Litterære sjangre

**Litterære sjangre** er en hensiktsmessig metode for typeinndeling utifra en vurdering av de dominerende form og innholdsmessige trekk av hovedsakelig skjønnlitterære tekster. Sjangere (fra fransk *genre*, «slekt; art; slags») kan bestemmes av litterær teknikk, tone, innhold eller lengde (særskilt for skjønnlitteratur). De beveger seg vanligvis fra mer abstrakte, omfattende klasser, som deretter deles videre inn i mer konkrete distinksjoner. Skillene mellom sjangre og kategorier er fleksible og løst definerte, og selv reglene for sjangre endres over tid og er ganske ustabile.

Litterære er grunnleggende kategorier, typer eller samlinger av litteratur. De deler ofte kjennetegn, slik som emne eller emne, stil, form, formål eller publikum. Tradisjonelt oppfattes i vanlig forstand tre hovedsjangrene: poesi, drama og prosa. Men sjangre kan alle være i form av prosa eller poesi. I tillegg kan en sjanger som satire, allegori eller pastoral vises i noen av de ovennevnte, ikke bare som en undersjanger, men som en blanding av sjangere. De er definert av den generelle kulturelle bevegelsen i den historiske perioden de ble komponert i.


«Et problem som sjangerteorien alltid har måttet stri med, er at en snever teori med nødvendighet vil ekskludere en rekke relevante verk, mens en vid teori, på den annen side, lett tenderer mot å bli lite dekkende for de verkene den omfatter.»―*Litteraturvitenskapelig leksikon*


Men til tross for de mange problemstillinger med litterære sjangre er det enighet om at sjangrer er nødvendige, både grunnet historiske konvensjoner, litterære forventninger og forståelse og ikke minst for kunne samtale og diskutere litteratur.

## Sjangerinndeling
Sjanger kategoriserer litterære verk basert på spesifikke konvensjoner, som stil, stemning, lengde og organisatoriske trekk. Disse sjangrene er igjen delt inn i komplekse underkategorier. For eksempel er romanen en stor sjanger av narrativ fiksjon; innenfor kategorien roman er kriminallitteratur en undersjanger, mens den «hardkokte» detektivromanen er en undersjanger av detektivromanen.

Vestlig litteratur er vanligvis delt inn i de klassiske tre formene som har sitt opphav i antikkens Hellas: poesi, drama og prosa. Poesi kan deretter deles inn i sjangrene lyrisk, episk og dramatisk. Teksten omfatter alle de kortere formene for poesi, eksempelvis sang, ode, ballade, elegi, sonett. Dramatisk poesi kan inkludere komedie, tragedie, melodrama og blandinger som tragikomedie.

Det kan gjøres flere videre inndelinger av hver av disse tre sjangrene. 
* Dikt kan blant annet deles inn etter metrikk (eller mangel på metrikk, *frie vers*) og innhold (epos). 
* Drama kan deles inn etter innhold (historisk drama, komedie, tragedie), medium (scene, fjernsyn, radio, utendørsspill) eller teknikk (*titteskapdrama*, Bertolt Brechts *[[Verfremdungseffekt]]*) med mere). 
* Prosa kan deles inn etter format (roman, novelle, kortprosa) eller tema.

## Sjangerhistorie
### Den greske antikken
Sjangerbegrepet begynte i antikkens Hellas, og føres vanligvis tilbake til Platons bemerkninger om mimesis (etterligning), og både Platon og Aristoteles på 300-tallet f.Kr. på bakgrunn av etterligning. De skilte mellom fortellende diktning og dramatisk diktning. Derimot ble ikke lyrikk medregnet, som ble betraktet som poesi framført til akkompagnement av lyre, men skilte mellom ulike former ved type versemål som ble benyttet. Aristoteles brukte biologiske konsepter til klassifiseringen av litterære sjangere, som han kalte «arter» (*eidē*). Disse klassifiseringene er diskutert i hans avhandlinger *[[Rhetorica|Retorikken]]* og *[[Poetikken]]*. Først utpå 1500-tallet, under innflytelsen til den italienske lærde humanisten Francesco Petrarca ble det vanlig å forstå lyrikken som en selvstendig sjanger.

Sjangere er kategorier i hvilke typer litterært materiale er organisert. Sjangrene Aristoteles diskuterer omfattet epos, tragedien, komedien, dityrambisk poesi og falliske sanger. 

