Noël Coward

**Noël Peirce Coward** (født 16. desember 1899 i Teddington, Greater London, død 26. mars 1973 i Blue Harbour på Jamaica) var en britisk dramatiker, manusforfatter, regissør, produsent, skuespiller og komponist.

Han var ekstremt produktiv og skrev 60 skuespill, der de mest populære var *Private Lives, Hay Fever, Blithe Spirit* og *Fallen Angels*, der han vanligvis spilte hovedrollen. Det kom også 300 sanger fra hans hånd, noveller, en roman og en selvbiografi i tre bind. 

## Liv og virke
### Bakgrunn
Noël Coward var den andre av tre sønner av Arthur Sabin Coward (1856–1937) og hans hustru Violet Agnes (1863–1954). Hans eldre bror døde i 1898 som seksåring, altså før Noël Cowards fødsel. Cowards far var ikke særlig driftig, og familiens finanser var ofte slette.

### Karriere
Coward begynte sin teaterkarrière allerede som tolvåring, da han spilte i en juleforestilling. Dette vakte interesse for faget, og han fortsatte som barneskuespiller. 

Under første verdenskrig ble han innkalt til sesjon 23. mars 1918. Han oppga da adressen 111 Ebury Street i Camberwell. Coward ble funnet 30 % ufør på bakgrunn av tuberkuløs svekkelse og dermed tjenesteudyktig. Man noterte seg at han som niåring ble påkjørt av en sykkel og pådro seg hjernerystelse. Siden var han plaget med hodepine, svimmelhet og nevrasteni,«Sir Noël Coward in East Surrey regiment», *exploringsurreyspast.org]</ref> dvs. en antatt «nervetretthet» og [[diagnose]] som var svært populær i perioden 1880-1930, men ble mindre vanlig i løpet av [[mellomkrigstiden]].<Ref>[https://nhi.no/forskning-og-intervju/nevrasteni-en-historie «Nevrasteni, en historie», *nhi.no]   

Cowards første suksess var *The Young Idea* i 1923. Deretter skrev han og medvirket i flere andre teaterstykker, som også ble store suksesser både i Storbritannia og USA, for eksempel *Hay Fever* (1925), *Private Lives* (1930, sammen med Gertrude Lawrence), *Blithe Spirit* og *Design for living*. 

Hans gjennombrudd var *The Vortex* fra 1924, og handler om en aldrende skjønnhet som opplever den totale ydmykelse, da den mye yngre elskeren hennes stikker av med hennes sønn Nickys forlovede. Her hintes det om kokainavhengighet, homofili og mange ekteskapsbrudd. I sluttscenen står bare mor og sønn, Florence og Nicky, tilbake på scene og river hverandre i filler verbalt.

Coward skrev også flere filmmanus, bl.a. den patriotiske *In Which We Serve* (1942) og den sentimentale klassikeren *[[Kort møte]]* (1945). Han opptrådte også som skuespiller i filmen *Vår mann i Havanna* i 1959.

Ved andre verdenskrigs start ble Coward vervet - ikke til Bletchley Park, men til et nettverk som tok seg av fiendtlig propaganda, beliggende ved det enda mer hemmelige Woburn Abbey, et gods som ligger øst for Bletchley. De analyserte og etterforsket propaganda-kampanjer på kontinentet, og Coward dro som ulønnet utsending til Paris der han samarbeidet med fransk militærvesen om å smugle alliert propaganda inn i Tyskland. Arbeidet ble hemmet av mye byråkrati, og Coward mistet motet da resultatene lot vente på seg. Men hans talent som vertskap gjorde leiligheten hans i Paris til et samlingssted - dette ga ham tilgang til informasjon som var til stor nytte for den britiske regjering. Fra Paris ble han sendt videre til USA. Dette førte til kritiske oppslag i pressen om at Coward rømte i sikkerhet fra Blitzen etter å ha dummet seg ut i Paris. I virkeligheten var han beordret til Washington DC for å rapportere om stemningen der. Coward var kjent nok til å skaffe seg innpass i det hvite hus, og han ble god venn av president Franklin D. Roosevelt. Denne sendte ham tilbake til London med beskjeder til statsminister Winston Churchill som fikk dem i et hemmelig møte på hotell Savoy i London. Sommeren 1940 var Coward tilbake i USA, og ble da vervet av en MI6-agent til tjeneste i *British Security Co-ordination* (BSC),Noël Coward som spion, ''engelsbergideas.com den amerikanske forgreningen av *[[Special Operations Executive]]* (SOE), den hemmelige britiske etterretningstjenesten som Churchill hevdet «satte Europa i brann».SOE, den hemmelige britiske organisasjonen, ''imperial war museums

Coward var også en etterspurt underholder for de væpnede styrker. Churchill sa rett ut i en privat audiens at Coward burde reise ut og synge til soldatene «*der våpnene fyres av - det er jobben din!*» Deretter dro Coward dit britiske og amerikanske soldater kjempet - i Europa, Afrika, Midtøsten og Asia. Han skrev og spilte inn populære sanger med tema fra krigen, blant annet «London Pride» og «Don't Let's Be Beastly to the Germans». BBC tok sistnevnte av luften etter offentlig protest, for Cowards satire på fredsbevegelsens bekostning traff ikke et publikum som hadde gjennomlevd Blitzen. Coward var selv i London under Blitzen, men brydde seg lite da han fikk høre at han stod øverst på *[[Sonderfahndungsliste G.B.]]*, tyskernes dødsliste om de lyktes med å erobre England. «*Kjære deg – tenk på hvem vi ville blitt sett døde sammen med!*» sa han til sin venninne Rebecca West. 

Senere er det kommet frem at Coward arbeidet for den britiske innenriksetterretning MI5. 

Etter krigen opptrådte han på nattklubber og kabareter, der han sang egne sanger, slik som *[[Mad Dogs and Englishmen]]*. Coward var nær venn av Marlene Dietrich, Ivor Novello og Churchill. Dessuten stod han på vennskapelig fot med for eksempel Laurence Olivier, Vivien Leigh, Elizabeth Bowes-Lyon (dronningmoren), Ian Fleming og prinsesse Margaret. Den britiske skuespillerinnen Gertrude Lawrence ble ofte nevnt som hans muse.

I 1948 leide han forfatterkollegaen Ian Flemings eiendom Goldeneye (som James Bond-filmen også het) på nordkysten av Jamaica, og besluttet å få sitt eget hjem der. Han kjøpte en eiendom han kalte Firefly og er gravlagt der, med utsikt over Blue Harbour.

### Homofili
Coward var homofil, men uvillig til å innrømme det offentlig, ettersom han mente at hans privatliv var nettopp det - privat. Offentlig forble han «den fødte ungkar», men oppfordret sin sekretær og venn Cole Lesley (1910-80) til å skrive en ærlig biografi om ham med åpen beskrivelse av homofilien - noe Lesley gjorde.«Lesley Cole», ''queerplaces Coward hadde en partner fra 1940-årene og livet ut, men også forhold til blant andre komponisten Ned Rorem, som beskrev sine affærer med blant andre Leonard Bernstein, Tennessee Williams og Coward i sin særdeles indiskrete dagbok.Neely Tucker: «Brilliant, beautiful and wild», ''lcm.loc.gov Coward ville selv aldri bekrefte noe, og så sent som i 1960-årene moret han seg med å si at «*det er fortsatt noen få gamle damer i [[Worthing]] som ikke vet om det!*»

## Referanser


## Eksterne lenker
*