Ole Paus (1846–1931)

**Ole Paus** (1846–1931) var en norsk stålmagnat som spilte en betydelig rolle under den industrielle revolusjon i Norge. Han etablerte seg fra 1870-årene som jern- og stålgrosserer, fabrikkeier og verkseier med eierinteresser i en rekke industrivirksomheter i Christiania. Han grunnla jern- og stålfirmaet Ole Paus (1872), industribedriften Den Norske Hesteskosømfabrik ved Akerselva (1881) og hadde en rekke andre verv i forretningslivet. Han var medlem av direksjonen i Den norske Creditbank 1897–1922 og var administrerende direktør – tilsvarende styreformann – fra 1903. Han var i perioden 1917–1920 en av eierne av Christiania Stålverk, et ambisiøst foretak som ville gjøre Norge selvforsynt med stål. Han var gift med Birgitte Schou, en kusine av industrimagnaten Halvor Schou som eide nabobedriften Hjula Væverier ved Akerselva. Han var oldefar til visesangeren Ole Paus og fetter til Henrik Ibsen. Pausvillaen på Bygdøy ble bygget for ham. Det skal visstnok finnes et malt portrett av ham som ble eid av barnebarnet, general Ole Paus. «Hønse-Lovisas hus» er den eneste bevarte bygningen fra Paus' fabrikk ved Akerselva.

## Bakgrunn og oppvekst
Ole Paus tilhørte «Skiensgrenen» av slekten Paus. Han vokste opp i Skien og var sønn av skipsreder og bankdirektør Christopher Blom Paus (1810–1898) og danskfødte Mine Ernst (1817–1914).

Faren hadde startet forretningskarrieren som 15-åring som medarbeider hos sin eldre bror Knud Ibsen da Knud etablerte seg som trelasthandler i Skien i 1825, og bodde i Stockmanngården sammen med Knud og sin kusine Marichen da Henrik Ibsen ble født der. Ole Paus ble oppkalt etter sin farfar Ole Paus (1766–1855), som var etterkommer av en lang linje av embetsmenn i Øvre Telemark, men som flyttet til Skien fra fødebygda Lårdal som barn og ble skipper og reder, og giftet seg med enken Johanne Ibsen, året etter at hennes første mann Henrich Ibsen forliste med skuta «Caritas» i 1797.

Hans danske mor Mine Ernst var datter av sekretær i Danske Kancelli Carl Peter Ernst (1784–1832) og barnebarn av Rasmus Jørgen Winther (1749–1799), som var prest i Tórshavn på Færøyene.

Ole Paus gikk på Skiens latinskole, og studerte deretter i Lübeck. Etter å bodd i Tyskland og England i flere år slo han seg ned i Christiania.

## Stålmagnat

Han grunnla i 1872 jern-, stål- og metallgrossistfirmaet Ole Paus (senere Pausco). I 1881 etablerte han Den Norske Hesteskosømfabrik, som ble en av Christianias større industribedrifter, sammen med sine brødre Karl L. Paus og Kristian Paus, og sine to svogere Eugene Schou og Christian Moltzau Winsnes; Ole Paus var firmaets administrerende direktør og hovedinteressent. Firmaet kjøpte i 1885 det tidligere Foss Spinderi av Thorvald Meyer og medeiere og hadde fabrikkanlegg i Thorvald Meyers gate 1 ved Akerselva, rett ved siden av Hjula Væverier som ble eid av slektningene i familien Schou og som svogeren og medeieren Eugene Schou også var bestyrer for.

Firmaet var medlem av Akerselvens Brugseierforening. I 1883 åpnet firmaet filial i London og bygget fabrikk i Hamburg. Per 1889 hadde firmaet 158 ansatte i Christiania. I dag gjenstår bare «Hønse-Lovisas hus» (Sandakerveien 2), en av de mindre bygningene som hørte til fabrikkanlegget. Oskar Braatens roman *[[Ungen (skuespill)|Ungen]]* er fra den tiden Ole Paus eide huset, og Braaten sa at han så for seg at «Hønse-Lovisa» bodde der.

I 1916 ble Den Norske Hesteskosømfabrik omdannet til et aksjeselskap med en aksjekapital på en million kroner; selskapet annonserte samtidig at det aktet å utvide bedriften og bygge elektrisk smelteverk for stål. I 1917 kjøpte han Christiania Stålverk sammen med verkseier Harald Jensen, direktør Harald Boe og fabrikkeier Halvor John Schou fra de tidligere eierne grosserer H.P. Krag, kammerherre H. Mathiesen, bankier V. Plahte og godseier H. Wedel-Jarlsbergs arvinger for 1 250 000. Hans sønn konsul Thorleif Paus og hans bror Karl Paus ble medlemmer av direksjonen. Stålverket planla å gjøre Norge selvforsynt med stål med en årsproduksjon på 50&nbsp;000 tonn og det ble gjennomført en kapitalutvidelse med 15 millioner. Midt i byggingen sluttet imidlertid første verdenskrig, og stålverket gikk konkurs i 1920. Den Norske Hesteskosømfabrik endret navn til A/S Den norske Hesteskofabrik i 1925; i 1926 ble virksomheten og maskinene solgt til Sarpsborg-firmaet De forenede norske hesteskofabrikker, mens eiendommene ved Akerselven ble tatt i bruk til andre formål.

