Jean Racine

**Jean Racine** (1639–1699) var en fransk dramatiker som opererte i den fransk-klassiske perioden sammen med andre dramatikere som Thomas Corneille og Molière. Denne perioden hadde sin blomstringstid fra 1630 til 1730. 

## Liv og virke
### Bakgrunn
Racine ble født i landsbyen La Ferté-Milon i Frankrike. Moren døde 13 måneder etter at han var født, og faren to år senere. Besteforeldrene oppdro ham, og da bestemoren, Marie des Moulins, ble enke, tok hun med seg den ni år gamle Racine til klosteret i Port-Royal des Champs nær Paris. Klosteret tilbød en grundig utdannelse, så Racine lærte latin og gresk, og leste de greske tragediene på originalspråket. Skolen var dominert av den strenge religiøse reformbevegelsen kjent som jansenismen, som nylig var fordømt av kirken som kjettersk.

Siden det franske kongehus mistenkte jansenistene for å være teologisk og politisk nedbrytende, ble Racines livslange forhold til sine tidlige venner og lærere ambivalent, ettersom den ambisiøse kunstneren søkte adgang til det verdslige hoffet. Racines første stykker var preget av hans sterke forhold til jansenismen. Etter hvert rev han seg noe løs fra dette, før de siste stykkene hans atter ble preget av religionen.

### Dramatiker
I Racines verk kan man notere at han var en skarp skildrer av psykologiske hendelsesforløp. Han benytter et uttrykksfullt språk, noe som særlig ses i *Britannicus* (1669), en tragedie om keiser Nero, som i likhet med mange av Racines verk handler om å være kvinne i en mannsdominert verden.

Racine dyrket teoretikeren Boileaus *Art Poétique* (1674), bygget på antikk dramaturgi, hentet fra Aristoteles og Horats. Reglene for det fransk-klassiske dramaet var strenge og skulle overholdes før stykket kunne godtas, ikke minst av «solkongen» Ludvig XIV som dramaets øverste beskytter.

For øvrig var Racine Boileaus favoritt blant dramatikerne, ikke bare fordi Racine fulgte konvensjonene hans slavisk, men også fordi flere av Racines stykker bygger på myter hentet fra antikkens Hellas. De er også preget av sterke kvinneskikkelser som i gjennombruddet *Andromake* (*Andromaque* 1667). Her benytte Racine en teknikk fra *[[commedia dell'arte]]* der alle elsker noen som elsker en annen, men uten en lykkelig slutt. Racines stykker preges både av den antikke tragediens pessimisme og jansenismens strenge livssyn. Hans forkjærlighet for tragiske kvinneskikkelser møter vi også i stykket *[[Fedra (Racine)|Fedra]]* (1677). Her viser han hvordan han skiller seg fra de andre fransk-klassiske dramatikerne ved å skildre den indre psyke hos et menneske framfor å framstille dem som endimensjonale.

Racine trakk seg tilbake fra sin karriere som dramatiker 38 år gammel, etter at han sammen med Boileau kom under kongens beskyttelse som kongelige historieskriver.

## Dramatikk skrevet av Racine
**La Thébaïde* (1664)
**Alexandre le Grand* (1665)
**Andromaque* (1667)
**Les Plaideurs* («De prosesslystne» 1668), var Racines eneste komedie og delvis basert på Aristofanes' stykke *Vepsene*, som en elegant satire over samtidens franske rettsvesen.Lennart Breitholtz: *Epoker og diktere* (s. 348), Gyldendal Norsk Forlag, Oslo 1979, ISBN 82-05-11663-6
**Britannicus* (1669)
**Bérénice* (1670)
**Bajazet* (1672)
**Mithridate* (1673)
**Iphigénie* (1674)
**[[Fedra (Racine)|Phèdre]]* (1677)
**Esther* (1689)
**Athalie* (1691)

## Referanser


## Litteratur
* André Blanc: *Racine : trois siècles de théâtre* [Paris] : Fayard, 2003, ISBN 2-213-61549-7
* Georges Forestier: *Jean Racine*. Gallimard, Paris 2006, ISBN 978-2-07-075529-5
* John Sayer: *Jean Racine. Life and legend*. Lang, Oxford 2006, ISBN 3-03910-925-1

## Eksterne lenker
* 
* 
*