Moskusfe

**Moskusfe** (*Ovibos moschatus*) er et stort høyarktisk klovdyr (Artiodactyla) og eneste art i den monotypiske slekten ***Ovibos***, som videre inngår i tribuset sauer og geiter (Caprini) i oksefamilien (Bovidae). 

Arten er en overlever fra den pleistocene megafaunaen og har en gang i tiden levd over store deler av Eurasia og Nord-Amerika. I dag finnes moskusfe naturlig kun i høyarktiske deler av Canada og Grønland, der den spiller ei betydelig rolle for den høyarktiske tundraens økosystem. Moskusfe finnes i Norge, men her er den nå en fremmedart.

Per 2020 fantes det moskusfestammer på 55 ulike steder i verden. Dette er dokumentert i en studie om arten publisert i 2020. Moskusfe har blitt reintrodusert i seks områder i Alaska (i studien fra 2020 er disse områdene benevnt #1–#6), i Canada (#7) og på Grønland (#30–#38). Arten har videre blitt introdusert og relokalisert mange plasser i Eurasia, som til Dovrefjell (#42) i Norge og til Tajmyrhalvøya (#45) og Vrangeløya (#55) i Russland.

Det er gjort fossile funn av moskusfe i Norge. Funnene viser at arten eller en svært nær slektning må ha levd i Norge i siste istid, men den regnes altså ikke som en naturlig art i Norge lenger, selv om den er både ønsket og beskyttet av norske myndigheter. Det har ellers blitt gjort funn av fossiler etter to moskusfe i Spania, noe som bekrefter at arten for  siden fantes så langt sør i Europa som i fjellene Picos de Europa i Nordvest-Spania.

## Taksonomi

Moskusfe er den fysisk største arten i gruppen av sauer og geiter, men den ligner verken sau eller geit. Det ble lenge antatt at takin (*Budorcas taxicolor*) og moskusfe var nære slektninger, med bakgrunn i likheter i morfologiske og atferdsmessige trekk. Nyere forskning har imidlertid vist oss at likheten må skyldes et tilfelle av konvergent evolusjon. Slektskapet til de andre artene i gruppen er heller ikke spesielt nært, men nærmest står trolig tibetantilope (*Pantholops hodgsonii*).

Mange deler arten inn i to underarter, men noen autoriteter har reist spørsmål ved validiteten og regner kun med nominatformen. Hansen *et al.* (2018) har imidlertid avdekt tre distinkte genetiske linjer med moskusfe. Ei på fastlandet i Canada, ei på de kanadiske øyene nord for fastlandet, og ei på Grønland. Det ble også påvist at en stor flaskehalshendelse oppsto for omkring  siden, nær siste istids maksimum. Denne hendelsen isolerte bestanden i to grupper. Én sør for Den Laurentide iskappen og én nord for den. I tillegg ble det funnet bevis for sterke, suksessive grunnleggende effekter, som påførte bestanden et gradvis tap av genetisk mangfold, da moskusen koloniserte de høyarktiske øyene fra en ukjent nearktisk opprinnelse. Isolasjonen varte i minst .

Det er også påvist at det oppsto en flaskehalshendelse for cirka  siden, som førte til at populasjonen på de nordøstligste øyene i Canada splittet i to grupper, hvorav den ene koloniserte Grønland. Hendelsen passer inn med de tre linjene Hansen *et al.* (2018) har påvist. Det fantes imidlertid moskusfe på Grønland minst  før den siste flaskehalshendelsen oppsto, så ting tyder på at den opprinnelige populasjonen på øya kan ha blitt utryddet, og at Grønland har blitt rekolonisert minst én gang (trolig to). De eldste bevisene man har for moskusfe på Grønland dateres til cirka  før nåtid.

## Beskrivelse

Moskusfe er en kompakt og svært massiv art med et svært karakteristisk utseende, idet arten har en tydelig skulderpukkel og pels som er så langragget at den nesten når ned til bakken rundet hele dyret. Arten bærer hodet lavt og kroppen er så massiv at nakken ikke synes. Begge kjønn har kraftige hornplater i pannen og bærer karakteristiske horn, som krummer ned og ut som en U langs kinnene på dyret. Oksens horn er tykkere enn kuas. Arten utviser tydelig kjønnspreg, idet oksene blir en god del større enn kuene. Oksen har dessuten en sterk musklignende duft.

Moskusfe blir normalt omkring  lange og har kort hale, som typisk måler omkring . Ekstremitetene er forholdsvis korte, men kraftige. Skulderhøyden ligger omkring  og vekten omkring , selv om enkelte individer kan bli større (i fangenskap opp mot ). Underarten som finnes i Norge og Sverige veier  på det meste.

Den karakteristiske pelsen består av to lag. Under de langraggete mørkebrune dekkhårene finnes et isolerende lag av lys grå underull. Vinterpelsen røytes i store laser på vårparten.

