open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Carlos Sastre

**Carlos Sastre Candil** (født 22. april 1975 i Leganés) er en spansk tidligere profesjonell syklist. Sastre ble regnet som en sterk og stabil klatrespesialist. Han vant Tour de France i 2008, og kom på fjerdeplass i 2006, og på andreplass i Vuelta a España 2007.

Han fullførte alle tre Grand Tourene i 2006 og i 2010. I 2010 ble han første rytter på 19 år som endte blant de 20 beste i alle tre rittene.

## Meritter

;2000
:Vuelta a España: 8.-plass sammenlagt
::Vinner av klatretrøya
;2001
:Vuelta a Burgos: Etappeseier
:Tour de France: 20.-plass sammenlagt
;2002
:Giro d'Italia: 38.-plass sammenlagt
:Tour de France: 10.-plass sammenlagt
;2003
:Tour de France: 9.-plass sammenlagt
::1 etappeseier
;2004
:Tour de France: 8.-plass sammenlagt
;2005
:Tour de France: 21.-plass sammenlagt
:Vuelta a España: 3.-plass sammenlagt
;2006
:Giro d'Italia: 43.-plass sammenlagt
:Tour de France: 4.-plass sammenlagt
:Vuelta a España: 4.-plass sammenlagt
;2007
:Tour de France: 4.-plass sammenlagt
:Vuelta a España: 2.-plass sammenlagt
;2008
:Tour de France: 1.-plass sammenlagt
:: Klatretrøya (Vant den etter at Bernhard Kohl ble dopingtatt)
::1 etappeseier
:Vuelta a España: 3.-plass sammenlagt
;2009
:Giro d'Italia: 4.-plass sammenlagt
::2 etappeseiere
:Tour de France: 17.-plass sammenlagt
;2010
:Giro d'Italia: 8.-plass sammenlagt
:Tour de France: 20.-plass sammenlagt
:Vuelta a España: 8.-plass sammenlagt
;2011
:Giro d'Italia: 30.-plass sammenlagt
:Vuelta a España: 20.-plass sammenlagt

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Brekke bru

**Brekke bru** er ei bjelkebro på europavei 16 i Aurland kommune i Vestland. Brua krysser Flåmselva like sør for Flåm. Brua er 255 meter lang og har 9 spenn.

## Se også
*Flenjatunnelen
*Fretheim bru

*Liste over broer i Norge
*Liste over broer i Norge etter lengde

## Eksterne lenker
* Brua kan ses nede i venstre hjørne på bildet.
Vangsvik

**Vangsvik** er ei bygd som ligger i Senja kommune i Troms på den sørlige delen av øya Senja, med utsikt over Solbergfjorden mot fastlandet. Vangsvik var administrasjonssenter for tidligere Tranøy kommune.

## Befolkning og geografi
Vangsvik har ca. 350 innbyggere. Det er bebyggelse stort sett hele den 5&nbsp;km lange veien bygda strekker seg, fra Hamna i vest til Rubbestad i øst. Folketallet går i bølger, og en senere trend viser tendenser til tilflytting av nye innbyggere. Bygda er godt plassert i forhold til Senjas rike friluftsliv. Tradisjonelt har man levd av kombinert fiske og jordbruk, men per i dag er fiskerbonden utdødt. Siste rest av jordbruksvirksomhet i dag er noe gressproduksjon. Vangsvik ligger sydvendt, og har et karakteristisk og lunt klima.

## Næring
Vangsvik er eget poststed med postnummer 9304. Base for hjemmesykepleien ligger her. 
 
Bygda har kolonialbutikk. Tidligere hadde Senja Rutebil sitt hovedkontor og buss-stasjon i Vangsvik. Annen næringsvirksomhet i bygda var bilverksted (Senja Rutebil), bensinstasjon og møbeltapetserer. På Rubbestad, ca. 3&nbsp;km øst for sentrum av Vangsvik, ligger et av Norges største landbaserte oppdrettsanlegg.

## Skole, kirke, kultur og fritid
I Vangsvik ligger Vikstranda barne- og ungdomsskole. Skolen har gymsal og svømmebasseng. Bassenget er ideelt sett i drift 6 mnd hvert kalenderår. Bygda har også barnehage.

Vangsvik kirke er fra 1975. I tillegg har bygda samfunnshus, sanitetsbygg, eldreboliger og småbåthavn for lystbåter. I tillegg er det mange aktive lag og foreninger i bygden, blant annet for båtinteresserte, musikk og kultur, og innen idrett for ridning, ski, fotball og orientering.

## Kommunikasjon
Vangsvik har forbindelse med fylkesvei 860 via den 2,5&nbsp;km lange Fv 225. I tillegg strekker Fv 227 seg fra sentrum av bygda og østover til Rubbestad. Fra Vangsvik er det 18&nbsp;km (15-20 min. med bil) til nærmeste by, Finnsnes, som er kommunikasjonshavn for Hurtigruten og hurtigbåt til Tromsø og Harstad. Senja Rutebil har flere daglige bussavganger mellom Vangsvik og Finnsnes. Til nærmeste flyplass, Bardufoss lufthavn, er det 62&nbsp;km (ca. 1 time med bil).

## Vikstranda grunnkrets
Vangsvik utgjør sammen med Rubbestad **Vikstranda grunnkrets**. Grunnkretsen tilhører Delområde Tranøy. Vikstranda grenser i vest til Tranøybotn og Øverbotn, i nord til Solli og i øst til Russevåg i Lenvik. I sør ligger Solbergfjorden. Areal: 10,43&nbsp;km².

Innbyggertall i grunnkretsen:
Erik Kristen-Johanssen

**Erik Kristen-Johanssen** (født 13. mars 1901 i Oslo, død 30. januar 1976) var en norsk jurist og teatermann.

Han var sønn av regjeringsadvokat Kristen Johanssen, og studerte jus i utlandet. Han drev som forretningsmann, før han under andre verdenskrig kom i statens tjeneste, først ved Forsyningsdepartementet i London, og deretter ved handelsavdelingen ved ambassaden i Washington D.C.

Han hadde alltid hatt stor interesse for drama og scenekunst, og begynte som økonom ved Det Nye Teater i 1946. I 1948 ble han økonomidirektør ved Nationaltheatret, og i perioden 1961–1967 var han Nationaltheatrets teatersjef.

Han fikk i sin tid innredet og åpnet Amfiscenen, og brakte forfattere som Samuel Beckett og Eugen Ionescu til norske scener.

Erik Kristen-Johanssen var gift med skuespillerinne Else Ulrikke (Mojo) Grieg Muller fra Bergen, datter til Ludvig Müller.

## Referanser
Emissær

**Emissær** (av latin *emittere* via fransk *émissaire* betyr *utsending*) er en yrkestittel som i Norge brukes om legmanns-predikanter innenfor misjonsorganisasjonene innenfor Den norske kirke. Som regel hadde en emissær ingen annen teologisk utdannelse enn hel- eller halvårskurs på bibelskole.

