Mellomnorsk

**Mellomnorsk** er utviklingen av det norske skriftspråket i den mellomnorske perioden, som varte fra 1350 til 1550.

På 1200-tallet regjerte den norske kongen over Island, Færøyene, Grønland, Shetland. Mens på 1300-tallet døde kongeætten ut grunnet mangel på en tronarving. Dermed ble kongemakten svekket, og landet kom i union med Sverige og Danmark.

I 1348 kom svartedauden til Norge og mange av dem som kunne lese og skive, ble hardt rammet. Det regnes med at dansk overtok som skriftspråk fra midten av 1500-tallet.

Mellomnorsk er et stadium av norsk språk som varte fra tiden etter svartedauden og frem til reformasjonen i 1536.

Mellomnorsk tok gradvis over for det norrøne språket etter svartedauden hadde herjet landet omkring 1349. Talemålet i Norge hadde da begynt å endre seg betydelig fra den klassiske norrøne grammatikken, og det innfløkte norrøne bøyingssystemet ble kraftig forenklet. Samtidig oppstod det dialektforskjeller og språket fikk påvirkning utenfra. Det antas at moderne norsk gradvis tok over for mellomnorsk omkring reformasjonen på 1500-tallet, rundt samme tid som det norske skriftspråket gikk i oppløsning. Tidlig moderne norsk (fra om lag 1600) regnes som stort sett mulig å forstå for dagens nordmenn.

## Norrønt
Språket som ble brukt i Norge mellom ca. år 700 og 1350 heter norrønt. Det blir også kalt for gammelnorsk. På 900-tallet flyttet norske vikinger til Island og tok med seg det norrøne språket dit. Det har gjort at dagens islending kan i stor grad forstå tekster fra 1200-tallet.

Norrøn ble skrevet med runer og risset inn i stein, tre og ben. Dette ble gjort frem til ca. år 1350. På 1000-tallet kom kristendommen til Norge. Det gjorde at man begynte å skrive norrønt med latinske bokstaver. Man skiller denne overgangen i to deler; eldre norrøn tid (700-1050) og yngre norrøn tid (1050-1350).

## Svartedaudens effekt på språk og kultur
Svartedauden var en pestepidemi som kom til Oslo høsten 1348. Den kom uavhengig til Bergen i 1349 med et skip fra England. Den spredde seg via handelsrutene, og tok en tredjedel av befolkningen av Norge.  

Allerede før pesten hadde Norge vært i union med Danmark og Sverige, men som en svakere part. En av konsekvensene av svartedauden var at mange av dem som var skrivekyndige, særlig folk knyttet til kirken, døde. Prester og munker hadde ofte ansvaret for å ta vare på de syke og dødende, og ble derfor fort smittet selv og spredte smitte videre. Dette hadde en stor effekt på det kulturelle, og Norges kontakt med utlandet. Det meste av skrift som ble skrevet var primært kommunikasjon relatert til for eksempel handel. Skjønnlitteratur ble nesten ikke skrevet og viten om norrønt språk ble derfor svekket.

I skriftene fra denne tiden vises det at det ble mindre av den rike litteraturen fra det forrige århundrene. Det norske skriftspråket ble hovedsakelig brukt i brev og uoffisielle dokumenter. Dessuten ble Norge en svakere part da Kalmarunionen skaptes i 1397 og det politiske sentrum ble flyttet utenlands. Et svekket Norge åpnet seg for påvirkning først fra svensk og senere dansk språk.

Også i talemålet skjer det endringer, noe som ser ut til å ha en sammenheng med tider der det er katastrofer og befolkningsmessige omveltninger. Grammatikken kraftig forenkles og deler av ordforrådet skiftes ut med tyske ord. Disse endringene skjedde parallelt i dansk, svensk og norsk, og skapte avstand til færøysk og islandsk. Fra 1500-tallet var disse å regne som egne språk.

