Bernkonvensjonen om vern av litterære og kunstneriske verk

**Bernkonvensjonen om vern av litterære og kunstneriske verk av 9. september 1886**, vanligvis forkortet som **Bernkonvensjonen**, er en internasjonal konvensjon om opphavsrett, som ble forfattet første gang i Bern i Sveits i 1886. Den ble utviklet etter initiativ fra forfatteren Victor Hugo, og ble således influert av «fransk opphavsrett» (*droit d'auteur*), som står i en viss kontrast til det anglo-saksiske konseptet om «copyright», som kun befattet seg med økonomisk beskyttelse. De fleste land i verden har etterhvert sluttet seg til denne konvensjonen.

## Bakgrunn og utvikling

Før Bernkonvensjonen ble forfattet, eksisterte kun nasjonale opphavsrettlover, som vanligvis kun gjaldt for arbeider innenfor hver enkelt stat. Følgelig ville et arbeid publisert i London av en britisk statsborger være beskyttet av  opphavsrett i Storbritannia, men kunne kopieres og selges av hvem som helst i Frankrike; likeledes, et arbeide publisert i Paris av en fransk statsborger ville være beskyttet av opphavsrett i Frankrike, men kunne kopieres og selges av hvem som helst i Storbritannia.

Bernkonvensjonen gikk i fotsporene til Pariskonvensjonen fra 1883, som på samme måte hadde dannet et rammeverk for internasjonal beskyttelse av andre former for intellektuell eiendom som patenter, varemerker og industriell design.

I likhet med Pariskonvensjonen, etablerte Bernkonvensjonen et byrå for å håndtere administrative oppgaver. I 1893 ble disse to små byråene slått sammen og ble til United International Bureaux for the Protection of Intellectual Property (best kjent under dets franske akronym BIRPI), lokalisert i Bern. I 1960 flyttet BIRPI fra Bern til Genève, for å kunne komme nærmere FN og andre internasjonale organisasjoner i denne byen, og i 1967 ble BIRPI til WIPO (the «World Intellectual Property Organization»), som siden 1974 er en organisasjon innenfor FN-systemet.

Bernkonvensjonen ble revidert i Paris i 1896 og i Berlin i 1908, fullført i Bern i 1914, revidert på ny i Roma i 1928, i Brussel i 1948, i Stockholm i 1967 og i Paris i 1971, og ble utvidet i 1979.

## Oversikt over avtaleinnholdet

Bernkonvensjonens innhold kan i hovedsak sammenfattes i tre punkter:

### Forbud mot formalitetskrav

For det første stilles det et krav om at opphavsrettvern skal kunne oppnås uten noen form for formalitetskrav. Det er således ikke anledning for medlemsstatene å kreve at opphavsretten skal registreres i noe register, og det kan heller ikke stilles som vilkår at man merker utgitte verk med copyright-merke (**©**). Innen den kontinentale opphavsrett-tradisjonen medførte ikke dette kravet noen problemer, ettersom dette prinsippet allerede var gjeldende rett. I land som USA og Storbritannia medførte det imidlertid en endring fra tidligere, og dette førte blant annet til at USA ikke sluttet seg til konvensjonen før i 1989.

### Nasjonal behandling

For det andre stiller konvensjonen opp et krav om *nasjonal behandling*, noe som stiller krav om at medlemsstatene gir verk fra andre land samme beskyttelse som nasjonale verk. Dette var det viktigste siktemålet med konvensjonen, og det som ble oppnådd var at statene ikke lenger kunne snylte på hverandres vernede verk. Konvensjonen er imidlertid ikke til hinder for at ulike stater har ulik grad av vern, kravet er kun at verk ikke forskjellsbehandles ut fra opprinnelsessted. Det er således et formelt likhetskrav det er snakk om, og ikke et materielt. Et unntak fra kravet om nasjonal behandling gjelder for vernetiden (se nærmere nedenfor). Dersom det gjelder ulik vernetid i verkets hjemland og landet der opphavsretten gjøres gjeldende, følger det av konvensjonen at det er den korteste perioden som er gjeldende. Verket får altså ikke forlenget sin vernetid ved å bli eksportert til andre land.

### Minimumsrettigheter

For det tredje stiller konvensjonen opp en del minimumsrettigheter, som medlemsstatene plikter å gi til sine opphavsmenn. Som navnet antyder kan disse rettighetene ikke reduseres i nasjonal lovgivning, men de kan derimot gjøres mer omfattende. Norge og de fleste øvrige vestlige land hadde allerede et vern som var en god del mer omfattende enn disse minimuskravene, og ble således ikke påvirket av disse. Dette stilte seg imidlertid annerledes for en stor gruppe utviklingsland, hovedsakelig i Afrika og Asia.

Bernkonvensjonen erklærer at alle arbeider bortsett fra fotografisk og kinematografisk materiale skal beskyttes minimum 50 år etter opphavsmannens død, men partene stilles fritt til å definere lengre beskyttelsesperioder, som f.eks. EU gjorde ved et direktiv fra 1993 («Directive on harmonising the term of copyright protection»). For fotografisk materiale setter Bernkonvensjonen en minimumsgrense på 25 års beskyttelse fra det tidspunkt fotografiet ble laget, og for kinematografisk material en minimumsgrense på 50 år etter første visning eller 50 år etter det kinematografiske materialet ble produsert, dersom materialet ikke er blitt vist innenfor disse 50 år.

## Eksterne lenker
*Bernkonvensjonen – norsk oversettelse på Kopinors hjemmeside
* Bernkonvensjonen, 1971-utgaven – engelsk utgave, indeksert og krysslenket til andre dokumenter
* Den nåværende utgave av Bernkonvensjonen
* WIPO
* Intellectual Property Protection Treaties