Nesten uten unntak ble emissærene rekruttert fra *folket*, det vil si fra et sosialt sjikt av gårdbrukere, fiskerbønder, jordarbeidere og håndverkere. Fra ca. 1860-1960 var det vanlig at en emissær arbeidet som predikant i vinterhalvåret, og utførte sitt andre arbeid om sommeren. Emissæren reiste fra sted til sted og holdt møteuker, som oftest på bedehus på små steder. På den måten kom han i nær kontakt med folk som var engasjert i misjon. Om det var god respons på møtene, kunne han bli stående i vekkelse i mange uker. I samtale med enkeltpersoner øvet emissæren  sjelesorg og på møtene talte han til omvendelse. 

Emissærer som reiste for indremisjonsorganisasjoner var i sitt arbeid opptatt av vekkelse og av å styrke bedehusforsamlingene. Om de reiste for ytremisjonsorganisasjoner var de i tillegg opptatt av å samle inn midler til å drive ytremisjonsarbeidet.

I løpet av etterkrigstiden, mellom 1950 og 1980 skjedde et hamskifte i de lavkirkelige organisasjonene i Norge. Målgruppen i bedehusene ble mindre styrt av årsrytmen i gårdsarbeidet, og personalpolitikken tilsa i større grad fulle stillinger. Organisasjonene styrket kretsadministrasjonen, og etablerte dedikerte stillinger for deler av virksomheten, som *barne- og ungdomsarbeidet*. I noen tilfeller ble tjenesten som emissær integrert med administrativt arbeid. I den samme perioden endret reiselivet seg i Norge, og det var ikke lenger naturlig og nødvendig å *reise* i flere uker av gangen. 

En skildring av emissærlivet er gitt i Edvard Hoems dokumentarroman *Mors og fars historie* (2005).

## Noen emissærer
*Leonard Gudmundsen
*Hans Nielsen Hauge
*Knut Hoem
*Inge Hyld
*Jesper Krogedal
*John Olav Larssen
*Lars Sæter
*Ingvald Tøndel
*Peder Andersen Moen

## Litteratur
*Inge Hyld. *Emissæren – Reisende i trosartikler*. Luther forlag, 2006 ISBN 82-531-3332-4
Én Verden

**Én Verden** er den norske avdelingen av *[[World Federalist Movement]]* (WFM). WFM er en internasjonal, tverrpolitisk og uavhengig organisasjon med 23 medlemsorganisasjoner i 21 land. WFM har konsultativ status i  FNs økonomiske og sosiale råd. *Én Verden* har som formål å bygge og styrke FN med mål om å skape én verdensføderasjon. Slagordet til foreningen er «Fred gjennom verdenslov».

## Program
*Én Verden* arbeider for fred og for en verden som bygger på internasjonal lov og rett. Organisasjonen arbeider både nasjonalt og internasjonalt for å støtte FNs arbeid for fred og sikkerhet, for respekt for menneskerettighetene, for beskyttelse av jordas felles miljø og for det globale rettssamfunn.

*Én Verdens* aktivitet er rettet inn mot studier av ulike regionale konflikter, møter og seminarer om verdensføderalisme, FN og menneskerettigheter, oppbygging av demokratiske rettsstater, samt deltagelse i samarbeidende organisasjoners aktiviteter.

Forside på tidsskriftet *En Verden* desember 1955, med redaksjon i Riddervoldsgate 10, pris 50 øre: «*Enten verdensstyre eller [[atomkrig]] - annet alternativ foreligger ikke*», sier *Én Verdens* formann, Odd Nansen. «*Både [[Nato]] og visse andre regionale sammenslutninger er jo uttrykk for en blokkdannelse som vil falle bort når verdens-[[føderalisme]]n blir virkelighet. Men...[[Atlanterhavspakten]]s charter punkt 2 gjelder det kulturelle samarbeide. Men de fleste og tilsynelatende Natos egne folk legger nesten all vekt på den militære side av organisasjonen. Det er trist, for vi kunne  kanskje slette ut mange motsetninger hvis vi legger mer vekt på det kulturelle samarbeidet i Nato.*»

## Styret
Styret i Én Verden som ble valgt på årsmøtet i 2008, gjenvalgt 2010:
*Leder: Kjartan Almenning
*Nestleder: Boye Bjerkholt
*Styremedlemmer:
**Magnus Rønneberg Ruud
**Lars-Henrik Paarup Michelsen
**Egil Heinert

## Rådet
* Tidligere statsråd Odd Einar Dørum (president)
* Politisk rådgiver Knut-Roger Andersen (visepresident)
*Rådsmedlemmer:
**Tidligere stortingsrepresentant Bente Bakke
** Dr. philos Knut G. Berdal
**Advokat Leon Bodd
**Oberstløytnant Britt Tove Berg Brestrup
**Rektor Anne Brynildsrud
**Seniorforsker Asbjørn Eide
**Klinikkleder Britt Ingeborg Eide
**Professor Edel O. Elvevoll
**Advokat Trond Vegard Sagen Eriksen
**Lars Finstad
**Bydelsleder Elin Horn Galtung
**Tidligere stortingsrepresentant Ingvald Godal
**Professor Arnfinn Graue
**Direktør Knut Gussgard
**Helsedirektør Lars E. Hanssen
**Seniorforsker Sverre Lodgaard
**Generalmajor Kristin Lund
**Stortingsrepresentant Inge Lønning
**Statsviter Tom Espen Møller
**Trond Nordahl Pedersen
**Politisk rådgiver Eivind Vad Petersson
**Avdelingssjef Kaare Sandegren
**Stortingsrepresentant Jan Tore Sanner
**Pensjonist Rolf J. Schoder
**Professor Jarle Simensen
**Gunnar Tore Stenseng
**President Thorvald Stoltenberg
**Politisk rådgiver Ingvild Næss Stub
**Generalløytnant Martin O. Vadset
**Studieleder Grethe Vernø
**Rektor Vera Welle

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*  World Federalist Movement – Institute for Global Policy
Loftesnesbrui

**Loftesnesbrui**, eller **Loftesnesbrua**, er ei nettverksbuebru fundamentert på peler på riksvei 5 i Sogndal i Vestland. Den åpnet i 2017 til erstatning for stedets første bru fra 1958. Brua krysser Loftesnessundet mellom Sogndalsfjorden og Barsnesfjorden, og er 194 meter lang og kostet om lag 300 millioner kroner. Hovedspennet er 84 meter og buen er 107 meter, med seilingshøyde 9 meter. Hvert kjørefelt er 3,25 meter og gang- og sykkelveien er 3 meter bred. Brufundamentet hviler på 28 stålpæler stampet ned i fjordbunnen. En nettverksbuebro skiller seg fra en vanlig buebro ved at hengestengene går på skrå og dermed krysser hverandre i et nettverk. Konstruksjonen gir en god fordeling av belastningen og tillater slakkere bue over vegbanen.

## Tidligere bro
Alt i 1877 ble det utarbeidet planer for ei trebru over sundet mellom Nes og Loftesnes. Først da Stortinget i 1938 bevilget penger til vei mellom Loftesnes og Kaupanger, ble planene om bru igjen vurdert. Et nytt utkast ble laget, men andre verdenskrig kom i veien. Først i 1954 begynte de igjen å arbeide for å få bru over sundet. 25. november 1958 ble Loftesnesbrua offisielt åpnet.
Loftesnesbrua som kom i 1958 erstatta ei ferge. Ferga hadde sin siste tur i november 1958. Det siste året frakta ferga 32.000 biler og 126.000 passasjerer. Den korte strekningen mellom Loftesnes og Nes har knyttet sammen bygdene i indre sogn i lang tid. I 1875 ble Ole O. Loftesnes tilsatt som den første faste fergemannen av kommunestyret. Denne første personferga ble i 1938 erstattet av ei bilferge.

