Newport-opprøret

**Newport-opprøret** var det siste store væpnede opprøret mot myndighetene i Storbritannia, og et av de største sivile massakrene begått av den britiske regjeringen i det 19. århundre den 4. november 1839, da nesten 10&nbsp;000 mann, alle chartist-sympatisører, ledet av John Frost marsjerte mot byen Newport i Monmouthshire. Mange av disse var kullgruvearbeidere, de fleste med hjemmelagede våpen som var innstilt på å frigjøre andre chartister som ble holdt fanget i byens midlertidige fengsel, Westgate Hotel. Om lag 22 demonstranter ble drept da soldater åpnet ild mot dem. Lederne for opprøret ble dømt for høyforrederi til hengning, trekking og kvartering. Dommen ble senere omgjort til forvisning for livet i Australia.

## Årsaker
Opprinnelsen til chartisme i Wales kan spores tilbake til stiftelsen av Carmarthen-arbeidernes forening høsten 1833.

Blant de faktorene som utløste opprøret var Underhusets avvisning av den første chartist-begjæringen, Chartistbevegelsens Charter i 1838. Den 12. juli 1839 ble chartisten Henry Vincent dømt for ulovlig opprør og konspirasjon den 2. august året før.

Et slags opprør hadde vært i forberedelse i et par måneder, og marsjen samlet moment i løpet av hele helgen, da John Frost og hans medarbeidere ledet demonstranter ned fra de industrialiserte dalene til byer nord i Newport. Noen av gruvearbeiderne som hadde deltatt i marsjen hadde bevæpnet seg med hjemmelaget pikes, bludgeons og skytevåpen.

Marsjen ble ledet av Frost som førte en kolonne i Newport fra vest, Sefanja Williams førte en kolonne fra Blackwood i nordvest og William Jones førte en kolonne fra Pontypool i nord.

Den eksakte begrunnelsen for konfrontasjonen er fortsatt uklar, selv om den kan ha hatt sin opprinnelse i Frosts ambivalens mot mer voldelige holdninger av noen chartister, og en personlig motvilje han bar mot de etablerte i Newport. Chartist-bevegelsen i Sør-Wales var kaotisk i denne perioden og arbeidernes følelser for dette var ekstremt kraftige.

## Hendelsene som leder opp til opprøret
Kraftig nedbør forsinket demonstrantene, og det ble forsinkelser i det planlagte møtet i hver kontingent på Walisisk Osk i Rogerstone. Jones og hans menn fra Pontypool forsinket den endelige avmarsj i Newport til dagslys og dermed bidro dette til nederlaget. Da marsjen gikk ned dalene en søndag morgen, ble selv en hel menighet presset til å delta i rekkene av demonstranter.

Etter å ha tilbrakt søndag kveld for det meste ute i regnet, var engasjement blant mange av demonstrantene heller lunkent. Mange hadde vært ambivalente til chartistene i første omgang, mer opptatt av de umiddelbare problemene og sine egne arbeidsvilkår. Dermed var det mange demonstranter som ikke deltok i det endelige angrepet på Newport, og de bare ventet i utkanten av byen.

Ryktene om et mulig chartist-opprør og tidligere vold andre steder, etter arrestasjonen av chartist-lederen Henry Vincent og hans fengsling i fengslet i Monmouth, førte til at myndighetene hadde mistanke om at det kunne bli et opprør. Det store omfanget av opprørere ble ikke fullt ut forstått før 3. november, dagen før kampen. Myndighetene begynte raskt å forberede seg. Newports borgermester, Thomas Phillips, hadde tatt i ed spesielle konstabler og ba om at flere tropper ble sendt. Det var om lag 60 soldater stasjonert i Newport allerede, og han samlet ytterligere 32 soldater fra et regiment til fots til Westgate Hotel der chartist-fangene ble holdt fanget.

