Uføretrygd

**Uføretrygd**, kalt **uførepensjon** frem til uførereformen av 2015, er en betegnelse på en trygdeytelse fra folketrygden som tilstås ved varig arbeidsuførhet. I tillegg til uføretrygd fra folketrygden kan man få ytelser fra ulike pensjons- og forsikringsordninger, som for eksempel Statens pensjonskasse.

Ved utgangen av 2025 var det  personer som mottok uføretrygd fra folketrygden, noe som tilsvarte 10,5&nbsp;% av Norges befolkning mellom 18 og 67 år.

## Uføretrygd fra folketrygden
Frem til 2015 het folketrygdens varige uføreytelse *uførepensjon*. Navnet ble endret til uføretrygd i forbindelse med uførereformen.

Formålet med uføretrygd er å sikre inntekt for personer som har fått sin inntektsevne varig nedsatt på grunn av sykdom, skade eller lyte, se folketrygdloven § 12-1.

Uføretrygd fra folketrygden reguleres av folketrygdloven kapittel 12. Regelverket kan grovt inndeles i tre: Vilkårene for å få uføretrygd, beregning av uføretrygd og reduksjon/opphør av uføretrygd. 

### Inngangsvilkår
Som med alle folketrygdytelser er det et grunnvilkår at man er medlem i trygden. For uføretrygd må man ha vært medlem i en tilstrekkelig kvalifiserende periode før man *ble ufør* (uføretidspunktet) og har medlemskapet i behold, se folketrygdloven §§ 12-2 og 12-3. I motsetning til arbeidsavklaringspenger, hvor kravet til forutgående medlemskap er knyttet til en periode før *søknadstidspunktet*, betyr dette at man altså ikke kan «bo seg til» oppfyllelse av dette vilkåret. Flyktninger som kommer uføre til Norge kan i stedet for uføretrygd ha rett på såkalt *supplerande stønad*. Hvis man flytter fra Norge før man blir ufør, og så blir ufør i utlandet, kan man ha mistet medlemskapet og dermed også mistet rett til uføretrygden.

Uføretrygd kan gis til den som er mellom 18 og 67 år, se folketrygdloven § 12-4. En uføretrygdet som fyller 67 gis alderspensjon.

Attføringsvilkåret i § 12-5 speiler folketrygdloven § 11-6 (om behov for å få avklart arbeidsevnen) i reglene om arbeidsavklaringspenger. Attføring innebærer at man har vært forsøkt tilbakeført til arbeidslivet. NAV må ha funnet egnede arbeidsrettede tiltak, fulgt opp den medisinske behandlingen og på andre måter bistått medlemmet med tanke på tilbakeføring til arbeid, og deretter konkludert med at forsøket enten har vært vellykket eller helt eller delvis mislykket. Når NAV har etablert en sikker konklusjon om akkurat hvor mye vedkommende over tid vil være i stand til å arbeide, foreligger det et tilstrekkelig forsøk på attføring.

Det er et vilkår at sykdom, skade eller lyte er hovedårsaken til uførheten, se folketrygdloven § 12-6. Selv om loven bruker en videre definisjon av de helsemessige forholdene enn for eksempel sykepengereglene i kapittel 8, er det lite vesensforskjell; sykdomsbegrepet i folketrygdloven kapittel 8 er så vidt at det favner over de fleste tilfeller som også kan kalles «skade» eller «lyte». Begrepet «lyte» er en betegnelse på «medfødt legemsfeil».

Det siste sentrale inngangsvilkåret er at man har tapt inntekt. Den som har inntekt i behold på tross av uførheten har ikke rett på uføretrygd selv om vedkommende i et medisinsk perspektiv er helt ufør. For å få uføretrygd må man være ervervsmessig invalid; medisinsk invaliditet som nevnt i § 12-6 er ikke tilstrekkelig alene.

### Beregning av uføretrygd

Reglene om hvordan uføretrygden beregnes står, som resten av reglene om uføretrygd, i folketrygdloven kapittel 12. Reglene for gammel uførepensjon sto også i kapittel 12, med unntak av enkelte regler som hadde betydning for beregningen av uførepensjon sto i folketrygdloven kapittel 3.

Ved innvilgelse av uføretrygd blir det fastsatt et beregningsgrunnlag, og full ytelse (med en uføregrad på 100 prosent) utgjør 66 prosent av dette beregningsgrunnlaget. Beregningsgrunnlaget fastsettes til snittet av de tre beste inntektsårene i de fem siste kalenderårene før uføretidspunktet. Inntekt over seks ganger grunnbeløpet regnes ikke med i beregningsgrunnlaget. For at inntektene skal bli sammenlignbare blir de enkelte års inntekter som skal utgjøre beregningsgrunnlaget regulert i samsvar med endringer i grunnbeløpet frem til tidspunktet uføretrygden gis virkning fra. Begrensningen til 6 G gjøres i det enkelte års inntekt, og ikke (først) i snittbeløpet.