Brua fra 1958 var 210,5 meter lang, med lengste spenn er 72 meter. Seilingshøyden var 15 meter, og brua hadde i alt 6 spenn. Loftesnesbrua ble åpnet 25. november 1958. Den var det første bompengeprosjektet i Sogn og Fjordane. Brua var nedbetalt etter 6 år med bompenger. Dette var en ei stålfagverksbru som ble revet i 2017/2018. Stålkonstruksjonen veide 250 tonn og var i bra stand da den ble revet. Brua hadde fortau på 75&nbsp;cm, skarp krumming og endte i et uoversiktlig kryss med fylkesvei 55. 

## Bru i 2017

I desember 2017 ble brua fra 1958 erstattet med en bru med større trafikkapasitet og bedre plass til fotgjengere og syklister. Den gamle brua ble deretter revet. Den nye brua har en slakere profil enn den gamle som hadde en mindre radius på veibanens vertikale krumming. Den nye brua ble bygget  rett ved siden av den gamle og lenger ut i fjorden. Ved tilknytning til fylkesvei 55 på nordsida er det anlagt rundkjøring til erstatning for det tidligere T-krysset. Seilingsløpet er 25 ganger 10 meter. Stålkonstruksjonen ble laget ved et verft i Polen, fraktet med båt til Sogndal og heist på plass i februar 2017. Den største enkeltdelen som ble løftet på plass i ett stykke, var 430 tonn. I 2018 vant brua folkets pris på European Steel Bridge Award.

## Se også
*Liste over broer i Norge
*Liste over broer i Norge etter lengde

## Fotnoter


## Referanser


## Eksterne lenker
* Sogn og Fjordane fylkesarkiv: Frå ferje til bru over Loftesnessundet
* NRK Sogn og Fjordanes fylkesleksikon: Ferje og bru over Loftesnessundet
Malcolm Anderson

**Malcolm «Mal» Anderson** (født 3. mars 1935 i Theodore i Queensland) er en tidligere profesjonell australsk tennisspiller.

Anderson tilhørte verdenseliten blant amatørspillerne under senere halvdelen av 1950-tallet, som best var han 1957&ndash;58 da han var nummer 2 på rankingen. Han vant fire Grand Slam-turneringer, én i single og to i double og én i mixeddouble i løpet av sin tenniskarriere. 

I 1957 vant han, som første useedede spillere, US Open gjennom å beseire sin landsmann Ashley Cooper med (10-8, 7-5, 6-4) i finalen. Tidligere i samme sesong hadde han vunnet French Open i double. Han var også i singlefinalen i Australian Open både 1957 og 1958 men tapte begge gangene til Ashley Cooper og også i finalen i US Open i 1959 måtte han se seg beseiret av samme Cooper. 

Han ble profesjonell i 1959 og var dermed utestengt fra Grand Slam-turneringene. I 1968 signerte han proffkontrakt med World Championship Tennis (WCT) og han vant som WCT-proff 7 singletitler på 1970-tallet.

Som profesjonell spillere vant han i 1973, i en alder av 37 år, doubletittelen i Australian Open sammen med John Newcombe.

Anderson var også med på det australske Davis Cup-laget i årene 1954, 1957&ndash;58 og 1973, han spilte 19 Davis Cup-kamper hvorav han vant 13. 

Malcolm Anderson ble i 2000 opptatt i International Tennis Hall of Fame.

## Grand Slam-titler
*  **[[Australian Open|Australske mesterskapet/Australian Open]]**
** Mixeddouble – 1957
** Double – 1973 (sammen med John Newcombe)
*  **[[French Open|Franske mesterskapet]]**
** Double – 1957
*  **[[US Open (tennis)|Amerikanske mesterskapet]]**
** Single – 1957 (han beseiret Ashley Cooper med 10-8, 7-5, 6-4 i finalen)

## Referanser

## Eksterne lenker
*
Borre Golfbane

**Borre Golfbane** ble åpnet med ni hull i 1990 og har i påfølgende år blitt utvidet til en bane med 18 hull. I 2005 ble ni nye hull åpnet, og disse ble flettet inn sammen med de ni første hullene langs Borrevannet.

Borre Golfbane arrangerte Challenge Tour-turneringen Karsten Ping Norwegian Challenge Tournament i 1994 (sponset av Karsten Solheim), den første profesjonelle golfturneringen på norsk jord, og igjen i 1998, da under navnet Netcom Norwegian Open.

## Banen

Borre Golfbane består av en parkbane med 18 hull. Den er par 73 og  meter lang fra bakerste utslagssted.

## Eksterne lenker

* Borre Golfbane
Christopher Ruddy

**Christopher Ruddy** (født 1965) er en amerikansk journalist. Han er administrerende direktør og majoritetseier av Newsmax.com, en konservativ nyhetstjeneste på Internett.

Ruddy er fra Long Island i New York og har arbeidet i blant annet New York Post før han i 1998 startet Newsmax Media, selskapet som driver Newsmax.com og som gir ut månedsmagasinet «Newsmax Magazine». I 1999 kåret Newsweek ham til en av USAs 20 mest innflytelsesrike personer i media.

## Referanser
Australian Open 1974

**Australian Open 1974** var en tennisturnering som ble spilt på utendørs gressbaner ved Kooyong Lawn Tennis Club i Melbourne i Australia og ble arrangert fra 26. desember 1973 til 1. januar 1974. Det var den 62. utgaven av Australian Open og årets første Grand Slam-turnering. 

## Menn
### Kvartfinaler

### Semifinaler

### Finale

## Kvinner
### Kvartfinaler

### Semifinaler

### Finale

## Eksterne lenker
* ITF Menn , Kvinner
Marta Norheim

**Marta Norheim** (født 1955) er en norsk journalist, litteraturkritiker, programleder og sakprosaforfatter. Hun var ansatt i NRK fra 1987 til 2024.

Norheim er utdannet cand.philol. med hovedfag i nordisk. Hovedfagsoppgaven hadde tittelen «Diktarkrise – krisedikting. Forfattarrolle i og utanfor bøkene *Myten om Wu Tao-tzu* av Sven Lindqvist og *Herr Gustafsson själv* av Lars Gustafsson».   

Hun ble ansatt i NRK i 1987 og spesialiserte seg etterhvert som litteraturkritiker. I NRK P2 leverte hun blant annet samfunnskommentar i *[[P2-kommentaren]]*, var programleder i *[[P2-lytternes romanpris]]* samt medvirket fast i program som *Askeladden*, *Kritikertorget* og *Boktilsynet*. Hun var også programleder for TV-programmet *[[Kulturoperatørene]]* som gikk på NRK på slutten av 1990-tallet. Hun sluttet i NRK i 2024 etter uenighet om bruk av terningkast i litteraturanmeldelser. Hun begynte samme år som bokanmelder hos *[[Morgenbladet]]*.

Norheim har mottatt flere priser, deriblant Kritikerprisen (2002), Dalgards kritikarpris (2009) og Språkrådets pris for «fremragende nynorsk» (2012).