Moskusfe overlever i kraft av to underarter; *O. m. wardi* og *O. m. moschatus*. *O. m. wardi* har størst utbredelse og er mest tallrik av dem, og så langt man vet er det bare denne underarten som har blitt introdusert til andre land (blant annet Norge). Det er også påvist at denne underarten består av to distinkte klaner; en som lever på de kanadiske øyene og en som lever på Grønland. *O. m. moschatus* blir noe større enn ssp. *wardi* og finnes kun på fastlandet i Canada, men den fantes opprinnelig også såvidt i Alaska. Det var imidlertid underarten *wardi* kanadierne reintroduserte til fastlandet i Yukon.

## Inndeling
Inndelingen følger *Bovids of the World: antelopes, gazelles, cattle, goats, sheep, and relatives*.

* Artiodactyla, klovdyr
** Bovidae, kvegfamilien
*** Antilopinae, (antiloper, gaseller og deres nærmeste slektninger)
**** Caprini, sauer og geiter
***** *[[moskusfe|Ovibos]]*
****** *[[moskusfe|O. moschatus]]*, moskusfe
******* *O. m. wardi*, grønlandsmoskusfe er utbredt i arktisk Canada og på øyene, samt nord og nordøst på Grønland (#39–#41). Reintrodusert i Alaska (#1–#6), Yukon (#7) og Vest-Grønland (#30–#38) og introdusert flere steder (blant annet i Norge og Russland)
******* *O. m. moschatus* (nominatformen), fastlandsmoskusfe er bare utbredt i Nordvestterritoriene (#8–#11) og på fastlandet (#12–#16) i Nunavut (5 populasjoner)

## Atferd

Moskusfe klatrer lett i bratt terreng og kan bevege seg svært hurtig, til tross for størrelsen og de relativt korte lemmene. Det tradisjonelle habitatet består imidlertid mest av flat arktisk tundra og slake skråninger og store fjellplatåer i et høyarktisk klima.

Moskusfe er sosiale dyr som opptrer i flokk ledet av en dominant, eldre okse. Flokkene kan telle opp mot 100 individer, men familiegrupper på  dyr er mer typisk. Okser som ikke inngår i familegrupper kan danne ungkarsgrupper. I Norge danner arten typisk grupper på  dyr. I tillegg til den dominante oksen består gjerne gruppen av  voksne kuer og eventuelt deres avkom.

Arten eter gress som dyra beiter på tundraen. Gruppene av dyr kan daglig bevege seg omkring  mellom beiteplassene. Perioder med beiting avløses regelmessig av hvile, og hver hvileperiode varer typisk i cirka . Om sommeren kan moskusfe søke til våtere områder med gunstigere beiteforhold, inkludert elvedaler. Når vinteren kommer trekker imidlertid dyra mot høyereliggende fjellplatåer med mindre snø og gunstigere beiteforhold som følge av mer vind. Sommer- og vinterbeiter ligger sjelden mer enn cirka  fra hverandre. Moskusfe har spesielt utformede klover på frambeina, en adapsjon som setter dyra i stand til å grave seg gjennom snø og is for å nå ned til maten.

Moskusfe har få naturlige fiender, andre enn mennesker , arktisk ulv  og en gang i blant isbjørn . Om moskusfe blir konfrontert av store rovpattedyr eller mennesker, stiller dyra seg opp med fronten mot angriperne, tett sammenpresset med kalvene klemt imellom. Hvis de omringes, danner de en solid ring og kan angripe trusselen. Når de blir trakassert, presser de seg sammen, men kan noen ganger etterlate svake dyr som lettere blir drept av ulv og lignende.

I paringstiden konkurrerer de største oksene om retten til å pare seg, og vinneren vil forsvare gruppen og forsøke å jage andre hanner vekk. Kuer når kjønnsmodenhet omkring  gamle, mens okser først blir kjønnsmodne omkring  gamle. Kuer går drektige i cirka , hvoretter hun typisk føder kun én kalv i perioden april–juni, og bare sjelden to. Kalven avvennes etter cirka  måneder, men den kan spise gress allerede én uke etter fødselen.

### Dødsårsaker

Moskusfe kan bli omkring  gamle. Som oftest dør de på grunn av næringsmangel, når fettlaget på kroppen ikke holder gjennom vinteren. Noen dyr drukner også, om isen brister når de passerer over ei elv eller lignende. Moskusfe kan også bli offer for store rovpattedyr eller omkomme som følge av skader etter kamper med andre artsfrender.

## Utbredelse
Moskusfeet er naturlig utbredt i det høyarktiske Canada og Grønland. Bestanden som fantes i Alaska ble utryddet mot slutten av 1800-tallet og på begynnelsen 1900-tallet, men arten har siden blitt reintrodusert dit. Den har også blitt importert til Nord-Europa og Asia, inkludert Norge og Russland. Til Norge kom moskusfeet i 1931 fra Grønland og har siden også blitt etterfylt. Moskusfeet var nær ved utryddelse ved et punkt, men har kommet seg igjen etter å ha blitt beskyttet mot jakt. Fem dyr vandret i 1971 fra Dovre til grensetraktene mellom Funäsdalen i Sverige og nord i Femundsmarka i Norge, den dannet grunnlaget for en liten flokk som fremdeles er i området. 