Det norske skriftspråket var stadig mindre brukt utover i den mellomnorske perioden og forsvant fra den katolske kirken da siste norskfødte erkebiskop døde i 1510. Med reformasjonen i 1536 erstattet det danske språket latin i kirkelig bruk. Dette satte et siste punktum for det norske skriftspråkets eksistens og regnes som slutten på den mellomnorske perioden.

Andre land ble også svært påvirket av svartedauden, også kalt den store mannedauden i samtiden. Pesten har blitt nevnt i rammefortellingen *Decameronen,* og forteller om en flokk mennesker som rømmer fra Firenze for å komme vekk fra sykdommen. Men i motsetning til Norge overlevde den voksende bykulturen i Italia etter pesten.

Norge ble rammet av flere pestbølger, noe som utslettet opp mot halve- til tre fjerdedeler av befolkningen.

Fra 1380 hadde Norge felles konge med Danmark, og i 1450 ble det slått fast i lovs form at Danmark og Norge skulle være under én konge «til evig tid».

## Uttale
Mellomnorsk er navnet på det norske språket som ble brukt i tale og skrift fram til slutten av senmiddelalderen. I denne perioden oppstod det mange språklige endringer som avløste norrønt fullstendig og la grunnlaget for de moderne norske målførene. Det er særlig i slutten av den mellomnorske perioden at vi ser klare og tydelige dialektforskjeller komme til syne i skrift.

### Vokaler

#### Lange vokaler
De gamle lange vokalene i det norrøne språket kunne forekomme framfor enkle og doble konsonanter. I mellomnorsk ble alle lange vokaler foran dobbelkonsonanter korte.

* nátt /ˈnɑ̃ːtː/ → natt */nɑtː/
* sótt /soːtː/ → sott */sutː/~/sɔtː/

I noen dialekter ble gamle lange vokaler til diftonger. Denne språkendringa fant også sted på Island og Færøyene.  

* Norrønt: sýna */syːnɑ/ 
** setesdaldialekta: suyne
** sunnmørsdialekta: syjne
* Norrønt: geyma */gøʏ̯mɑ/ 
** jærmålet: jåjma 
** vossamål: jåjma 

#### Korte vokaler
Samtidig åpna de gamle korte vokalene seg, og de ble forlenga dersom de forekom i lette eller tunge betonte stavelser. 

* frið */frið/ (akk.) → frid */frɪːð/
* fríðr */friːðr̩/ → frid */friːð/
* dag */dɑɣ/ (akk.) → dagh */dɑːɣ/

Med dette oppstod det nye vokalkvaliteter som utvikla seg på diverse vis blant dialektene.

* Mellomnorsk: frid */frɪːð/ 
** standard østnorsk: fred /freːd/
** sunnmørsdialekta: frìd /frɪːd/
* Mellomnorsk: frid */friːð/
** standard østnorsk: frid /friːd/
** sunnmørsdialekta: fríd /frijd/

* Mellomnorsk: troll */trɔlː/ 
** standard østnorsk: troll /trɔlː/
** Romerike romeriksmålet: trøll /trølː/

#### Diftonger
På deler av Østlandet skjedde òg en del monoftongering der gammel 'ei', 'øy', 'au' ble til 'e', 'ø' og 'ø' f.eks *bein* → *ben*. Det antas at dette kom fra nærliggende svenske dialekter.

### Konsonanter
Omkring 1300-tallet forsvant bokstaven 'ð' edd fra norske skrifter og ble erstatta av *dh* eller bare *d*. Rundt 1400-tallet forsvant også bokstaven 'þ' thorn og ble ersatta av *th*. Thorn stod for frikativen /θ/ (som i engelsk **th**ing) og edd stod for frikativen /ð/ (som i engelsk **th**at). Disse lydene endra seg mot slutten av 1500-tallet og ble enten erstatta av plosivene /t/ og /d/ eller forsvant fra talemålet fullstendig. Til dømes *þing → ting*, *með → med* og *þú → du*. 

Det er også rundt denne tida hvor trykklette /t/ og /k/ i utlyd svekker seg til /ð/ og /ɣ/ før de omsider faller bort i de fleste dialekter.

