open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bukhara

**Bukhara** (usbekisk *Buxoro* og *Бухоро*, persisk &#1576;&#1615;&#1582;&#1575;&#1585;&#1575;, *boxārā*) er den 5. største byen i Usbekistan og hovedstad i Bukhara-regionen (Bukhoro Wiloyati) med 280&nbsp;187 innbyggere (2020).

## Befolkning
Majoriteten av byens befolkning er persisk-språklige tadsjiker. Bukhara og Samarkand er viktige sentrene for tadsjikisk-persisk kultur og historie, og disse byene var viktige knutepunkter på Silkeveien. 

I sovjetisk tid var disse to tadsjikske sentrene annektert inn i Usbekistan. Siden har harde assimileringsprogram blitt gjennomført mot tadsjikene i Usbekistan av usbekiske autoriteter.

Bukhariske jøder er en minoritet i regionen, med røtter tilbake til romertiden.

## Historie

Bukhara har vært et av hovedsentrene for iransk sivilisasjon i løpet av dens historie. Dens arkitektur og arkeologiske steder danner en av pilarene for persisk historie og kunst. Regionen til Bukhara var lenge en del av Det persiske riket. Opprinnelsen til dets innbyggere går tilbake til perioden til arisk immigrasjon i regionen. Iranske soghdianere bodde i området og noen århundrer senere ble det persiske språket dominerende blant dem. Den siste emiren i Bukhara var Muhammed Alim Khan (1880&ndash;1944).

Det historiske sentrumet til Bukhara har blitt satt opp i listen til UNESCO som del av verdensarven. Det inneholder utallige moskéer og madrassaer.

En statue av den populistiske filosofen og vismannen Nasreddin Hodja finnes i et torg i sentrum. Den viser ham ridende på sitt esel slik han tradisjonelt fremstilles.

## Galleri

Buxoro1.jpg|Bukhara på satellittbilde fra NASA
Prokudin-Gorskii-16.jpg|Redet til en stork på toppen av en palassmur
Bukhara city skyline Bibi-Khanym Mosque.jpg|Bukhara, dominert av Kalon-minareten
bukhara_poi_kalon.jpg|Utsikten fra Poi Kalon-moskéen, som viser Kalon-minareten 
bukhara_chor_minor.jpg|Chor Minor, inngangshuset til en nå forsvunnet *madressah* 
Prokudin-Gorskii-19.jpg|Muhammed Alim Khan (1880-1944), den siste emiren i Bukhara
Buxoro_post_office.jpg|Postkontor
Nasr Eddin Hodja statue in Bukhara Liab -i-Haouz complex.JPG|Statuen av Nasreddin Hodja i Bukhara


## Litteratur
*Moorcroft, William and Trebeck, George. 1841. *Travels in the Himalayan Provinces of Hindustan and the Panjab; in Ladakh and Kashmir, in Peshawar, Kabul, Kunduz, and Bokhara... from 1819 to 1825*, Vol. II. Reprint: New Delhi, Sagar Publications, 1971.

## Se også
* Liste over verdensarvsteder i Usbekistan

## Eksterne lenker
*
Gudrød Veidekonge

:*For artikkelen om den danske sagnkongen med samme navn, se [[Gudrød Sigfredsson Veidekonge]].*

**Gudrød Halvdansson Veidekonge** (norrønt: *Guðrøðr veiðikonungr*), født ca. 780 død ca. 821, var ifølge Snorre Sturlason konge over Vestfold, Romerike og halve Vingulmark (omtrent dagens Østfold). Gudrød var (ifølge Snorre) sønn av Halvdan Øysteinsson den gavmilde og Liv Dagsdatter, og far til Olav Geirstadalv Gudrødsson og Halvdan Svarte. Frem til ca. 815 var han gift med Alvhild Alfarinsdatter (f. 790), og deretter med Åsa Haraldsdatter.

Gudrød fikk halve Vingulmark som medgifte da han giftet seg med Alvhild, datter av kong Alvarin Alvheim fra Alvheim (Bohuslän).

Etter Alfhilds tidlige død, la Gudrød ut på frierferd til Agder, etter datteren til kong Harald Granraude, Åsa. Harald avviste ham og  Gudrød svarte med å ta livet av ham og hans sønn Gyrd, for så å røve med seg Åsa og ta henne til ektemake.

Gudrød ble myrdet av dronning Åsas skosvein på ordre fra Åsa for mordet på hennes far og bror, og for å ha voldtatt henne.

Gudrøds tilnavn *Veidekonge* kan oversettes «jegerkonge».

## Referanser
Liste over konger av Wessex

**Listen over konger av Wessex** er en oversikt over herskerne i Wessex i dagens England fra 519 til 924. Tittelen opphørte å eksistere da Wessex var blitt kjernen i det forente England. 