## Høydepunktet i opprøret
Chartistene var overbevist om at noen av deres medmennesker hadde blitt fengslet i Westgate Hotel. De kom raskt ned den bratte Stow Hill. Chartistene kom til den lille plassen foran hotellet om morgenen. Utbruddet kom da publikum krevde løslatelse av de fengslede chartister. En kort, voldelig og blodig kamp fulgte. Skudd ble avfyrt fra begge sider. Nyere beretninger indikerer at chartistene angrep først. Soldatene forsvarte hotellet til tross for å være i sterkt mindretall i forhold til den store og veldig sinte folkemengden. Chartistene klarte å gå inn i bygningen midlertidig, men ble tvunget til å trekke seg tilbake. Etter en voldsom kamp som varte om lag en halv time, hadde 22 blitt drept av soldater og i overkant av 50 var såret.

Blant forsvarerne av hotellet var ordfører Thomas Phillips som var hardt såret og én soldat ble alvorlig skadet, sammen med to av de spesielle konstablene. Da chartistene flyktet hadde mange etterlatt sine våpen. Et utvalg av disse kan fortsatt sees i Newport Museum.

Et øyevitne fortalte om en mann som, såret av skudd, ble liggende på bakken og ba om hjelp til han døde en time senere. Noen av de døde chartistene ble gravlagt i St. Woolos Churchs kirkegård (nå Newport Cathedral i byen der det er en plakett til minne om dette). Noen av skuddene fra trefningen forble synlige i muren foran hotellets inngang til langt inn i vår tid.

## Etterspill

I kjølvannet ble 200 eller flere chartister arrestert for å vært innblandet, og 24 ble anklaget for høyforræderi. Alle de tre viktigste lederne i marsjen, John Frost, Sefanja, Williams og William Jones ble funnet skyldig i høyforræderi og dømt i Shire Hall i Monmouth til hengning, trekking og kvartering. De skulle bli de siste til å bli dømt til denne straffen i England og Wales.

Etter en landsdekkende kampanje og spesielt en direkte korridorpolitikk rettet mot innenriksministeren i regjeringen, ble til slutt dommene omgjort for de tre til forvisning for livet. Andre chartister som på en eller annen måte var innblandet omfattet James Stephens, John Lovell, John Rees og William Pris, og i henhold til enkelte beretninger, Allan Pinkerton.

Vitnemål finnes fra samtidige, slik som Yorkshire chartisten Ben Wilson, at et vellykket opprør i Newport hadde gitt signalet til et nasjonalt opprør. Eldre historie foreslår at chartismen gled inn i en periode med intern fordeling etter Newport. Faktisk var bevegelsen utrolig sterk (og forble det helt til slutten av 1842). I utgangspunktet mens flertallet av chartistene under ledelse av Feargus O'Connor konsentrerte seg om å begjære Frost, Williams og Jones til å bli benådet, var det betydelige minoriteter i Sheffield, East End i London og Bradford som planla sine egne opprør i respons. Samuel Holberry ledet et avbrutt opprør i Sheffield 12. januar. Politiets handling av en stor forstyrrelse i East End i London 14. januar, og 26. januar hvor et par hundre Bradford-chartister iscenesatte et opprør i håp om å fremskynde en domino-effekt over hele landet. Etter dette gikk chartismen over til en prosess av indre fornyelse og mer systematisk organisering, mens de transporterte og fengslede Newport-chartistene ble ansett som helter og martyrer blant arbeiderne.

I mellomtiden ble samfunnet og middelklassen overbevist om at alle opprørere betød chartister som var svært voldelig. Newport-ordfører Thomas Phillips ble erklært en nasjonal helt for sin del i å knuse opprøret og ble slått til ridder av Dronning Victoria knapt seks uker senere.

Frost selv fikk til slutt en uforbeholden unnskyldning i 1856 og fikk lov til å vende tilbake til Storbritannia, og han fikk en triumferende velkomst i Newport. Men han bosatte seg aldri i Newport igjen, han bosatte seg i stedet i Stapleton i nærheten av Bristol, hvor han fortsatte å publisere artikler som talte for reformer fram til sin død i 1877, 93 år gammel.