## Bibliografi
* 2007 *Røff guide til samtidslitteraturen* 
* 2011 *Friksjonar: essay frå kulturelle grenseområde* 
* 2017 *Oppdateringar frå lykkelandet* 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Harry Fetts vei (Oslo)

**Harry Fetts vei** (3-7, 2-12) er en vei på Høyenhall i bydel Østensjø i Oslo. Den går fra Østensjøveien og sørover tilbake til Østensjøveien. Veien fikk sitt navn i 1965 og er oppkalt etter kunsthistorikeren, riksantikvaren og fabrikkeieren Harry Fett (1875&ndash;1962), som hadde sin fabrikk og bolig i denne veien. Christinedal i nr. 10 ble vedtatt fredet i 2016. Veien het tidligere Ringveien og Gamle Østensjøvei.

## Referanser


## Litteratur
*
Philippe Leclerc de Hauteclocque

**Philippe Leclerc de Hauteclocque** (født 22. november 1902  i Belloy-Saint-Léonard i Somme, Frankrike, død 28. november 1947 ved Colomb-Béchar i Algerie) var en fransk general under andre verdenskrig. Den franske stridsvognen Leclerc er oppkalt etter ham.

Han ble døpt Philippe François Marie, comte de Hauteclocque, men forandret navnet sitt i 1945 til sitt alias i den franske motstandsbevegelsen. I Frankrike er han kjent som maréchal Leclerc.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Leclerc var sønn av Adrien, greve av Hauteclocque (1864–1945) og Marie-Thérèse van der Cruisse de Waziers (1870–1956). Fornavnet Philippe var en oppkalling etter en av hans forfedre som var blitt drept av kroater i 1635. Han studerte ved École spéciale militaire de Saint-Cyr og ble uteksaminert i 1924.

### Karriere
Han ble utnevnt til kaptein i 1937, brigader i 1941 og generalmajor i 1943.

Under andre verdenskrig sluttet han seg til de frie franske styrkene etter Frankrikes fall. Han ble utnevnt til major og beordret til Fransk Ekvatorial-Afrika som guvernør av Fransk Kamerun fra 29. august 1940 til 12. november 1940. Han kjempet mot Vichy-franske styrker i Tsjad og deltok i felttoget i Nord-Afrika.

Da D-dagen kom ledet han den 2. frie franske panserdivisjon, som befridde Paris. Han tok imot Dietrich von Choltitz' overgivelse av byen. 2. frie franske panserdivisjon befridde deretter Strasbourg og da krigen i Europa sluttet sto de i Berchtesgaden, også kjent som Hitlers Ørnerede. Han ble deretter utnevnt til øverstkommanderende over de franske styrkene i stillehavsområdet og var Frankrikes representant under den japanske kapitulasjonen. I mai 1945 ble han tildelt Æreslegionen. Han ble også utnevnt til Frigjøringsordenen.

Som fransk øverstkommanderende i Indokina ledet han de franske styrkene i Det franske ekspedisjonskorps i Det fjerne østen under begynnelsen av første indokinesiske krig og mente man skulle forhandle med Viet Minh, da forhandlingene mislyktes ble han erstattet med Jean-Etienne Valluy.

Han døde i et flykrasj ved Colomb-Béchar i Algerie.

## Referanser


## Litteratur
* Jean Compagnon: *Leclerc, Maréchal de France*. Flammarion, Paris 1994, ISBN 2-08-066889-7.
* Didier Corbonnois: *L’odyssée de la colonne Leclerc. Les Français libres au combat sur le front du Tchad, 1940-43*. Editions Histoire et Collections, Paris 2003, ISBN 2-913903-85-1.
* Maja Destrem: *L'aventure de Leclerc*. Fayard, Paris 1984, ISBN 2-213-01419-1.
* Christine Levisse-Touzé: *Philippe Leclerc De Hauteclocque, la légende d'un héros*. Paris Musées, Paris 2002, ISBN 2-87900-723-2.
* Jean-Christophe Notin : *Leclerc*. Perrin, Paris 2005, ISBN 2-262-02173-2.
Haxthausens gate (Oslo)

**Haxthausens gate** (1-15, 2-10) er en gate på Frogner i Oslo. Den går fra Frognerveien til Gyldenløves gate. Gaten fikk sitt navn i 1879 og er oppkalt etter general Frederik Gottschalk von Haxthausen (1750&ndash;1825) som bodde på og eide Lille Frogner.

## Referanser


## Litteratur
* 

## Eksterne lenker
*
Bergsliens gate (Oslo)

::::*Se [[Bergsliens gate|pekerside]] for andre forekomster av Bergsliens gate.*
**Bergsliens gate** (1-13, 2-14) er en gate i Homansbyen i Oslo. Den går fra Sporveisgata til Underhaugsveien i et dobbelt løp, slik at den danner en firkant. Gaten fikk sitt navn i 1901 og er oppkalt etter billedhuggeren Brynjulf Bergslien (1830&ndash;1898). Gaten het i perioden 1891–1901 *Firkanten*.

## Referanser


## Litteratur
* Oslo byleksikon
Engøybrua

**Engøybrua** er ei buebro på fylkesvei 4566 i Stavanger i Rogaland. Brua er bygget i betong og krysser Engøysundet mellom Sølyst og Engøy. Brua er 387,5 meter lang. Lengste spenn er 100,5 meter. Engøybrua ble åpnet 16. mai 1972 og er en del av veiforbindelsen til øya Hundvåg.

## Se også
*Liste over broer i Norge
*Liste over broer i Norge etter lengde

## Referanser
Biskop Jens Nilssøns gate (Oslo)

**Biskop Jens Nilssøns gate** (5-23B, 10-28) er en gate på Etterstad i Oslo. Den går fra /Strømsveien og sørover mot Hovedbanen. Etterstadsletta starter fra denne gata og går i en bue før den ender i en andre enden av Biskop Jens Nilssøns gate. Gaten grenser mot Etterstadparken.

Gaten fikk sitt navn i 1951 og er oppkalt etter skolemann og biskop Jens Nilssøn Frendesonius (1538&ndash;1600). Nilssøn brukte Vålerenga hovedgård som sommerbolig.  

## Referanser


## Litteratur
* Oslo byleksikon
MultiMediaCard

**MultiMediaCard** (**MMC**) er en minnekorttype lansert i 1997 av Siemens og SanDisk.

Kortet har dimensjonene 24 &times; 32 &times; 1,4 mm, og ble levert med kapasitet opp til 32 GB.

Fysiske MMC-kort ligner veldig på SD-kort, og kortsporet på en del elektronisk utstyr kan akseptere både MMC og SD. Operativsystemet må imidlertid støtte den aktuelle korttypen.

Få produsenter lager i dag elektronikk som bruker MMC-kort, da de fleste har gått over til SD-kort.

Innebygde MMC-kort (eMMC, *embedded MMC*) har en annen formfaktor, og brukes fortsatt på en del elektronikk. Dette kan være et rimelig alternativ til en SSD.

