Tåspissko

**Tåspissko** er en type ballettsko, mye brukt av klassiske ballettdansere, for å kunne stå på oppe på selve tåspissene. Pointe-sko ble til som et svar på ønsket om at dansere skulle fremstå vektløse og alvelignende, og de har utviklet seg for å gjøre det mulig for dansere å danse på tåspissene (en pointe) over lengre perioder. 

## Historie
Kvinner begynte å danse ballett i 1681, tjue år etter at kong Ludvig XIV av Frankrike beordret opprettelsen av Académie Royale de Danse. På den tiden hadde standard ballettsko for kvinner hæler. På 1730-tallet var danseren Marie Camargo ved Paris Opéra Ballet den første som brukte sko uten hæler, noe som gjorde det mulig for henne å utføre hopp som ville vært vanskelige, om ikke umulige, i datidens mer konvensjonelle sko. Etter den franske revolusjonen ble hæler fullstendig fjernet fra standard ballettsko. Disse flatbunnede forløperne til den moderne tåspisskoen ble festet til føttene med bånd og hadde folder under tærne for å gjøre det mulig for danserne å hoppe, utføre piruetter og strekke føttene helt ut.

De første danserne som reiste seg opp på tærne gjorde det ved hjelp av en oppfinnelse av Charles Didelot i 1796. Hans «flyvemaskin» løftet danserne oppover, slik at de kunne stå på tærne før de forlot bakken. Denne lettheten og eteriske kvaliteten ble godt mottatt av publikum, og som et resultat begynte koreografer å lete etter måter å inkludere mer tåspissdans i verkene sine.

Etter hvert som dansen utviklet seg inn i 1800-tallet, økte fokuset på teknisk dyktighet, og ønsket om å danse på tåspissene uten hjelp av vaier ble sterkere. Da Marie Taglioni først danset *[[Sylfiden]]* på tåspissene, var skoene hennes ikke annet enn modifiserte satengtøfler; sålene var laget av lær, og sidene og tåpartiene var stoppet for å hjelpe skoene med å holde formen. Fordi skoene fra denne perioden ikke ga noen støtte, polstret danserne tærne for komfort og var avhengige av styrken i føtter og ankler for støtte.

Den neste vesentlig annerledes typen tåspissko dukket opp i Italia på slutten av 1800-tallet. Dansere som Pierina Legnani brukte sko med en solid, flat plattform i fronten, i stedet for den mer spisse tåen som preget tidligere modeller. Disse skoene hadde også en «boks»—laget av lag med stoff—for å omslutte tærne, samt en stivere og sterkere såle. De ble laget uten spikre, og sålene var kun forsterket ved tærne, noe som gjorde dem nesten lydløse. På 1880-tallet forbedret skomakeren Salvatore Capezio også konstruksjonen av tåspissko etter å ha arbeidet en periode med å reparere dem.

Fødselen av den moderne tåspisskoen tilskrives ofte den russiske ballerinaen Anna Pavlova fra tidlig på 1900-tallet, som var en av de mest kjente og innflytelsesrike danserne i sin tid. Pavlova hadde spesielt høye, buede vristben, noe som gjorde henne utsatt for skader når hun danset på tåspissene. Hun hadde også slanke, avsmalnende føtter, noe som førte til overdrevet trykk på stortærne. For å kompensere for dette, satte hun inn forsterkede lærsåler i skoene sine for ekstra støtte, og hun flatet og herdet tåområdet for å danne en boks.

Menn har historisk sett ikke danset i tåspissko, unntatt for komisk effekt. Eksempler på dette inkluderer Les Ballets Trockadero de Monte Carlo, og karakterer som Bottom i *A Midsummer Night's Dream* og de onde stesøstrene i *[[Askepott]].*

## Kontroverser
Tåspissko sies å bruke strukturelle forsterkninger både i sålen og i tåboksen for å forsøke å fordele danserens vektbelastning gjennom hele foten, og dermed redusere belastningen på tærne nok til at danseren kan bære hele kroppsvekten på helt vertikale føtter.

Men dette påstanden er omstridt. Ingenting i utformingen av tåspissko forhindrer det som kalles «glidning» i foten, der danserens vekt når hun står på tåspissene tvinger foten ned i skoen til stortåen møter enden av tåboksen. Målinger har vist at mesteparten av danserens vekt når hun står på tå, bæres av stortåen/-tærne uavhengig av lengden på andre tå. Derfor kan ikke slike forsterkninger fordele vekten gjennom hele foten slik det hevdes.

## Konstruksjon

Hver danser har unike føtter, med variasjoner som inkluderer tålengde og -form, buefleksibilitet og mekanisk styrke. Derfor produserer de fleste produsenter av tåspissko mer enn én skomodell, der hver modell tilbyr en ulik passform, i tillegg til spesialtilpassede sko. Uavhengig av produsent eller modell, har alle tåspissko to viktige strukturelle elementer som gjør det mulig for dansere å stå på tåspissene:

* En «boks» i den fremre delen av skoen som omslutter og støtter danserens tær.
* En støttesåle (*shank)*, som er et stykke stivt materiale som brukes til å forsterke sålen og gi støtte til fotbuen når man står en pointe.