Norrønt → Mellomnorsk → Standard østnorsk

* þat */θɑt/ → thæt */θeð/ → det /deː/
* husit */huːsɪt/ → huset */hʉːsɛð/ → huset /hʉːsə/
* at */ɑt/ → at /ɑð/ → å /oː/
* mik */mɪk/ → migh */mɪːɣ/ → meg /mæɪ̯/

En annen sentral utvikling som klart skiller målførene våre i dag er tap av trykksvak /n/, og i visse tilfeller /m/, i utlyd. I dialekter hvor disse falt bort er det mulig at de ga vokal framfor en nonelunde nasal lyd. I dialekter med i-mål er dette mer tydelig.

Norrønt → Mellomnorsk → Øvre telemarksmålet

* gentan */gɛntɑn/ → gentan */ʝɛntɑ̃/ → jenta /jɛntɑ/
* husin */huːsɪn/ → husin */huːsɪ̃/ → husi /hʉːsɪ/
* opin */oːpɪn/ → opin */oːpɪ̃/ → opi /opɪ/

I Østnorsk oppstod dessuten tykk l for *rð* og *l* i visse tilfeller. 

## Grammatikk
En viktig endring bort fra det norrøne språket var innskuddsvokalen som letta uttalen av den norrøne r-endinga som var meget vanlig. På Østlandet og Trøndelag tok innskuddsvokalen som regel form av en 'e' slik at *hestr* (ubestemt entall, nominativ) ble forenklet til *hest*'e**r''. På Vestlandet derimot var 'u' mest utbredt (t.d. ''hestur'') og de nye endelsene var særs like de islandske og færøyske formene. I senere tid har r-en, deretter også innskuddsvokalen i de fleste dialektene, falt bort (hest). 

Attpåtil ble de trykksvake sluttvokalene 'a', 'i' og 'u' i norrønt redusert til ''e'' slik at diverse kasusbøyninger fikk like former. Dette førte omsider til en jamning av bøyningssystemet. Graden av reduksjon varierer i dialektene, men på Østlandet skjedde det fullstendig.

* prestarnir → prestene
* vísurnar → visene
* gestirnir → gjestene

=== Kasus ===
Sammen med bortfall av ''r'' i ubestemt entall, nominativ i hankjønnsord, førte dette til oppløsning av det gamle kasussystemet. Med bortfall av kasus var det nødvendig med fastere ordstilling, slik vi har i moderne norsk. På norsk er derfor ''Olav drepte Harald'' og ''Harald drepte Olav'' to forskjellige setninger, mens på norrønt betydde ''Olafr drap Harald'' og ''Harald drap Olafr'' det samme (''Olav drepte Harald'').

Det var flere deler av språket som døde helt eller delvis ut under mellomnorsk. Blant annet døde både mesteparten av bøyningsformen konjunktiv ut, samt flertallsbøyingen av verb. I tillegg til bøying i person (''ek em'', men ''þú ert'') og totallsformene av pronomen. Flertallsbøying av verb lever til en viss grad i enkelte dialekter den dag i dag.

==Referanser==
<references />
# **^** Walton, Stephen J.: «From Old Norse to Middle Norwegian», ''Høgskulen i Volda''
# **^** Hval, Heidi: The History of Norwegian
# **^** Fakta om norsk språk Arkivert 1. oktober 2009 hos [[Wayback Machine]]., Språkrådet
# **^** Norsk språkhistorie: Mellomnorsk
# **^** Norrønt og dialekter, Skoleside.no
# **^*' Språkutvikling 1200-1800 Arkivert 7. februar 2009 hos [[Wayback Machine]].

== Litteratur ==

# Kjell Venås, Dag Gundersen, Børge Nordbø. (2019). Mellomnorsk. Store norske leksikon. (Hentet fra )
# Eva Frisk, Tone Elisabeth Grundvig, Tommy Moum, Siv Sørås Valand. (2015). *Kontakt* (3). CAPPELEN DAMM AS. Oslo
# Zandjani, Cathrine: m.fl.: *Grip teksten Vg2'', Aschehoug (2014), .