Stavnsbåndet

**Stavnsbåndet** («bundet til hjemstavnen») var en ordning i landbruket i Danmark fra 1733 til 1788, innført under kong Christian VI etter ønske fra godseiere og militærvesen for å binde mannlig landbefolkning til godset eller herregården der de var født, og gjøre dem lett tilgjengelige for utskrivning til landmilitsen som var innført i 1701. I tillegg ønsket godseierne å ha arbeidskraft tilgjengelig, og ungdom som kunne ta over feste på ledige gårder og hus. 

Stavnsbånd gjaldt bare for Danmark med unntak av Bornholm. Det fantes heller ikke i andre deler av Danmark-Norge. Ordningen ble opphevet i 1788.

## Historie
### Opprinnelse
Stavnsbånd er en gammel ordning for å kontrollere lokalbefolkning. I den østromerske keiseren Theodosius IIs tid (402-450) ble stavnsbånd innført i lovverket *Codex Theodosianus* for å opprettholde slaveriet: «Hvis en bonde som er hjemmehørende i en bestemt region, flykter og slår seg ned hos en annen godseier, skal denne ikke bare sørge for at han drar tilbake til hjemstedet, men også betale koppskatt for den tiden bonden har vært på godset hans. Bønder som mistenkes for flukt, skal legges i lenker som slaver, så de som slaver oppfyller den plikten som påhviler dem som frie.»Leo Hjortsø: *Rom* (s. 155), Gads forlag, København 1969 

I Danmark ble stavnsbåndet innført som del av krisepakken etter 1730-årenes jordbrukskrise, med sviktende etterspørsel og fallende priser på Danmarks eksportvarer. I en slik situasjon torde ikke gårdsarbeidere overta ledige festegårder, men dro til byene på jakt etter et levebrød. Disse måtte dermed hindres i å forlate hjemstedet.

Fra februar 1733 var menn mellom 14 og 36 år av bondestand stavnsbundet etter loven. I 1742 ble den skjerpet til å gjelde menn mellom 9 og 40 år; ytterligere utvidet i 1764 til å gjelde menn mellom 4 og 40 år. 

Først og fremst var ordningen knyttet til datidens styrkelse av godseieres styringsrett over festebønder; men samtidig ble stavnsbåndet undergravd av et sterkt økende selveie blant danske bønder fra 1760-årene etter innføringen av «arvefeste», der skjøtet gikk i arv til bondens barn og ga rett til pantsetting, deling og salg, slik at festet i praksis ble opplevd som selveie. 

Stavnsbåndet ble opphevet ved landbruksreformene i forordning av 20. juni 1788, og etter en gradvis avvikling var den i 1800 opphevet for alle.

Stavnsbåndet avløste i sin tid «vornedskapet» som i 1702 ble opphevet for de bønder som var eller ble født etter kong Fredrik IVs tronbestigelse i 1699. (Vornedskap fantes ikke på Fyn eller i Nørrejylland, men var begrenset til Sjælland, «Laaland» (dvs. Langeland), Falster, og Bogø, tilsvarende området der Sjællandske lov gjaldt.)

Etter at landmilitsen ble opprettet i 1701, måtte bønder i vernepliktig alder ha tillatelse fra godseieren til å flytte («pass»), som kunne kalles tilbake om en gårdsarbeider rømte.

### Opphevelse

Det viktigste resultat av Landbokommisjonens arbeid var stavnsbåndets opphevelse som skjedde gradvis, i første omgang gjeldende for dem som var yngre enn 14 år; deretter for menn over 36 år, og så for dem som hadde tjenestegjort som soldat. Først fra år 1800 hadde alle bønder lov til å bosette seg hvor de ville. 

Stavnsbåndet opphevelse skyldtes Landbokommisjonens innsats og påvirkning fra opplysningstiden og på bakgrunn av den franske revolusjonen i årene 1789–1799. Som et varig minne om stavnsbåndets opphevelse ble Frihetsstøtten reist i København. Grunnsteinen ble lagt allerede den 31. august 1792 av Københavns borgermester, og selve obelisken med figurer omkring ble ferdig i 1797. 

I 1840 skrev N.F.S. Grundtvig følgende:
:*Der staar en Sten paa Vesterbro,
:*det er en Ære-Støtte
:*for Hjærtet, som i Kongebo
:*ved Bondens Lænker blødte.''

## Referanser


## Se også
* Livegenskap
* Vornedskab
* Boplikt

## Eksterne lenker
* «Stavnsbånd 1733-1800», fra nettstedet danmarkshistorien.dk