## Minne
 Interesse for Newport-opprøret ble holdt i live gjennom sporadiske artikler i *Monmouthshire Merlin* og *Sør-Wales Argus*. I 1939, til minne om hundreårsjubileum av opprøret, reiste Newport kommune en minnetavle i postkontorets bygning i nærheten av fødestedet til John Frost. I 1960-årene førte en sanering av Newport til opprettelsen av et sentralt torg som ble navnsatt John Frost Square. Chartist-veggmalerier ble satt opp i en undergang som fører til plassen. Newport Museum har en utstilling som er knyttet til opprøret som omfatter hjemmelagde våpen. I 1991 ble tre statuer; *Union, Prudence, Energy* av Christopher Kelly for å minnes opprøret, installert på Commercial Street på forsiden av Westgate Hotel. I 2015 det ble annonsert at Duffryn High School skulle bli omdøpt John Frost School. En årlig 'Chartist Convention" holdes i byen.

Minnesteder i andre lokalsamfunn inkluderer en 26 fot (ca. 8 meter) høy statue av en chartist-demonstrant designet av Sebastian Boyson, reist av Caerphilly County Borough Council i nærheten av chartist-broen i Blackwood. Shire Hall i Monmouth, åstedet for chartist-rettssaken i 1840, har bevart rettssalen og viser elementer knyttet til rettssaken. En plakett til minne om avgangen til Frost, Williams og Jones fra Chepstow med skip til Portsmouth på den første fasen av deres transport, ligger på Chepstow river front.

### John Frost Square veggmaleri
I 1960-årene, som en del av et ombyggingsprosjekt, ble en ny plassen oppkalt John Frost Square for å feire lederen av opprøret, og i 1978 ble et 35 meter langt mosaikk-veggmaleri av Kenneth Budd satt opp i en gågate-undergang på torget. I 2007 ble en del av panelet fjernet, og det ble foreslått at som en del av en videre utbygging skulle veggmaleriet bli fjernet. Forslag om å rive veggmaleriet ble gjentatt i 2012. Til tross for en kampanje for å beskytte veggmaleriet ble det revet den 3. oktober 2013. En stiftelse ble etablert for å bestille et nytt minnesmerke og 50&nbsp;000 pund gitt av bystyret i Newport .

## I populærkulturen
I litteraturen er opprøret portrettert i Alexander Cordells roman fra 1959: *Rape of the Fair Country* og romanen *Children of Rebecca* av Vivien Annis Bailey, en roman utgitt av Honno press i 1995 har også behandlet Newport-opprøret.

I 2016, i en ITV-biografisk TV-serie *Victoria* som byr på en fiksjonalisert beskrivelse av Newport-opprøret, er dronning Victoria avbildet som en som ber om at dommen på bakmennene blir omgjort til deportasjon til Australia, etter å ha fått vite at en av mennene er nevø av et medlem av hennes husstand. Denne serien er ment som et signal til at folk i hennes regjeringstid var barmhjertige.

## Litteratur
* Davies, James (1981), *The Chartist-Movement in Monmouthshire,* Starling Press , ISBN 0 903434 45 8
* Finn, Margot C. (1993). *After Chartism.Class and Nation in English radikal polittics 1848–1874,* Cambridge University Press, ISBN 0 521 40496 7
* Harrison, J. F. C. og Thompson, Dorothy (1978). *Bibliography Chartist-Movement, 1837–1976,* Harvester Press, ISBN 0 85527 334 8
* Jones, David (1975). *Chartism and Chartists* Allen Lane, ISBN 0 7139 0921 8
* Thompson, Dorothy (1984). *The *Chartists*, Temple Smith, ISBN 0 85117 229 6*
* Wilks, Ivor (1989). *Sør-Wales and The Risinug 1839*, Gomer Press, ISBN 0 86383 605 4

## Referanser