Personer som har har hatt lav inntekt i årene før uførhet kan i stedet få en minsteytelse.

Den som har en arbeidsinntekt ved innvilgelse av uføretrygd får en gradert uføretrygd. Vedkommende trygdemottaker får da en prosentandel av beregningsgrunnlaget som tilsvarer den uføregraden som fastsettes. Uførheten (uføregraden) graderes i trinn på fem prosentpoeng, som gjøres ved at den inntekt vedkommende hadde før uførheten («IFU») og inntekten den uføre har nå («IEU») sammenlignes, med en uføregrad på 50 som det laveste som kan innvilges. For personer som mottar arbeidsavklaringspenger når de søker om uføretrygd kan uføregraden fastsettes ned til 40 prosent. Tidligere inntekter som ble opptjent i deltidsarbeid skal oppjusteres, slik at de tilsvarer inntekt i full stilling.

Den fastsatte uføregraden endres ikke selv om uføretrygden reduseres på grunn av inntekt over den enkeltes inntektsgrense. Dette er en endring fra tidligere uførepensjon som ble innført med uførereformen av 2015. Med tidligere uførepensjon førte inntekter over inntektsgrensen (inkludert fribeløpet) til at uføregraden ble satt ned. Det utbetales ikke uføretrygd når den pensjonsgivende inntekten utgjør mer enn 80 prosent av inntekt før uførhet («IFU»). Men retten til selve uføretrygden faller ikke uten videre bort i et slikt tilfelle. Vedkommende kan beholde retten til uføretrygd med opprinnelig uføregrad i inntil fem år (hvilende rett) ved å melde fra til NAV. Får vedkommende da igjen lavere inntekt vil uføretrygden på nytt bli utbetalt.

Personer som har bodd utenfor Norge kan få lavere utbetaling av uføretrygd enn deres beregningsgrunnlag og uførgrad tilsier fordi de har redusert trygdetid. Det er nødvendig med 40 års botid i Norge (inkludert fremtidig trygdetid regnet fra uføretidspunktet til og med året vedkommende fyller 66 år) for å få full uføretrygd. Personer med kortere botid enn 40 år får en forholdsmessig avkorting av uføretrygden, ut fra den innvilgede uføregraden.

### Beregning av gammel uførepensjon
Folketrygdens uførepensjon ble beregnet som gammel alderspensjon og besto av grunnpensjon og tilleggspensjon eller særtillegg. Pensjonsprosenten var 45 for poengår før 1992 og 42 for poengår fra og med 1992. For å få full pensjon måtte man ha minst 40 års botid i Norge. Kortere trygdetid ga lavere pensjon. Tilleggspensjon forutsatte at man har opptjent pensjonspoeng i minst tre år.

Størrelsen på tilleggspensjonen er blant annet avhengig av
* hvor mange år man har opptjent pensjonspoeng
* hvor høy arbeidsinntekten har vært i opptjeningstiden

Det er dessuten særregler for beregning av trygdens størrelse avhengig av om man er yrkesskadet, på samme måte som med arbeidsavklaringspenger, se folketrygdloven §§ 12-15–12-17.

Uføretrygden kan reduseres ved inntekt over inntektsgrensen, se folketrygdloven § 12-14. Den kan reduseres ved straffegjennomføring og institusjonsopphold, se §§ 12-19 og 12-20. Det er også mulig å gi avkall på uføretrygd, se § 12-21.

## Statistikk og historikk
«Uføreytelse» er en fellesbetegnelse for tidligere tidsbegrenset uførestønad og uførepensjon. «Uførestønad» ble foreslått som navn på den nye uføretrygden fra folketrygden.

Siden lov om uføretrygd av 1960 trådte i kraft i 1961 er omtrent 1,1 millioner personer innvilget ytelsen. I 2005 ble det brukt nesten 49 milliarder til uføretrygd, økt til 61 milliarder i 2013. I august 2023 var det 365 600 uføretrygdede, en nedgang på 900 personer fra måneden før (-0,2 %). 10,4 % av befolkningen i alderen 18-67 år var dermed uføretrygdet.

Også private forsikringer og pensjonsordninger kan gi ytelser ved uførhet. Disse kan inneholde alt fra premiefritak ved langtidssykdom til ytelser som kommer i tillegg til NAVs utbetalinger, avhengig av avtale. Ifølge OECD er Norge blant de land med flest uføretrygdede relativt i forhold til befolkning.

## Referanser


## Eksterne lenker
*