I *Poetikken* delte Aristoteles diktningen inn i tre hovedsjangre: epos, tragedie og komedie. Disse distinksjonene var ikke basert på retorisk hensikt, men på en kombinasjon av struktur, innhold og narrativ form. For hver type foreslo han en definisjon samt reglene for dens konstruksjon.

I tiden etter Aristoteles fortsatte litteraturkritikken å utvikle seg. Den greske avhandlingen *[[Om det sublime]]* (Περὶ ὕψους), av en ukjent forfatter, datert til 100-tallet e.Kr., diskuterte diktningen til mer enn 50 litterære forfattere og metodene de brukte for å påvirke publikums følelser og fornemmelser.

### Romantikkens sjangerteori
Opprinnelsen til moderne vestlig sjangerteori kan spores til den europeiske romantiske bevegelsen på slutten av 1700- og begynnelsen av 1800-tallet, hvor sjangerbegrepet ble omfattende gransket og diskutert. Ideen om at det var mulig å ignorere sjangerbegrensninger og ideen om at hvert litterært verk var en «sjanger for seg selv» fikk utbredelse. Sjangerdefinisjoner ble antatt å være «primitive og barnslige».

Likevel bredte innflytelsen fra Johann Wolfgang von Goethe forestillingen om tre grunnleggende sjangre som svarte til tre naturformer: epikk, som var fortellingens form; lyrikk, som var følelsesuttrykkets form; og drama, som var handlingens form. Denne tredelingen fikk betydelig utbredelse og betydning for senere sjangreteori.

### Moderne sjangerteori
På 1900-tallet videreutviklet blant annet av Emil Staiger og Wolfgang Kayser, som i kjølvannet av Goethe forsøkte å gi sjangerteorien et psykologisk fundament, mens Käte Hamburger i verket *Die Logik der Dichtung* (1957) definerte sjangrene logisk ved «å relatere forskjellene mellom litterære sjangre og leserens fenomenologiske opplevelse av disse forskjellene basert på språklige omstendigheter.»

I 1957 publiserte den kanadiske forskeren Northrop Frye avhandlingen *Anatomy of Criticism*, der han foreslo et system av sjangere og et sett med regler for å beskrive begrensningene til hver sjanger. I dette verket definerer han metodologiske klassifiseringer av sjangrene myte, legende, høy mimetisk sjanger, lav mimetisk sjanger, ironi, det komiske og det tragiske gjennom konstitusjonen av «forholdet mellom verkets helt og oss selv eller lovene av naturen.» Han benytet også sammenstillingen av det «ekte» og det «ideelle» for å kategorisere sjangrene romantikk (det ideelle), ironi (det ekte), komedie (overgang fra ekte til ideal) og tragedie (overgang fra ideal til ekte). Til slutt delte han inn sjangere etter publikum de er ment for: drama (framførte verk), lyrisk poesi (sunget verk) og episk poesi (resiterte verk). Han fremmet således fire hovedsjangre: drama, epos, fiksjon og lyrikk.

Siden romantikken har moderne sjangerteori ofte søkt å gi avkall på konvensjonene som har preget kategoriseringen av sjangere i århundrer. Modernistisk litteratur har i stor grad vært kjennetegnet ved at tradisjonelle sjangerkonvensjoner ble oppøst. Imidlertid har det på 2000-tallet brakt en ny æra der sjangeren har mistet mye av de negative konnotasjonene som forbinder den med tap av individualitet eller overdreven konformitet.

## Andre metoder for kategorisering av litteratur
Det finnes andre måter å kategorisere bøker på som vanligvis ikke regnes som sjanger. Spesielt kan dette være alderskategorier, der litteratur kan klassifiseres som voksenlitteratur, ungdomslitteratur eller barnelitteratur. Disse kan igjen klassifiseres etter kjønn, som guttebøker og ungpikebøker. Det er også klassifisering etter format, der verkets struktur brukes: tegneserier, grafiske romaner (komplekse fortellinger i tegneserieformat), bildebøker, hørespill og så videre.

## Referanser


## Eksterne lenker
* «What is Genre in Literature? Definition, Examples of Literary Genres», *Woodhead Publishing*
* «Genre», *Literary Terms*