Orientbøk

**Orientbøk** (*Fagus orientalis*) er et løvfellende tre. Det tilhører bøkeslekten (*Fagus*) innenfor bøkefamilien (Fagaceae).

## Beskrivelse
Det blir som regel 30–40 meter høyt, men kan bli opptil 50 meter. Stammediameteren i brysthøyde kan bli mer en én meter. Arten ligner på den nære slektningen bøk (*Fagus sylvatica*) og har en glatt, grå bark med lysere farge enn hos bøk. Bladene er spredte, hele, helrandete eller svakt tannete, 7–15&nbsp;cm lange og 5–9&nbsp;cm brede. Hos orientbøk har bladene 8–13 bladnerver på hver side, mens bladene hos bøk har 5–8 nerver. Knoppene er lange og smale, 15–30&nbsp;mm lange og 2–3&nbsp;mm tykke.

Orientbøk er sambu med adskilte hann- og hunnblomster på samme tre. Hannblomstene er små rakler, mens hunnblomstene sitter i opprette blomsterstander. Blomstringen skjer samtidig med løvsprett, og pollineringen skjer ved hjelp av vinden. Frukten blir moden etter 5–6 måneder i oktober. Frøene er små, trekantede nøtter som er 15-20&nbsp;mm lange og 7-10&nbsp;mm brede ved basis. To nøtter sitter sammen i en cupula som har flate, bladlignende utvekster ved basis, og ikke myke torner som hos bøk.

## Utbredelse
Dette treslaget vokser naturlig vestover til nordøstlige Hellas, sørøstlige Bulgaria og Krim. Store skoger med orientbøk finnes i Anatolia langs sørbredden av Svartehavet, i Kaukasia og i Elburzfjellene i Iran. Relikte bestander finnes sørøst i Anatolia, blant annet i Nurfjellene nær grensen mellom Tyrkia og Syria. Bøk erstatter orientbøk lenger vest, men de to artene møtes i Hellas, Bulgaria, den europeiske delen av Tyrkia og på Krim. Her vokser bøk høyere i terrenget enn orientbøk, og det finnes overgangsformer som er beskrevet som *F. taurica* og *F. moesiaca*. Orientbøk er mer variabel både genetisk og morfologisk, noe som tyder på at den er den eldste arten, og at bøk har utviklet seg fra orientbøk.

## Økologi
Orientbøk vokser i en høyde på 200–2200 moh. og forekommer både i rene bestander og sammen med andre trær, som nordmannsedelgran. I Strandzjafjellene på grensen mellom Bulgaria og Tyrkia vokser orientbøk sammen med agnbøk, orientagnbøk, sølvlind, lind, storlind, *[[Vintereik|Quercus polycarpa]]*, spisslønn, naverlønn, alm, tarmvriasal, edelrogn og søtkirsebær. I busksjiktet vokser *[[Rhododendron ponticum]]*, *[[Daphne pontica]]*, laurbærhegg, ildtorn, kristtorn og *[[Ruscus hypoglossum]]*.

I Georgia vokser orientbøk fra havets nivå opp til 2200 moh. Arten vokser enten i rene bestander, eller sammen med blant annet *[[Vintereik|Quercus iberica]]*, kongseik, ask, alm, spisslønn, tyrkerlønn, kaukasuslind og lind. Skogene deles i seks undergrupper etter hvilke busker som dominerer i undervegetasjonen: evigrønn *[[Rhododendronslekta|Rhododendron]]*, laurbærhegg, *[[Ilex colchica]]*,  *[[Vaccinium arctostaphylos]]*, gullasalea og *[[Viburnum orientale]]*.

I Nord-Iran vokser orientbøk i middels høyde i fjellene, 700–1500 moh. Arten vokser enten i rene bestander, eller sammen med andre hardføre treslag, som agnbøk, tarmvriasal, alm, kaukasuslind, ask, tyrkerlønn og *[[Alnus subcordata]]*. Bøkeskogene deles i sju undergrupper inndelt etter den vanligste planten i bunnvegetasjonen: *Vaccinium arctostaphylos*, *[[Ilex spinigera]]*, myske, *[[Ruscus hyrcanus]]*, hårfrytle, sanikkel og skogbingel.

## Anvendelse
Veden er tung, hard og sterk. Den brukes først og fremst til fyring, men blir også anvendt til sponplater, møbler, parkett, props i gruver, jernbanesviller og i papirindustrien. Orientbøk kjennes fra oldtidens Midtøsten og var et viktig treslag for trearbeider allerede for 5–10&nbsp;000 år siden.

## Referanser


## Eksterne lenker

*