Ole Paus var formann for Jernforeningen fra 1910 til 1918. Han var medlem av direksjonen i Den norske Creditbank (nå DNB) fra 1897 til 1918, fra 1903 til 1918 som en av tre administrerende direktører; etter at direksjonen ble avløst av et styre var han nestformann i styret fra 1918 til 1922. Han var også medeier og styremedlem i Realbanken (Kristiania Hypothek- og Realkredit-Bank). Han var også medlem av bystyret i Christiania, styremedlem i Christiania Handelsstands Forening, formann for Morgenbladets representantskap og medlem av Femtimannsutvalget. Han var også medlem av representantskapet i Akers mekaniske verksted. Han var blant de forretningsmennene som engasjerte seg i utbyggingen av telefoni i Norge, opprinnelig i privat regi; han var medlem av representantskapet i Kristiania Telefonselskab og deltok i etableringen av Norsk Landstelefonforening. I 1892 ble Ole Paus sammen med maleren Otto Sinding utnevnt i statsråd til medlemmer av komiteen for Verdensutstillingen i Chicago året etter. I 1929 var han en av 53 millionærer i daværende Aker kommune (som omfattet hjemstedet Bygdøy og store deler av det moderne Oslo).

Ole Paus var gift med Birgitte Halvordine Schou (1848–1923), som var kusine til industrimannen Halvor Schou. De var foreldre til Martha Marie Paus (f. 1876), gift med adelshistorikeren Otto von Munthe af Morgenstierne, stålgrosserer Christopher Blom Paus (1878–1959), godseier og generalkonsul i Wien Thorleif Paus (1881–1976), Else Margrethe Paus (f. 1885), gift med den fjerne slektningen grosserer Nicolay Nissen Paus, og Fanny Paus (1888–1971), gift med grosserer Trygve Andvord (1888–1958), eier av firmaet Rich. Andvord. Blant Ole Paus' barnebarn var general Ole Paus, stålgrosserer Per Paus, gift med Hedevig Wedel-Jarlsberg, og Lucie Paus, gift med Axel Løvenskiold. Han var oldefar til visesangeren Ole Paus, skipsreder og investor Christopher Paus og investor Peder Paus. Blant Ole Paus' etterkommere er også komponisten Marcus Paus samt Olympia og Pontine Paus, medeiere i Wilh. Wilhelmsen.

Ole Paus eide bygården Pilestredet 28, der han selv bodde i tredje etasje med familien frem til 1907. Hans foreldre flyttet til Christiania etter bybrannen i Skien og bodde ved slutten av 1800-tallet i første etasje i samme bygård. I mai 1895 feiret foreldrene Christopher og Mine sitt gullbryllup hjemme hos sønnen Ole i Pilestredet. Henrik Ibsen var blant gjestene, og det var siste gangen Ibsen møtte større deler av familien. En av gjestene, kammerherre Herman Leopold Løvenskiold, inviterte under selskapet Ibsen til å besøke Fossum i Skien; Ibsen kom imidlertid aldri til å besøke Skien igjen.

Ole Paus fikk i 1907 bygget en slottslignende villa, Pausvillaen, i Christian Benneches vei 6 på Bygdøy. I 1910 bodde han der med ektefelle, to ugifte døtre, to tjenestepiker og en gartner. Villaen omfattet i hans tid bl.a. 10 værelser, hall, 2 tjenerværelser, 6–7 mål park/hage og ca. 80 meter strandlinje, men i 1970-årene ble mye av hagen skilt ut til boligtomter. Petter Stordalen kjøpte villaen i 1997. En del av det opprinnelige inventaret og flere familieportretter er i dag på Ask gods.

Det finnes et malt portrett som ble eid av sønnesønnen general Ole Paus. Oldebarnet, visesangeren Ole Paus, omtalte det da han beskrev sin oppvekst i Kommandantboligen i Trondheim: «Det var et kolossalt hus. Mørkt og vakkert, med klassiske trepaneler, og peis i hallen. Det gikk en bratt trapp opp i annen etasje, og på toppen av trappa var det et digert maleri av min oldefar. Jeg var russ i Trondheim. Da jeg gikk opp den trappa seine kvelder og så bildet av oldefar, føltes det som å få en ørefik.»

Ole Paus og hans bror Karl L. Paus førte fra tidlig på 1900-tallet rettssaker mot personer som ikke tilhørte embetsmannsslekten Paus for å hindre dem i å bruke familienavnet, og forfulgte en bokholder og en gartner og hans familie med advokater i nesten 50 år. Da gartnerens sønn ble landssvikdømt og lå nede for telling i 1946, klarte Karl L. Paus og Ole Paus’ barn etter henimot 50 års kamp endelig å få has på ham da Aker herredsrett fradømte ham retten til å bruke Paus som mellomnavn. At det finnes en del personer som ikke tilhører embetsmannsslekten Paus som i nyere tid  hadde tatt navnet Paus – muligens som en form for indirekte oppkalling etter den kjente slekten – var en kilde til stor irritasjon for Ole Paus' og hans familie på 1900-tallet. Barnebarnet Per Paus – som overtok familiefirmaet også kalt Ole Paus og som var det uformelle overhodet for familiens stålgrosserergren i visesangerens barndom – synes å ha videreført familiens iver etter å verne om slektsnavnets eksklusivitet:

## Aner

## Referanser