### Boks
Boksen er en stiv innkapsling i den fremre delen av skoen som omslutter og støtter danserens tær. Fronten av boksen er flatet ut for å danne en plattform som danseren kan balansere på, og utsiden av boksen er dekket med stoff for et estetisk uttrykk.

I tradisjonelle tåspissko er boksen vanligvis laget av tettpakkede lag med papir, lim og stoff som er limt sammen og deretter formet til en innkapsling. Når limet tørker, blir det hardt og gir den nødvendige stivheten. I noen nyere tåspissko kan boksen være laget av plast og gummi, der plasten gir stivheten.

Boksens form varierer mye mellom ulike skomodeller og produsenter. Flere egenskaper ved formen, som lengde, høyde, vinkel på innsnevringen og størrelsen på plattformen, avgjør hvor godt en sko passer til en bestemt fot.

### Såle

For de fleste tåspissko er sålen laget av et stykke lær som festes til skoen med lim og forsterkes med søm langs kantene. Sålen overlapper og sikrer de uferdige kantene av skoens ytre stoff. Tåspissko kan produseres med enten ru såler, som gir bedre grep, eller polerte såler, som har en glattere overflate for redusert friksjon.

Det estetiske utseendet er av største betydning for moderne tåspissko. For å oppnå et elegant uttrykk blir skoens mer dekorative ytterstoff fremhevet og dekker så mye som mulig av skoens synlige overflater. Derfor lages sålen av tynt materiale for å gi en lav profil, og en kant av sateng foldes kunstferdig rundt den slik at sålen kun dekker en del av skoens underside.

### Støttesåler

Støttesåler (*shanks*) er vanligvis laget av lær, plast, papp eller lag av sekkestrie som er herdet med lim. Fleksibiliteten til en støttesåle bestemmes av dens tykkelse og hvilket materiale som brukes. Tykkelsen kan være jevn gjennom hele lengden, eller variere for å gi ulik styrke på bestemte punkter. For eksempel kan det kuttes spor tvers over støttesålen ved demi-pointe for å gjøre det lettere å «rulle gjennom» fotbevegelsen. Tykkelsen kan også endre seg langs lengden for å gi ulik støtte over og under overgangen. Standard tåspissko har ofte en *full shank*, som går hele lengden av sålen, eller en delvis (f.eks. halv eller trekvart) lengde.

Ulike produsenter tilbyr støttesåler med forskjellig styrke og materialvalg, og noen tilbyr også spesialtilpassede *shanks* med varierende stivhet og lengde. For eksempel tilbyr den russiske produsenten Grishko flere styrkegrader, som «super soft», «myk», «medium», «hard» og «super hard». Valg av støttesåle avhenger i stor grad av danserens fotbue og styrke. En danser med sterk og fleksibel fotbue vil ofte trenge en hard eller super hard *shank* for å få god støtte når hen står på tå. En nybegynner med svakere føtter vil lettere kunne peke foten med en supermyk eller myk støttesåle.

Dansere bruker også ofte forskjellige tåspissko til ulike forestillinger. Koreografien kan avgjøre hvilken type støttesåle som er best egnet – en lyrisk stil kan kreve en mykere sko, mens en mer energisk stil med mange piruetter utføres lettere i en hard og stiv sko.

### Stoffbånd og elastiske bånd

Tåspissko festes til foten ved hjelp av to stoffbånd og et elastisk bånd. Mesteparten av arbeidet med å holde skoene på plass gjøres av båndene. De to båndene vikles rundt danserens ankel i motsatte retninger og overlapper hverandre slik at de danner et kryss foran. Endene knytes sammen i en knute, som deretter skyves inn under båndet på innsiden av ankelen for å skjules.

Det elastiske båndet – som går over forsiden av ankelen under båndene – sørger for at hælen på skoen holdes på plass mot foten når danseren står en pointe. Valgfritt kan to overlappende elastiske bånd brukes på hver sko for å gi økt stramming og bedre feste.

Plasseringen av hvor bånd og elastikk sys fast på skoen er avgjørende, da feil plassering kan føre til dårlig passform.  

### Pré-pointe sko
En pré-pointe-sko, som også kalles «break-down», «demi-pointe» eller en *soft-block* sko, deler mange egenskaper med tåspissko. For eksempel har den et ytre utseende som ligner på en tåspissko og en tåboks, selv om boksen er mykere, og vingene (sidene av tåboksen) vanligvis ikke er like dype som de som finnes på tåspissko. Pré-pointe sko festes til føttene med bånd og elastisk strikk på samme måte som tåspissko. I motsetning til tåspissko, har imidlertid demi-pointe-sko ingen støtteåle, og gir derfor ikke den støtten som er nødvendig for riktig tåspissarbeid.