### Bestandstall
Bestandstall publisert i 2020 antyder en totalbestand på nær  individer, fordelt i 55 nummererte lokasjoner, men dyr i fangenskap er ikke medregnet. Av disse utgjør   individer og   individer.

Den russiske populasjonen på Tajmyrhalvøya (#45) har vokst betydelig og teller nå  individer, mens populasjonen på Vrangeløya (#55) teller cirka  individer. I alt finnes det nå 12 populasjoner (#44–#55) med moskusfe i Russland, hvorav én i Anabarski på  individer og én i Bulunski (#49) på 700 individer. Den norske populasjonen (#42) har vært relativt stabil, og målsetningen er å ha en vinterbestand på cirka 200 dyr. Den svenske populasjon (#43) var på sitt mest tallrike i 1980-årene, med 34 individer, men siden sank antallet. Rundt 2013 var bestanden i Härjedalen nede i seks individer. På vårparten i 2013 ble imidlertid ei moskusku fra moskussenteret i Tännäs sluppet inn i gruppa, som per 2017 talte ti individer. Av dagens bestand er det seks okser, tre kuer og én kalv.

### Moskusfe i Norge

I 1913 fant arbeiderne som anla jernbanen over Dovrefjell to fossile ryggvirvler fra moskusdyr i et grustak nær Berkåk i Rennebu. Dette førte til idéen om å innføre moskus til Norge fra Grønland. Den første utsettingen i verden ble gjort på Gurskøy utenfor Ålesund i 1925-1926. Dette var moskus fanget av norske selfangstskuter på Grønland. Dyra mistrivdes på øya og døde til slutt ut der. Et forsøk på å introdusere moskusoksen til Svalbard mislyktes også. 17 dyr ble satt ut i 1929 ved Adventfjorden på Vest-Spitsbergen. I 1940 var stammen oppe i 50 dyr, men i 1970-årene forsvant hele stammen. I september 1932 gjorde polarforskeren Adolf Hoel nok et forsøk med import av 10 moskus til Dovrefjell. Denne stammen overlevde fram til andre verdenskrig, da de ble jaktet på og utryddet. I 1947 og senere ble nye dyr satt ut. En liten gruppe moskuser fra Dovrefjell vandret i 1971 inn over riksgrensen til Sverige og etablerte seg i Herjedalen, hvorved en svensk stamme ble etablert.

Den norske populasjonen på Dovrefjell forvaltes i et  stort område og besto av cirka 300 dyr sommeren 2012. Siden 1999 har bestanden stort sett vært økende, men den fikk seg imidlertid en knekk ved utbrudd av virussykdommen munnskurv sommeren 2004. 15 kalver døde som følge av denne sykdommen, og totalt 29 dyr døde i løpet av året. En del dyr drepes også som følge av togpåkjørsler på Dovrebanen. Bestanden er delt i flokker som befinner seg i Nystuguhøområdet, Kollaområdet og Hjerkinn skytefelt. Om sommeren trekker de ned mot Driva hvor det er saftige gressbeiter. De siste årene har det vært et mål å holde vinterbestanden på cirka 200 dyr, i tråd med forvaltningsplan, noe som har resultert i bedret dyrehelse.

Selv om moskusfe hører hjemme på tørr arktisk gresstundra, ser den ut til å klare seg godt på Dovrefjell. Beitene er imidlertid marginale med lite gress tilgjengelig om vinteren (moskusen spiser kun gress, ikke lav som reinen), og over noe tid må man regne med innavlsdepresjon i en så liten bestand med opphav i et fåtall dyr.

Moskusfe kan oppfattes som godmodige og harmløse, men det er et ytre som lyver. I motsetning til andre dyr i Norges fauna kan de velge å angripe i stedet for å flykte om de føler seg truet. Det er kjent et dødsfall som følge av at en mann ble stanget av moskus i Åmotsdalen i 1964. Normalt bruker moskusen pannebrasken i slike tilfelle. Skadene begrenser seg da til blåmerker, bløtvevsknusninger og/eller brudd. Det har vært en del slike tilfeller der folk har gått for nær. Det anbefales å holde en avstand på minst 200 meter til disse dyrene, og helst gå med guide. Det er i dag så mange som går i terrenget for å se moskus at det truer villreinen i området - de som går uten guide er det største problemet. Nasjonalparkstyret ønsker tiltak for å begrense denne ferdselen. Det er også etablert en egen «moskussti», som skal hindre konflikt med villreinen.

I tillegg til stammen på Dovrefjell hadde Universitetet i Tromsø noen dyr på Ryøya utenfor Tromsø fra 1981 til 2018.

## Referanser




## Eksterne lenker
*