Generalen i sin labyrint

***Generalen i sin labyrint*** (spansk: *El general en su laberinto*) er en roman fra 1989 av den colombianske nobelprisvinneren Gabriel García Márquez.

Med visse dokumentære innslag skildrer romanen Símon Bolívars siste tid, med tilbakeblikk på hans liv. Romanen har visse likheter med Patriarkens høst, og García Márquez ville med denne boken gi et mer nyansert bilde av den heroiserte frihetshelten Bolívar.

Romanen ble første gang utgitt på norsk i 1989, i Kjell Risviks oversettelse.

## Bakgrunn
Den første ideen om å skrive en bok om Simón Bolívar kom til García Márquez gjennom hans venn, en colombianske forfatter Álvaro Mutis, som boken ble dedikert til. Mutis hadde begynt å skrive en bok kalt «El último rostro» om Bolívars siste reise langs Magdalena-elven - men denne boken ble aldri fullført. På den tiden var García Márquez interessert i å skrive om Magdalena-elven fordi han kjente området inngående fra barndommen. To år etter å ha lest El Último Rostro, ba García om tillatelse fra Márquez Mutis om å fullføre en bok om Bolívars siste reiser.

Underveis forsket García Márquez på en lang rekke historiske dokumenter, inkludert Bolívars brev, aviser fra 1800-tallet og general Daniel Florencio O'Learys 34 bind med memoarer. Han engasjerte også hjelp fra en rekke eksperter, blant dem geografen Gladstone Oliva, historiker Eugenio Gutiérrez Celys (som allerede hadde skrevet en bok kalt «Bolívar Día a Día» sammen med historikeren Fabio Puyo) samt astronom Jorge Perezdoval. Márquez samarbeidet også tett med Antonio Bolívar Goyanes, en fjern slektning av Simon Bolívar.

## Historisk sammenheng
Romanen er satt til 1830, på slutten av en kampanje for å sikre Latin-Amerikas uavhengighet fra Spania. I løpet av noen få tiår etter at Christopher Columbus hadde steget i land på kysten av det som i dag heter Venezuela i 1498, hadde Sør-Amerika blitt effektivt erobret av Spania og Portugal. Ved begynnelsen av 1800-tallet påvirket forskjellige faktorer Spanias kontroll over koloniene: Napoleons invasjon av Spania i 1808, abdikasjonen av Karl IV av Spania - samt Ferdinand VII av Spania sitt avkall på sin rett til tronen, og plasseringen av Joseph Bonaparte på den spanske tronen.

Men de spanske koloniene var praktisk talt avskåret fra Spania. Både Den amerikanske revolusjon og Den franske revolusjon inspirerte mange amerikansk-fødte etterkommere etter spanske nybyggere til å dra nytte av spansk svakhet. Som et resultat ble Latin-Amerika drevet av uavhengige juntaer og koloniale selvstyrer. Tidlig på 1800-tallet kom de første forsøkene på å sikre frigjøring fra Spania, som i enkelte området ble ledet av Bolívar. Han og uavhengighetsbevegelsene vant en rekke slag i Venezuela, og det som i dag heter Ecuador og Peru. 

Bolívars drømmer om å forene de spansk-amerikanske nasjonene under én sentral regjering ble nesten oppnådd. Men kort tid etter at de søramerikanske koloniene ble uavhengige av Spania, utviklet det seg imidlertid problemer i hovedstedene, og borgerkriger ble utløst i enkelte provinser. Bolívar mistet mange av sine tidligere støttespillere. Motstanden mot presidentskapet hans fortsatte å øke - og i 1830, etter 11 års styre, trakk han seg som president i Gran Colombia. 

## Handlingsreferat
Romanen er skrevet i tredjeperson, med tilbakeblikk til spesifikke hendelser i livet til Simón Bolívar. Den begynner 8. mai 1830 i Santa Fe de Bogotá. Bolívar går under kallenavnet «generalen» og forbereder seg på sin reise mot en havn i Cartagena de Indias. Han har til hensikt å forlate Colombia, til fordel for Europa. Etter at han trakk seg som president i Gran Colombia, har folket i landene han frigjorde i stor grad vendt seg mot ham. Generalen er ivrig etter å komme seg videre, men må minne den valgte visepresidenten - general Domingo Caycedo - om at han fremdeles ikke har et mottatt et gyldig pass for å kunne forlate landet. 