Pré-pointe-sko brukes oftest til å trene dansere som er nye til tåspissteknikk. De hjelper dansere med å bli vant til følelsen av å bruke tåspissko og styrker anklene og føttene som forberedelse til å danse en pointe i tåspissko. Tåboksen gjør at danseren kan oppleve følelsen av en tåspissko, mens innersålen og yttersålen samarbeider for å gi den motstanden som trengs for å utvikle styrke i foten og anklene.

## Produksjon
Tradisjonelle tåspissko blir vanligvis laget ved en metode der hver sko først sys sammen på innsiden på en skomakerlest, og deretter vendes ut og inn før den ferdigstilles. Når en lager standard tåspissko, brukes en standardisert mal for både venstre og høyre sko, noe som resulterer i identiske venstre og høyre sko i et par. Noen ballerinaer har spesialtilpassede maler som er laget for å matche formen på deres egne føtter, og disse kan leveres til en produsent for å lage skreddersydde sko.

## Tilpassing av sko
Dansere pleier å «gå inn» nye tåspissko for å redusere eller eliminere ubehaget de ofte forårsaker. Dette gjøres vanligvis ved å utføre *relevés* som bøyer tåboksen og shanken på en naturlig måte, noe som gjør at boksen og shanken tilpasser seg danserens føtter. Ulike andre metoder har blitt brukt for å bryte inn tåspissko, inkludert å deformere dem med hendene eller mot harde flater, slå dem mot harde overflater, eller fukte eller varme opp boksene for å mykne limet. Men disse metodene er vanligvis ineffektive, da de ikke får skoene til å tilpasse seg føttene og kan skade skoene eller forkorte deres levetid. Tåspissko blir vanligvis bare brutt inn av profesjonelle dansere som bruker tåspissko i flere timer hver dag. Ikke-profesjonelle dansere og de som er i ferd med å lære tåspissdans bryter vanligvis ikke inn skoene for hånd, slik at de varer lenger.

## Tilbehør
En danser kan oppleve ubehag ved bruk av tåspissko selv etter at skoene er brutt inn. Flere hjelpemidler brukes ofte for å redusere dette ubehaget:

* *Tåputer* er små puter som omslutter og beskytter tærne fra den harde tåboksen og forhindrer friksjon som kan føre til blemmer. De er vanligvis laget av tynne gelsjikt dekket med stoff.
* *Gelinlegg mellom tærne* finnes i ulike former og størrelser, og plasseres mellom tærne for å justere avstanden og plasseringen slik at smerter ved knoken mellom stortå og andre tå lindres.
* *Lammeull* strekkes og vikles rundt tærne for å redusere gnissing og risikoen for blemmer. Etter flere bruk tilpasses lammeullen fotens form og blir tettpakket.
* *Teip* brukes rundt tærne for å redusere friksjon og blemmer.
* *Gnisselapper* er små gelputer som beskytter huden mot skade fra gnissing og friksjon.

## Levetid

Ved vanlig bruk utsettes tåspissko for tre hovedtyper slitasje som avgjør hvor lenge de kan brukes. Den viktigste av disse er slitasje på støttesålen. Etter gjentatt bøying svekkes shanken gradvis og mister evnen til å støtte foten. En tåspissko anses som ubrukelig når shanken brekker eller blir for myk til å gi tilstrekkelig støtte. Den andre viktige slitasjetypen er mykning av tåboksen, særlig plattformen som danseren balanserer på. Når en sko er så utslitt at den ikke lenger er trygg å bruke, omtales den som «død» (engelsk: *dead*).

Den tredje hovedtypen av slitasje gjelder skoens ytterstoff. Under tåspissdans utsettes fronten og underkanten av tåboksen for friksjon mot gulvet. Dette fører til at stoffet gradvis slites bort, slik at tåboksen blir synlig og stoffet frynser seg. I motsetning til en svekket shank påvirker ikke slitt stoff skoens funksjon direkte. På grunn av det lite profesjonelle utseendet blir slike sko likevel ofte ansett som uegnede utenfor uformelle øvelser eller prøver.

Typisk slitasje på tåspissko innebærer at stoffet foran har blitt slitt ned og eksponerer tåboksen.

Ved moderat bruk varer et par tåspissko vanligvis i ti til tjue timer. For dansestudenter kan dette bety at skoene varer i flere uker eller måneder. Profesjonelle dansere sliter ut skoene mye raskere; ett par kan bli utslitt i løpet av én forestilling. For eksempel bestilte New York City Ballet  par tåspissko (for 180 dansere) i 2013, og Royal Ballet brukte omtrent  par det året.

## Referanser


## Eksterne lenker
*