## Typer
***Reduced-Size MultiMediaCard (RS-MMC)**: Miniversjon (24 x 18 x 1,4 mm), kapasitet fra 64 MB til 2 GB
***Dual-Voltage MultimediaCard (DV-MMC)**: Støtter 1,8 Volt i tillegg 3,3 Volt
***MMCplus & MMCmobile**: Introdusert i 2005 og har høyere hastighet en standard MMC-kort.
***MMCmicro**: Miniversjon (14 x 12 x 1,1 mm)
Australian Open 1983

**Australian Open 1983** 

## Menn
### Kvartfinaler

### Semifinaler

### Finale

## Kvinner
### Kvartfinaler

### Semifinaler

### Finale

## Eksterne lenker
* ITF Menn , Kvinner
Tull

**Tull** kan vise til:

* Tullverket, statlig myndighet som har til oppgave å kontrollere inn- og utførsel av varer over Sveriges grenser.
* Slåttetull, dialektisk term som benyttes om en slått som er blitt/blir overført/framført vokalt.
* Nonsens, sammensetning av «non» (ikke) og «sense» (fornuft), synonymt med vrøvl og vås og betegner en uttalelse eller påstand uten fornuftig mening.
Kristine Moody

**Kristine Moody** (født 1972) er en norsk journalist.  

Moody har en mastergrad i økonomisk historie fra Edinburgh University. Masteroppgaven omhandlet de økonomiske konsekvenser av krigføring i Europa mellom 1350 og 1650.

Hun ble ansatt som trainee i ''Financial Times'' i London, aksjekommentator for TV-kanalen *[[CNBC]]*, og journalist og assisterende redaksjonssjef i finansbladet *[[Kapital (tidsskrift)|Kapital]]*. I 2006 ble hun ansatt som redaktør i det nyeopprettede bladet ''Memo''. Hun måtte gå fra stillingen etter noen måneder på grunn av sin kontroversielle stil. Magasinet ble nedlagt like etter. Hun ble året etter dømt for ærekrenkelser i forbindelse med et oppslag i *Memo* fra 2006.

Moody er datter av investoren Svein Haga, og har sittet som styremedlem i hans investeringsselskap Turramurra. Hun ble gift i 1997 med en britisk statsborger.
## Referanser
Risøy bru

**Risøy bru** eller **Risøybrua** er en bro i Haugesund i Rogaland. Broen krysser Smedasundet og knytter tettbygde Risøy til fastlandet. Risøybroen er 361 meter lang, og seilingshøyden er 22 meter. Høyde over havet er 25,2 meter. Den ble bygget av AS Stoltz Røthing & Co og AS Høyer Ellefsen. Et skilt på broen forteller at Risøybroen ble bygget på 354 dager av 60 arbeidere. Broen ble åpnet 14. mai 1939 med en stor folkefest, hvor "guttemusikken" og barn fra Risøy skole var først over broen. Men allerede 4. desember 1938 ble publikum invitert til et besøk på broen.

Broen ble rehabilitert i 1991 og 2008. Veien over broen er fylkesvei 4919 (tidligere Fv935 og en arm av riksvei 47).

### Under andre verdenskrig
Under andre verdenskrig forberedte den tyske okkupasjonsmakten sprengning av flere strategiske broer, kaier og vegstrekninger i og rundt Haugesund som sikringstiltak i tilfelle alliert invasjon. Dette omfattet blant annet broen til Risøy og broen til Bakerøy.

På Risøy ble det ifølge samtidsrapportering og etterkrigsdokumenter etablert tilkomstplattformer og trestiger for rask montering av sprengladninger. Det ble også montert eksterne «sprengkammer» av treverk beregnet for last av plastisk sprengstoff på inntil om lag 1,5 tonn i spesialpakninger. Ifølge samme kilde var sprengstoffet normalt ikke plassert permanent i disse kamrene, men oppbevart i tunneler på Risøyfjellet og brakt fram ved behov. 

## Referanser


## Se også
* Liste over broer i Norge
* Liste over broer i Norge etter lengde

## Eksterne lenker
* 
* Vegen og vi: Bergar Risøybrua
* Vegen og vi: Påkledd blikkfang i filmbyen
Giltspur Street

**Giltspur Street** er ei gate i City of London. Den går i nordlig retning fra Newgate Street /Holborn Viaduct (A40). I Giltspur Street ligger det store sykehuset St Bartholomew's Hospital og kirka St Bartholomew-the-Less.

Det var i Giltspur Street at Richard II møtte Wat Tyler og de andre lederne av bondeopprøret 15. juni 1381. Under forhandlingene ble Tyler lurt i et bakhold og drept, og de andre lederne ble slept ut av St Bartholomew-the-Less og halshogd. 

På hjørnet av Giltspur Street og Cock Lane (Pye Corner) henger The Golden Boy of Pye Corner, en kjerub som symboliserer dødssynden grådighet. Denne ble satt opp til minne om bybrannen i 1666, som stoppet her. Brannen ble ansett for å være Guds straffedom over borgernes grådighet.
Imperativ

**Imperativ** er i grammatikken en av verbets modi. Modus beskriver verbets forhold til de faktiske forhold og til noens ønske og vilje. Imperativ uttrykker en befaling eller et direkte forbud, som for eksempel «Gå!» eller «Spis!» Imperativ er en finitt verbform og kan således danne fullverdige setninger på egen hånd, som i eksempelet «Gå!». På norsk finnes imperativ kun i presens, mens andre språk, som for eksempel latin, også har futurum imperativ. I mange språk bøyes imperativ også i grammatisk tall.

## Imperativ på norsk
På norsk er imperativ likt verbets stamme, det vil si infititivsformen uten *-e*:

* *å hoppe* – *hopp!*
* *å kaste* – *kast!*

For verb hvis stamme slutter med -dle eller -kle, kan man velge om man vil skrive infinitivsformen eller ta bort endingsvokalen:

* *å handle* – *handl(e)!*
* *å forvandle* – *forvandl(e)!*
* *å takle* – *takl(e)!*
* *å sykle* – *sykl(e)!*

På bokmål får verb hvis infinitivform ender på -ere, f.eks. *notere* og *prestere* ingen akutt aksent over siste «e» i imperativformen, slik at ordet *prester* kan være både flertall av *prest* og imperativform av *prestere*.

Eldre dansk-norsk hadde en egen flertallsform for imperativ som endte på -er. Et eksempel er første strofe i Ole Vigs «Til mine Landsmænd»: *Vaagner alle norske Hjærter, trindt i Fædrelandets Dale!*

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Språkrådet om imperativ på norsk
FC Augsburg

**FC Augsburg** er et tysk fotballag fra byen Augsburg som i 2011 rykket opp til Bundesligaen for første gang.

## Plasseringer

## Spillerstall
Oppdatert 17. januar 2026.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Erfjord bru

**Erfjord bru** er ei hengebru på riksvei 13 i Suldal kommune i Rogaland. Brua krysser Tyssefjorden, den indre delen av Erfjorden. Erfjord bru er 294 meter lang og hovedspennet er 228 meter. Seilingshøyden er 23 meter. Brua ble åpnet av veidirektør Karl Olsen og ordfører Karl I. Helgeland i november 1963.