Generalen forlater Bogotá sammen med de få tjenestemennene som fremdeles er trofaste mot ham - inkludert hans fortrolige aide-de-camp, José Palacios. På slutten av det første kapittelet blir generalen referert til med sin fulle tittel, general Simón José Antonio de la Santísima Trinidad Bolívar y Palacios, men dette var den eneste gangen i hele romanen hans fulle navn ble brukt. I løpet av den første natten av reisen kommer generalen til Facatativá sammen med følget sitt, som består av José Palacios, fem medhjelpere, hans funksjonærer, samt hundene hans. 

Hvor mye av hans formue som har gått tapt, overrasker til og med generalen selv. Hans uidentifiserte sykdom har ført til hans fysiske forverring, noe som gjør ham ugjenkjennelig - og hans aide-de-camp blir stadig forvekslet med generalen. Etter mange forsinkelser ankommer generalen og hans parti Honda, hvor guvernøren, Posada Gutiérrez, har arrangert tre dager med festligheter. På sin siste natt i Honda kommer generalen sent tilbake til leiren, og oppdager at en av hans gamle venner, Miranda Lyndsay, venter på ham. Generalen husker at hun for femten år siden hadde fått vite om et komplott mot generalen, og reddet ham. 

Neste morgen begynner generalen sin reise nedover Magdalena-elven. Gruppen blir en natt i Puerto Real, hvor generalen påstår at han ser en kvinne synge om natten. Hans medhjelpere og vaktmannen gjennomfører et søk, men de klarer ikke å avdekke noen tegn på at en kvinne faktisk har vært i nærheten. Generalen og hans følge ankommer havnen i Mompox. Her blir de stoppet av politiet, som ikke klarer å gjenkjenne generalen. De ber om passet hans, som han ikke klarer å fremvise. Etter hvert oppdager politiet hans egentlige identitet, og eskorterer ham inn i havnen. Befolkningen tror fremdeles at han er president i Gran Colombia, og forbereder banketter til hans ære. Men disse festlighetene er bortkastet for generalen, på grunn av hans mangel på styrke og appetitt. Etter flere dager reiser generalen og hans følge videre til Turbaco.

Gruppen tilbringer en søvnløs natt i Barranca Nueva, før de ankommer Turbaco. Deres opprinnelige plan var å fortsette til Cartagena dagen etter, men generalen blir informert om at det ikke er noe tilgjengelig skip på vei til Europa. Dessuten har passet hans fremdeles ikke ankommet. Når han bor i byen, får han besøk av general Mariano Montilla og noen få tidligere venner. Forverringen av hans helse blir stadig mer tydeligere, og en av hans besøkende beskriver ansiktet hans som en død mann. I Turbaco får generalen selskap av general Daniel Florencio O'Leary, og mottar nyheter om pågående politiske innspill: Joaquín Mosquera, utnevnt til etterfølger som president for Gran Colombia, har overtatt makten. Men Mosqueras legitimitet blir fremdeles bestridt av general Rafael Urdaneta. Generalen mottar endelig passet sitt, og to dager senere reiser han sammen med følget sitt til Cartagena og kysten, hvor det holdes en rekke mottakelser til ære for ham. 

Gjennom denne tiden blir generalen også omgitt av kvinner, men han er alt for svak til å delta i seksuelle forhold. Men generalen blir dypt berørt når han får høre at hans gode venn og foretrukne etterfølger for presidentskapet, feltmarskalk Antonio José de Sucre, er blitt overfalt og myrdet. Generalen blir deretter fortalt av en av sine medhjelpere at general Rafael Urdaneta har overtatt kontroll over regjeringen i Bogotá. I tillegg har de mottatt rapporter om demonstrasjoner og opptøyer til støtte for Bolívars tilbakeføring til makten. Generalen og hans følge reiser videre til byen Soledad, hvor han oppholder seg i over en måned. Men helsen hans forverres ytterligere, og i Soledad samtykker generalen til å se en doktor for første gang. Generalen forlater aldri Sør-Amerika. Han avslutter reisen i Santa Marta, for svak til å fortsette. Han dør i relativ fattigdom, som en skygge av mannen som frigjorde store deler av kontinentet.

## Referanser