Livlandskrigen

**Livlandskrigen**, fra 1558–1582, var en langvarig militær konflikt mellom Russland og en variabel koalisjon av Danmark-Norge, storhertugdømmet Litauen, kongedømmet Polen (senere Polen-Litauen) og Sverige, for kontroll over Livland (på territoriet til dagens Estland og Latvia).

På slutten av 1550-tallet hadde reformasjonen og motreformasjonen forårsaket interne konflikter i Den livlandske konføderasjon, mens dets nabo i øst, Russland hadde blitt styrket etter å ha beseiret khanatene Kazan og Astrakhan. Konflikten mellom Russland og vestmaktene ble forsterket av Russlands isolasjon fra sjøhandel. Tsaren kunne heller ikke hyre kvalifisert arbeidskraft fra Europa.

I 1547 ansatte Hans Schlitte, agent for tsaren Ivan den grusomme, håndverkere i Tyskland for arbeid i Russland. Alle disse håndverkerne ble imidlertid arrestert i Lübeck etter ønske fra Livland. Det tyske Hansaforbundet ignorerte den nye havna som tsar Ivan hadde fått bygget på østbredden av elva Narva i 1550, og leverte fremdeles varene til havner som var eid av Livland.  

Tsar Ivan IV forlangte at Den livlandske konføderasjon skulle betale 40&nbsp;000 taler for bispedømmet Dorpat, basert på et krav om at territoriet en gang var eid av den russiske republikken Novgorod. Disputten endte med en russisk invasjon i 1558. Russiske tropper okkuperte Dorpat (Tartu) og Narwa (Narva), og beleiret Reval (Tallinn). Målet til Tsar Ivan skaffe seg den viktige tilgang til Østersjøen.

Tsar Ivans handlinger var i konflikt med interessene til andre land. I etterkant av det katastrofale slaget ved Ergeme ble den svekkede livlandske orden oppløst (Vilniuspakten, 1560), mens ordenens landområder ble tildelt unionen mellom storhertugdømmet Litauen og Polen (*[[Ducatus Ultradunensis]]*), og resten til Sverige (den nordligste halvdel av dagens Estland) og Danmark (Ösel). Den siste Mester av Den livlandske orden, Gotthard Kettler, ble det første overhodet for det polsk-litauiske vasallstaten, hertugdømmet Kurland.

Erik XIV av Sverige og Frederik II av Danmark og Norge sendte tropper for å beskytte sine nyvunne territorier. I 1561 overga byrådet i Reval seg til Sverige, og ble utposten for videre svenske erobringer i området. I 1562 fant Russland seg i krig med Litauen og Sverige. I begynnelsen vant tsarens armeer flere seire, og tok Polotsk i 1563 og Pernau (Pärnu) i 1575, og overvant mye av Litauen opp til Vilnius, som førte til at han avslo fredsforslag fra sine fiender.

Men innen 1579 befant tsaren (kalt «den grusomme») seg i en vanskelig situasjon. Krimtatarer herjet på russiske territorier og brente ned Moskva, tørken og epidemier hadde alvorlig svekket økonomien og opritsjnina hadde totalt forstyrret rikets indre stabilitet, mens Litauen hadde gått i union med Polen (ny union i 1569) og skaffet seg en energisk leder, kong Stefan Batory. Ikke bare vant Batory tilbake Polotsk i 1579, men han inntok også russiske festningene i Sokol, Velizj, Usvzat, Velikije Luki (1580), og beleiret Pskov (1581–82). Polsk-litauisk kavaleri knuste de enorme regionene Smolensk, Tsjernigov og Rjazan, sørvest for det novgorodske territorium og nådde endog en av tsarens residenser, og tvang Ivan IV selv til å flykte i panikk. I 1581 tok en hær av leiesoldater, leid av Sverige og ledet av Pontus de la Gardie, den strategiske byen Narva.

Disse hendelsene førte til undertegningen av en fredsavtale Jam Zapolski-traktaten i 1582 mellom Russland og Den polsk-litauiske realunion, hvor Russland fraskrev seg sine krav på Livland. Den jesuittiske pavelige legat Antonio Possevino var involvert i fremforhandlingen av avtalen. Året etter inngikk tsaren også fred med Sverige. Under Plussa-traktaten mistet Russland  Narva og sørkysten av Finskebukta, som var landets eneste tilgang til Østersjøen. Situasjonen ble delvis reversert 12 år senere, i henhold til freden i Teusina, som avsluttet en ny krig mellom Sverige og Russland.

## Referanser