sea Lord, øverstkommanderende av det britiske marinen, i 1904, fjernet han rundt 150 skip som da var i aktiv tjeneste, men som ikke lenger var nyttige og påskyndte moderne erstatninger. Han skapte en moderne krigsflåte som var forberedt til å møte Tyskland under den første verdenskrig.

Fisher så behovet for å forbedre rekkevidde, nøyaktigheten og skuddhastighet for marinens kanoner, og var blant de første som fremmet nytten av torpedo som han mente ville avløse store kanoner mot skip. Som Third Sea Lord var han ansvarlig for å innføre en type krigsskip som på engelsk kalles *destroyer* («ødelegger»), men på norsk jager, og utstyrt med torpedo. Det var en mindre type krigsskip som hadde som hensikt fungere som forsvar mot angrep mot torpedobåter eller undervannsbåter.

Som First Sea Lord var han ansvarlig for konstruksjonen av HMS «Dreadnought» (1906), verdens mest avanserte krigsskip i sin tid og det første med ulik bestykning, det vil si kanoner av forskjellig kaliber. Han mente også at undervannsbåter ville bli økende betydningsfulle og fremmet deres utvikling. Han var involvert med innføringen av dampturbin for å erstatte stempelmotor, og for innføring av olje som brensel framfor kull. Han innførte også daglig bakt brød om bord på skip, og da han selv gikk inn i tjenesten som ung mann var det vanlig å spise harde skipskjeks, ofte befestet med brødbiller (*Stegobium paniceum*).

Fisher trakk seg offisielt fra admiralitet i 1911 på sin 70. fødselsdag, men ble First Sea Lord på nytt i november 1914. Han gikk av igjen sju måneder senere i frustrasjon over Winston Churchills Gallipoli-kampanje, og fungerte deretter som formann av regjeringens styre for oppfinnelser og forskning fram til slutten av krigen.

## Referanser




## Litteratur
* Freeman, Richard (2009): *The Great Edwardian Naval Feud*. Great Britain: Pen & Sword Books. ISBN 978-1-84884-083-6.
* Heathcote, T. A. (2002): *The British Admirals of the Fleet 1734 – 1995*. Great Britain: Pen & Sword Books. ISBN 0-85052-835-6.
* Massie, Robert K. (2004): *Castles of Steel: Britain, Germany, and the Winning of the Great War at Sea*. Great Britain: Jonathon Cape.
* Murfett, Malcolm H. (1995): *The First Sea Lords from Fisher to Mountbatten*. Westport.
* Penn, Geoffrey (2000): *Infighting Admirals*. Great Britain: Pen & Sword Books. ISBN 0-85052-756-2.

## Eksterne lenker
* 
* 
*  Young, Filson (1922): «Fisher, John Arbuthnot», *Encyclopædia Britannica*, 12. utg.