## Se også
*Liste over broer i Norge
*Liste over broer i Norge etter lengde

## Kilder
*Svein Magne Olsen: *[http://urn.nb.no/URN:NBN:no-nb_digibok_2012041108133 Bruer og brubygging i Rogaland]*. Dreyer Bok Stavanger 1988. ISBN 82-7096-216-3 (s. 44, digitalisert av Nasjonalbiblioteket)
Hadelandsdrapene

**Hadelandsdrapene** fant sted 22. februar 1981, da to menn ble drept på en bro mellom Avalsjøen og Leirsjøen i Lunner kommune på Hadeland. Gjerningsmennene var Johnny Olsen og John Charles Hoff, mens Espen Lund var medvirkende. Lund og hans kamerater var medlemmer av Norges Germanske Armé. Hoff hadde vært medlem av Heimevernsungdommen, mens Lund hadde gått befalskole og blitt sersjant i Hæren. De fem mennene hadde tidligere stjålet våpen fra et våpenlager tilhørende Heimevernet. Da to av mennene ville ha betaling for tyveriet av våpnene, falt de i unåde hos Lund, som også fryktet at de ville gå til politiet. Lund ga derfor ordre om at de to mennene skulle drepes.

Lund og hans sammensvorne visste imidlertid ikke at den ene av de to drepte allerede hadde sprukket under avhør med politiet, og at politiet var til stede i området de befant seg i og forberedte pågripelse av dem. Ved broen hvor drapene skjedde hadde Olsen og Hoff gått ut sammen med ofrene, før Olsen skjøt dem i nakken med en pistol. Etter dette skjøt Hoff ofrene med en maskinpistol av typen MP40. Til sammen ble de to skutt med 29 skudd. På vei bort fra åstedet møtte Olsen og Hoff den første politisperringen. Denne klarte de to å komme seg forbi, og flere skuddsalver ble avfyrt mot politiet. Etter en biljakt endte flukten ved at de kjørte av veien og ble stående fast i snøen. Olsen og Lund ble dømt til 18 års fengsel. De ble løslatt på prøve i 1993, etter 12 års soning. Hoff ble dømt til 12 år og sonet 7 år. I 2010 kom tidligere PST-sjef Jørn Holme med opplysninger om at de to drepte var politiinformanter. Advokat Kjell Holden, forsvarer for en av de dømte mente da at drapene kunne ha blitt forhindret av politiet. Allerede i 1984 hevdet psykiater Reidar Larsen i boka «Hadelandsaken. En anklage om justismord» at en av de tre ble uskyldig dømt. 

## Populærkultur
Både boka og TV-filmen *[[Blindgjenger (1985)|Blindgjenger]]* (1985) var inspirert av drapene.

## Referanser


## Eksterne lenker
* «HV-ungdom bak drap og attentater», artikkel i *Aftenposten* 14. september 2000
* http://www.dagbladet.no/2016/02/13/magasinet/pluss/hadelandsdrapene/john_charles_hoff/hadeland/43097577/
Pål Hougen

**Pål Hougen** (født 28. september 1930 i Oslo, død 16. november 2007) var en norsk kunsthistoriker, Oslo-guide og statsstipendiat.

Hougen tok magistergrad i kunsthistorie i 1958 med Gustav Vigeland som tema. Allerede i studietiden arbeidet han ved Oslo kommunes kunstsamlinger, og fra 1950 deltok han i arbeidet med «Kjenn din by»-omvisningene som ble arrangert i regi av den samme etaten. 1960–65 var Hougen daglig leder i Selskapet for Oslo Byes Vel og demonterte i 1963 Militærhospitalet (gjenreist 1983). Fra 1965 til 1972 var han konservator ved Munchmuseet, og 1972–76 var han direktør for Oslo kommunes kunstsamlinger.

I perioden 1976–86 var han spesialkonsulent i Oslo kommune, med ansvar for «Kjenn din by»-omvisningene. Fra 1987 ble han utnevnt til statsstipendiat for sin innsats med dette.

Han var en regelmessig skribent, deltok i opprettelsen av Galleri F 15, og var i 1980-årene engasjert i Afghanistankomiteen. Hans portrett er malt av Bjørn Ransve og Ole Sjølie, begge verk er i privat eie.

## Referanser
Oslo kommunes kunstsamlinger

**Oslo kommunes kunstsamling** er en fagavdelig i Kulturetaten. Denne avdelingen omfatter også Vigeland-museet og kunsten i Frognerparken (herunder Vigelandsanlegget, men også enkelte andre kunstverk).

## Historie
Johan Henrik Langaard var den første direktøren for det nyopprettede etatet Oslo kommunes kunstsamlinger i 1946. Han la grunnlaget for Oslo kommunes kunstsamling, som da besto av  Edvard Munchs testamentariske gave til Oslo kommune. og kunsten utenfor museene. Etatet fikk også ansvar for Vigeland-museet, Vigelandsanlegget i Frognerparken, Amaldus Nielsens samling, Rolf E. Stenersens gave til Oslo by og kommunens utsmykninger.

Som direktør var han opptatt av støtte de unge kunstnerne, bl.a. Sigurd Winge sitt arbeid med utsmykkingen av Oslo Handelsgymnasium. I nærmere 20 år stod han i spissen for etableringen av Munchmuseet, som ble åpnet 1963.

I 1966 ble Ragna Stang, tidligere leder for Vigelandmuseet, direktør. Den andre søkeren på stillingen, Reidar Revold, var førstekonservator ved Munchmuseet. Våren 1968 tilstod Revold å ha stjålet tre Munch-litografier som Pål Hougen oppdaget i en kunsthandel den 22. januar. Hun søkte avskjed i 1971 for å realisere sitt ønske om å utgi et større verk om Edvard Munch.

Den neste direktøren var Pål Hougen, som ledet Oslo kommunes kunstsamlinger fra 1972–76. 

Per Bjarne Boym var direktør i 1995–1996. Per Bjarne Boym startet en egen avdeling for kunsten utenfor museene, som da ble hetende «Kunst i Oslo».

Fra 1997 til 2001 var Gro Balas direktør for Oslo kommunes kunstsamlinger. Hun ledet arbeidet med markering av Oslos tusenårsjubileum i år 2000.

I 2001 tok Lise Mjoes over som direktør for Kunstsamlingene.

I 2004 besluttet byrådet å opprette Kulturetaten ved å slå sammen Byarkivet, Deichman og Kunstsamlingene, i tillegg til Oslo kommunes kulturtilskud. Idrett ble da også lagt til Kulturetaten. Det har vært flere omorganiseringer siden, blant annet i 2006 da kultureiendommene kom inn, og i 2010 ble Munchmuseet ble opprettet som en egen etat.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Jan-Erik Larsen

**Jan-Erik Ottarsen Larsen** (født 1963) er en norsk pressemann, kommunikasjonsrådgiver og Ap-politiker. Han er medeier og daglig leder i kommunikasjonsselskapet Kruse Larsen.  

Larsen er tidligere journalist i lokalavisa *[[Indre Nordmør (avis)|Indre Nordmør]]*, *[[Nordmørsposten]]* (*[[Romsdalsposten]]*), *[[Arbeider-Avisa]]*. Han var journalist og redaksjonssjef i *[[Dagbladet]]* (1987&ndash;1990) og sjefredaktør og disponent i *Tidens Krav* første gang 1990&ndash;1993. Han var sjefredaktør og administrerende direktør *[[Telemarksavisa]]* (TA) 1993&ndash;1998 i Skien og var konsernredaktør i A-pressen 1998&ndash;2000 og 2003&ndash;2004. 

