Bærumskalderaen

**Bærumskalderaen** er en kaldera etter Bærumsvulkanen, en supervulkan som tilhører Oslofeltet.
Den er 10 til 12&nbsp;km i tverrmål og er nær sammenfallende med Bærumsmarka. Den er blant de best bevarte kalderaene fra det fjerde stadiet av Oslo-riften. Grensene kan påvises som en ellipse i terrenget, og strekker seg langs Lommedalen i sørvest og Sørkedalen i nordøst. Kolsåstoppens bergart er fra andre vulkaner.

Kalderaen er dannet ved at et magmakammer av basalt på 4-10 kilometers dyp kollapset mot slutten av permtiden. Når kammeret kollapset, dannet det seg en stor ringforkastning rundt vulkanen, og til slutt styrtet hele vulkanen inn langs ringforkastningen. Lavadekket sank inn ca. 800 meter i den sørlige delen og 400 meter i nord. Flere magmastrømmer under og mellom lavalagene og er siden blitt avdekket der innlandsisen i istidene har skurt vekk lavaen. De gjenværende lagene av den innsunkne formasjonen er i dag på høyde med det kuperte terrenget omkring. 

Bærumsvulkanen gikk av med et av landets største utbrudd for ca. 275 millioner år siden. Ifølge geologen Reidar Müller strakte vulkanen seg 2000 meter i været over et ørkenaktig landskap. Den hadde utbrudd på VEI-nivå 8, samme størrelsesorden som vulkanene i Ramnes, Hurdal og Nittedal. Bærumsvulkanen ble i likhet med de andre *polygenetiske [[Sentralvulkan|sentralvulkanene]]* til i fjerde stadium i utviklingen av Osloriften, etter de tidligere såkalte *monogenetiske spaltevulkanene*, hvor det i en enkelt kontinuerlig strøm hadde strømmet ut rombeporfyrlava fra lange spalter. Sentralvulkanene bygget opp en kjegleform gjennom gjentatte utbrudd over noen få millioner år, før de eksploderte som supervulkaner og kalderaen kollapset. 

Området har bevart basalter fra sentralvulkanen, og fra kalderadannelsen finnes det ignimbritter (eksplosive askestrømsbergarter) og breksjer. Fra tiden etter kollapsen finnes det ringganger der rester av magmaet hadde trengt opp langs ringforkastningene og sentralintrusjoner fra ny magma sentralt i kalderaen. Steinartene regnes til Bærumsmarkgruppen. 

Grensene for kalderaen går fra lengst nord i Sørkedalen, sørover langs Sørkedalen om Voksenkollen og Holmenkollen, og vestover over Steinshøgda, langs Lomma til den tar av og følger Tolverudbekken nordover rett øst for Vensås, opp Vensåsseterveien nordøst og så øst over til Sørkedalen igjen. I nordøst er grensen i Voksenåsen og Holmenkollen tilslørt av senere intrusjoner i sjette og siste stadium av Osloriften.  

Blant stedene hvor Bærumskalderaen enkelt lar seg påvise er på baksiden av Kolsås, der en 30 - 50 meter bred ringgang av rød nordmarkitt-porfyr avgrenser kalderaen mot Kolsåsbakken ved Steinskogen. Innenfor ringgangen ligger rombeporfyr RP11 opp i dagen, lag som før sammenstyrtingen lå nesten en kilometer høyere enn laget utenfor. Lenger inn er et lag av basalt B3, som er avsatt oppå RP11. Ringgangen er også synlig langs gårdsveien ned til Knabberud. Langs Murenveien nordover fra Øverland, rett før krysset med Ankerveien, blir de svakt hellende siluravsetningene avbrutt av en loddrett forkastning som omslutter den nedsunkne kalderaen. Her ses sterkt foldete og utgnidde skiferlag som må ha ligget nær forkastnings-sonen, og et stykke rombeporfyrlava er blitt revet med nedover og ligger inneklemt i skiferen. Mye av forkastningssonen er fylt av en ringgang av smeltemasse fra et syenittisk magma-kammer, en rødlig brun porfyr. Innenfor går man først på basaltlaget B3, men lenger inn overtar andre bergarter. I motsatt ende, øst for Sørkedalen, finnes grensa for Bærumskalderaen langs Sakariasveien oppe i lia mellom Tømte og Svartorsetra. 

## Referanser