Lale Andersen

**Lale Andersen** (1905&ndash;1972; egentlig **Liese-Lotte Helene Berta Bunnenberg**, gift **Beul**) var en tysk sanger og skuespiller. Hun er best kjent for sin tolkning av sangen «Lili Marleen», som gjorde den berømt.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Bunnenberg gikk på skuespillerskole ved *[[Deutsches Theater (Berlin)|Deutsches Theater]]* i Berlin, og arbeidet siden i Zürich 1933–37 og ved *[[Kabarett der Komiker]]* i Berlin som sanger 1938–42. Hun ga ut en selvbiografi i 1972, *Der Himmel hat viele Farben* («Himmelen har mange farger»).

Hun giftet seg med kunstmaleren Paul Ernst Wilke (1894-1971). Atelieret hans med adressen *Am Alten Vorhafen 2* brukes i dag av skiftende kunstnere.

I 1929, tre uker etter å ha satt sitt tredje barn til verden, forlot hun familien og dro for å realisere seg selv som skuespiller og sanger. Hennes store kjærlighet var den sveitsiske komponisten Rolf Liebermann (1910–99), senere direktør for operahusene i Hamburg og Paris. Rainer Werner Fassbinder baserte sin film «Lili Marleen» fra 1981 på denne kjærlighetshistorien.

### «Lili Marleen»

Lale spilte inn «Lili Marleen» i 1939, men den ble ingen slager før Soldatensender Belgrad, radiostasjonen for de tyske væpnede styrker i det okkuperte Jugoslavia, begynte å kringkaste den i august 1941. «Lili Marleen» ble da raskt populær blant de tyske frontsoldatene. Radiosenderen ved Beograd var kraftig nok til å høres i hele Europa og Nord-Afrika, og sangen ble etter hvert populær blant de allierte styrkene også.

Men Joseph Goebbels mislikte denne triste sangen om adskilte kjærester, og fikk den forbudt på radio. I ni måneder ble Lale Andersen nektet å opptre offentlig, også på grunn av sitt forhold til den jødiske Rolf Liebermann, og til andre jødiske artister hun hadde truffet i Zürich. Hun ble så desperat at hun forsøkte å ta sitt eget liv. 

Da hun senere fikk tillatelse til å opptre igjen, var det på flere betingelser; én av dem var at hun ikke fikk synge «Lili Marleen». Goebbels beordret henne til å spille inn en mer «militant» versjon i juni 1942. I de siste krigsårene hadde Andersen en mindre rolle i en propagandafilm, og spilte inn flere propagandasanger på engelsk. Rett før krigens slutt trakk hun seg tilbake til øya Langeoog på den tyske nordsjøkysten.

### Etter krigen
Lale Andersen giftet seg på nytt etter krigen og gjenopptok sin sangkarriere, om enn uten samme fremtredende profil som tidlig i 1940-årene. I 1961 representerte hun Tyskland i Eurovision Song Contest med sangen «*[[Einmal sehen wir uns wieder]]*», men endte kun som nummer 13 av 16.

En stor suksess ble derimot hennes sang «*Ein Schiff wird kommen*» («Et skip skal komme») som ble verdenskjent i filmen *[[Aldri på en søndag]]*, og også har vært fremført av Nana Mouskouri:
:*Ich bin ein Mädchen aus [[Pireus|Piräus]]*
:Jeg er en jente fra Pireus
:*und liebe den Hafen, die Schiffe und das Meer.*
:og elsker havnen, skipene og havet.
:*Ich lieb' das Lachen der Matrosen, ich lieb' jeden Kuss*
:Jeg elsker matrosenes latter, jeg elsker hvert kyss
:*der nach Salz schmeckt und nach Teer.*  
:som av salt smaker, og av tjære.

Lale Andersen døde av leverkreft. Hun ble kremert i Wien, og urnen satt ned på Langeoog med stort fremmøte av lokalbefolkningen. På Langeoog kan man også leie huset hennes, *Sonnenhof* («Solgård») i veien *Gerk-sin-Spoor*.

Til hennes minne fremskaffet den tyske marine en gammel lanterne og fikk den stilt opp på Linzer Straße i Bremerhaven i januar 1981. I 2016 ble lanternen flyttet til hjørnet av Lutherstraße og Hafenstraße, nær hennes fødested. Også på Langeoog er det stilt opp en lanterne til minne om henne.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
* 
* Lale Andersen i Eurovision Song Contest 1961
* 
* http://www.lale-andersen.de 
* Kurzbiografie
* Abbildungen von Plattencovern