Fram til 2008 var han sjefredaktør i *Tidens Krav* i Kristiansund og deretter administrerende direktør i samme avis * og leder for [[Mediehuset Nordmøre]]. 

Jan-Erik Larsen var [[Statssekretær (Norge)|statssekretær]] ved [[Statsministerens kontor]] (Ap) 2000&ndash;2001 og spesialrådgiver i [[Arbeiderpartiet]]s Stortingsgruppe 2001&ndash;2003. Han var kommunikasjonsrådgiver med egen virksomhet 2004&ndash;2005 og deltok under [[Soria Moria-forhandlingene]].

Han var på nytt statssekretær ved [[Statsministerens kontor]] i 2008-2009. Høsten 2009 var han en av flere som etablerte kommunikasjonsbyrået [[First House]], hvor Larsen var seniorrådgiver i perioden 2009-2014.

I februar 2015 etablerte Larsen sitt eget byrå, Kruse Larsen AS, som han i dag eier og driver sammen med [[Bjarne Håkon Hanssen]].

== Bibliografi ==
* Larsen, Jan Erik [http://www.bokkilden.no/SamboWeb/produkt.do?produktId=2871571&rom=MP *Kristiansund - by av hav'']  (KOM Forlag), 2007.

## Eksterne lenker
*
Bruno Ortner

**Bruno Ortner** (1889–1971) var en østerriksk generalløytnant i den tyske hæren under andre verdenskrig.

Han ble sjef for 69. infanteridivisjon og stasjonert i Bergen fra 29. september 1941. Da størsteparten av divisjonen (minus et regiment) ble sendt til Leningradområdet i november 1942 ble generalløytnant Ortner med, og han sto som sjef for divisjonen frem til januar 1944, da han fikk kommandoen over den nye 91. infanteridivisjon. Der ble han stående bare frem til 25. april 1944. Denne divisjonen ble satt inn i Normandie i juni 1944, og utslettet i august samme år.

1. mai 1944 fikk Ortner kommandoen over 44. Reichsgrenadierdivisjon som var stasjonert i Nord-Italia. Denne divisjonen ble utsatt for harde angrep og måtte i mai 1944 trekke seg tilbake nordover. Generalløytnant Ortner sto som sjef for denne divisjonen til 25. juni 1944. Han sto som sjef for 281. infanteridivisjon fra 27. juli 1944 til 8. mai 1945.

## Referanser
Phleng Chat

**«Phleng Chat»** (เพลงชาติ, bokstavelig «Nasjonalsang», også เพลงชาติไทย (Phleng chat Thai) «Thailands nasjonalsang») er nasjonalsangen til Thailand, tatt i bruk den 10. desember 1939. Teksten er skrevet av Luang Saranupraphan mens Phra Chen-Duriyang (Peter Feit, sønn av en tysk innvandrer) skrev melodien.

Sangen ble til få dager etter statskuppet i 1932, og ble kringkastet for første gang i juli det samme året. Khun Wichitmatra skrev de opphavlige ordene. I 1939 ble navnet på landet endret fra Siam til Thailand, og det ble utlyst en tevling om å skape nye ord til teksten. Luang Saranuprapan sitt bidrag vant. Statsminister Phibunsongkhram gav ordre om at sangen skulle spilles hver dag klokken 8.00 og 18.00, da alle måtte stå for å markere respekt. Denne loven gjelder fortsatt, og thailendere står, om ikke to ganger til dagen, men som regel når nasjonalsangen blir spilt.

## Tekst med transkripsjon og oversettelse
Aerofagi

**Aerofagi**, medisinsk betegnelse på *luftsluking*. En som lider av aerofagi sluker større mengder luft, ofte på grunn av nervøsitet eller spenning. Dette kan gi økt tendens til raping.
Ruplal Bishvakarma

**Ruplal Bishvakarma** (रूपलाल विश्वकर्मा) (transkriberes også Rup Lal) var en kommunistleder i Nepal.

Han var født inn i en middelbondefamilie i *Chitwan* distrikt. Ulikt de fleste andre kommunistledere av sin generasjon var han *shudra* (altså dalit, det vil si at han tilhørte den laveste delen av det tradisjonelle hindukastesystemet.

Ruplal var leser av *Kisan Samiti* (Bondeforbundet), som organiserte småbønder til kamp mot føydale godseire. I 1971, da han var medlem av NKP (Pushpa Lal), skal han ha vervet den unge * Puspha Kamal Dahal*, seinere bedre kjent som Prachanda, for kommunismen.

I 1976 blei Ruplals gruppe med i danninga av *Nepal Workers Peasants Organisation* (Nepals arbeider og bondeorganisasjon, som seinere skifta navn til Nepal Mazdoor Kizan Party (Nepals Arbeider og Bondeparti). Da NWPO sprakk i 1983, fulgte Ruplal den fløyen som var leda av *Hareram Sharma*. Men han brøyt snart med denne gruppa. Sammen med *Proletarian Communist League* stifta han *Proletarian Workers Organisation*, som han leda.

Under demokratiopprøret Jana Andolan 1990 gikk PWO inn i den radikale fronten av revolusjonære kommunistpartier Samyukta Rashtriya Janaandolan, der Prachandas og Baburam Bhattarais partier også deltok.

Etter seieren i demokratiopprøret fulgte Ruplal og PWO i november 1990 flere andre partier med inn i det nye partiet NKP (Ekda Kendra), som var leda av Prachanda.

Da NKP(EK) sprakk i to i 1994 og flertallsfløya leda av Prachanda og B. Bhattarai danna NKP(Maobadi), fulgte Ruplal mindretallet som var leda av Nirmal Lama. 

Ruplal og Lama kritiserte flertallsfløya for å starte forberedelser til en væpnet bonderevolusjon. De mente at tida var ennå ikke moden. Denne fløya fortsatte å bruke det gamle partinavnet, NKP(EK).

Ruplal brøyt snart etter med Lamas NKP(EK). I 1999 stilte han til parlamentsvalget med sitt eget parti, *Nepal Dalit Shramik Morcha* (Nepals dalit arbeiderfront), som sloss for frigjøring for lavkaster. Partiet fikk ikke fikk valgt noen representant. Det fins fortsatt.

## Se også

* Nepals Kommunistiske Parti
* NKP (Pushpa Lal)
* Nepal Mazdoor Kizan Party
* NKP (Ekda Kendra)
* Samyukta Rashtriya Janaandolan
* Samyukta Janamorcha Nepal
Aarau

**Aarau** er hovedbyen i den sveitsiske kantonen Aargau og i distriktet (Bezirk) Aarau. Den ble grunnlagt rundt 1240 av grevskapet i Kyburg, og ligger ved elva Aare, sør for foten av Jurafjellene og vest for Zürich. Aarau har . 

Byen er kjent som en industri- og handelsby som produserer bjeller, matematiske instrumenter, elektroniske apparater, bomullstekstil, kjemikalier, sko med mer. 
En rekke eldre bygninger er å finne her, blant annet den gamle reformerte kirken (1471), rådhuset (1200-tallet) og diverse beboelseshus fra 1600- og 1700-tallet.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Tom Angelripper

**Thomas Such** (født 19. februar 1963), bedre kjent som **Tom Angelripper** er en tysk musiker. Han er bassist og vokalist i det tyske thrash metal-bandet Sodom. Tom Angelripper har også startet et sideprosjekt ved siden av Sodom, et thrash metal-band kalt Onkel Tom Angelripper.

## Utgivelser
### Studioalbum med [[Sodom]]

### Studioalbum med [[Onkel Tom Angelripper]]

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*
Legende nr. 1 (Liszt)

**Legende nr. 1: Frans av Assis preken til småfuglene** er et stykke for solo piano skrevet av den ungarske komponisten og pianisten Franz Liszt i tidsperioden 1863-1865. Stykket er en av to legender Liszt skrev for piano. Den første skildrer Frans av Assisis preken til småfuglene, og den andre skildrer Frans av Paola som går på vannet. Begge stykkene regnes for å være to prakteksempler på Liszts programmusikk.

I den første legenden skildres først fuglene som samler seg rundt Frans, tiltrukket av stemmen hans. I en nærmest sammenhengende serie med triller og tremoloer i det øvrige registeret på pianoet, med melodier vevet inn i mellom, skildres fuglene som kvitrer. Denne første delen utgjør i underkant av en tredjedel av hele stykket. Deretter introduseres en noe langsom melodi som symboliserer Frans som taler til fuglene.
Jigme Khesar Namgyel Wangchuck

**Jigme Khesar Namgyel Wangchuck** (dzongkha: ; født 21. februar 1980 i Katmandu i Nepal) er den femte Druk Gyalpo (''dragekongen'') i Bhutan, etter at den nåværende statsskikken ble innført av hans tippoldefar i 1907. Han overtok tronen etter sin far 15. desember 2006, to år tidligere enn opprinnelig varslet. En stor kroningsseremoni fant sted 6. november 2008.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Namgyal er eldste sønn av ekskongen Jigme Singye Wangchuck og hans tredje kone, Ashi Tshering Yangdön. Han har to yngre helsøsken, og fire halvsøstre og tre halvbrødre som er barn av farens tre andre koner. 

Kongen har studert ved Cushing Academy og ved Wheaton College i Massachusetts før han avla sin eksamen ved Magdalen College ved University of Oxford. Han studerte ved *the Foreign Service Program* og har en mastergrad i statsvitenskap. Som kronprins reiste han mye i utlandet, og representerte sitt land, og han deltok i arbeidet i flere kulturelle, sosiale og økonomiske organisasjoner. 

Som kronprins deltok Namgyal i 60-årsjubileet for Thailands kong Bhumibol i juni 2006. Jubileet samlet kongelige fra 25 land, og «Prince Jigme», som han ble kalt i mediene, var med sine 26 år den yngste av gjestene. Thailandske medier både fanget opp og dyrket fram en bølge av kvinnelige fans. Avisene omtalte ham snart som «Prince Charming», og bragte daglige saker om prinsen, om landet Bhutan og om turisme i landet i flere uker etter besøket. Da han i november 2006 vendte tilbake til Thailand i forbindelse med en botanisk utstilling mottok han en æresdoktorgrad fra  Rangsituniversitetet i Bangkok.

Den forrige kongen, Jigme Singye Wangchuck, kunngjorde opprinnelig i desember 2005 at han ville abdisere i 2008, og overlate tronen til sin sønn, kronprinsen. Han sa samtidig at arbeidet med å overføre ansvar og oppgaver ville bli en løpende prosess. Ett år senere kunngjorde kongen sin umiddelbare abdikasjon.

### Konge
Han overtok tronen etter sin far 15. desember 2006, to år tidligere enn opprinnelig varslet. En stor kroningsseremoni fant sted 6. november 2008.

Namgyal giftet seg i 2011 med Jetsun Pema. Den 5. februar 2016 fikk paret en sønn.

## Referanser


## Eksterne lenker
* The Chhoetse Penlop's Enthronement
* The King of Bhutan's historic 2005 National day address
* bhutannewsonline.com «More Royal Family Background»
David Ellis

**David Ellis** (født 22. juni 1918, død 30. juni 1978) var en manusforfatter som sammen med Malcolm Hulke skrev *[[Doctor Who]]*-historien *[[The Faceless Ones (Doctor Who)|The Faceless Ones]]* fra 1967. Historien ble skrevet av duoen etter at deres andre manus hadde blitt forkastet. Ellis hadde også fått manusene kalt *The Clock*, *The People Who Couldn't Remember* og *The Ocean Liner* forkastet. Deres andre manus, *The Big Store*, ble heller ikke produsert, selv om den gikk gjennom flere omskrivinger. Fra denne historien ble delen om at folk ble byttet ut med kopier brukt i *The Faceless Ones*.

Ellis skrev også for *[[Dixon of Dock Green]]* og *[[Z-Cars|Z Cars]]*.

## Eksterne lenker
*
Nazneen Khan-Østrem

**Nazneen Khan-Østrem** (født 1968) er en britisk journalist og forfatter bosatt og delvis oppvokst i Norge.

Khan-Østrem ble født i Nairobi i Kenya og vokste opp i Storbritannia og i Flekkefjord. Hun har sine slektsrøtter i Afghanistan. Hennes foreldre og besteforeldre i Kenya levde under britisk kolonivelde. Hun kom til Storbritannia sammen med sin familie i 1970 og i 1976 flyttet de til Norge. Hun beholdt sitt britiske statsborgerskap etter at hun flyttet til Norge. Hun er gift med journalist Olav Østrem.

Østrem har en mastergrad i internasjonal politikk ved London School of Economics and Political Science.

## Virke
Hun innledet karrieren som kultur- og musikkjournalist i blant annet *[[Absolute Musique]]*, *[[Rock Furore]]*, *[[Aftenposten]]* og *[[Klassekampen]]*. I Aftenposten var med å bygge opp Aftenpostens fredagsutgave «Puls». Fra 1998 til 1999 var hun programleder i NRK2s musikkprogram *M*. Fra 2002 til 2011 hadde hun stilling som høyskolelektor ved Journalistutdanningen ved Høgskolen i Oslo og fra 2011 til 2021 hadde hun en lederstilling i Aschehoug forlag. I 2021 ble hun ansatt som kommentator i *Aftenposten*.

I 2005 utgav hun boka *Min hellige krig*. Boka beskrives som en personlig pilegrimsferd etter 11. september 2001 der hun leter etter det hun selv omtaler som islams mange ansikter. Hun intervjuer unge muslimer i New York, London, Paris og Berlin. I 2019 utgav hun boka *London. Blant gangstere, rabbinere, oligarker, rebeller og andre ektefødte barn av det britiske imperiet.* Dagbladets Jan-Erik Smilden omtalte den som «... en historiebok, en reiseguide, en gastronomisk vandring med retter fra hele verden, en reflekterende sosiologisk analyse, en fortelling om musikk, teater og billedkunst».

Hun har hatt flere verv, deriblant medlem av Ytringsfrihetskommisjonen (1996–1999), Norsk kulturråd (2005–2009) og Den norske UNESCO-kommisjonen (2004–2006).
## Referanser


## Eksterne lenker
* Intervju (Klassekampen, 2003)