For de senere kongene finnes det i mange tilfeller gode kilder, mens de tidlige er mer obskure. Datoer må derfor stort sett anses som omtrentlige.
Wilson Kipketer

**Wilson Kipketer** (født 1972) er en kenyanskfødt dansk mellomdistanseløper. 

Wilson Kipketer kom til Danmark i 1990 for å studere ved Københavns Universitet. Han søkte senere om dansk statsborgerskap, og stilte for første gang opp for Danmark under verdensmesterskapet i 1995, der han vant 800 meter. Han forsvarte gullet på 800 meter både i VM 1997 og VM 1999. Sin beste sesong hadde Kipketer i 1997, da han i to omganger forbedret Sebastian Coes verdensrekord på 800 meter, slik at den endte på 1.41,11.

Han tok sølv under OL 2000 i Sydney, og bronse i Athen fire år senere.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Donald I av Skottland

**Domnall mac Ailpín** (moderne gælisk: *Dòmhnall mac Ailpein*, anglisert som **Donald I Mac Alpin**; født 812, død 13. april 862) var konge av piktere fra 852 til 862. Han etterfulgte sin bror Kenneth macAlpin på tronen i Piktland.

## Liv og virke
*[[Krønike om kongene av Alba]]* forteller at Domnall styrte i fire år, noe som bekreftes i *[[Ulster-annalene]]* for oppslagene for hans bror død i februar 858 og hans egen i april 862. Krøniken noterer:

Lovene til Áed Find er gått fullstendig tapt, men det har blitt antatt at, som lovene tilskrevet Giric og Konstantin II (Causantín mac Áeda), disse knyttet til kirken og i særdeleshet til bevilgningen av privilegier og fritagelser som var vanlig andre steder. Betydningen av Forteviot som stedet for denne lovgivningen, sammen med Kenneths død der, og Konstantins senere samling ved det nærliggende Scone, kan antyde at dette området var selve hovedområdet hvor sønnene til Alpín hadde støtte.

*[[Melrose-krønikene]]* forteller om Domnall at «i krig var han en sterk soldat ... det er sagt at han ble myrdet ved Scone». Ingen annen kilde rapporterte at han døde ved vold.

*[[Bercháns profeti]]* synes å referere til Domnall i versene 123–124:

Selv om Domnall generelt er antatt å ha vært barnløs, har det blitt foreslått at Giric var en sønn av ham ved å lese hans patronymikon (avstamningsnavn som er avledet av farsnavnet) som mac Domnaill framfor det mer vanlig antatte mac Dúngail. Dette synet er imidlertid ikke allment akseptert.

Domnall døde, enten ved kongsgården ved Cinnbelachoir (på et sted som er ukjent) eller ved Rathinveralmond (også ukjent, og kan være samme sted, antatt å kanskje være lokalisert ved elvene Almond og Tay i nærheten av Scone). Han ble gravlagt på Iona.

## Referanser


## Litteratur
* Anderson, Alan Orr ([1922] 1990): *Early Sources of Scottish History A.D 500–1286* (*ESSH*), bind 1. Opptrykk med rettelser. Stamford: Paul Watkins, ISBN 1-871615-03-8
* Duncan, A.A.M. (2002): *The Kingship of the Scots 842–1292: Succession and Independence*. Edinburgh: Edinburgh University Press, ISBN 0-7486-1626-8
* Smyth, Alfred P. (1984): *Warlords and Holy Men: Scotland AD 80–1000*. Edinburgh: Edinburgh UP, ISBN 0-7486-0100-7
* Skene, William Forbes, red. (1867): ''Chronicles of the Picts, Chronicles of the Scots, and Other Early Memorials of Scottish History'', Edinburgh: Edinburgh General Register House

## Eksterne lenker
* Annals of Ulster, del 1, hos CELT]
* The Chronicle of the Kings of Alba
Christian Lous Lange

**Christian Lous Lange** (1869&ndash;1938) var en norsk fredspolitiker.

Christian Lous Lange var elev ved Kongsgaard skole i Stavanger.Han ble cand.mag. i 1893. I de påfølgende årene var han dels på lengre studiereiser for å lære seg språk, dels arbeidet han som lærer i Oslo. Mellom 1900 og 1910 var han sekretær ved Nobelinstituttet og Den norske Nobelkomite i Oslo og stiftelsens bibliotekar og forretningsfører. Han var medlem av Den norske Nobelkomite fra 1. januar 1934 og frem til han døde.

Fra 1909 var han generalsekretær ved Den interparlamentariske union, først i Bern, deretter i Brussel og til slutt i Genève. Denne stillingen beholdt han til 1933, og det var også denne stillingen som gjorde at han ble tildelt Nobels fredspris i 1921; delt med Hjalmar Branting. 

I 1919 ble han kreert til æresdoktor ved Det Kgl. Frederiks Universitet på grunnlag av sitt verk *Histoire de l'internationalisme*.

Lange var sønn av oberst Halvard Lange og Thora Marie Lous, og sønnesønn av riksarkivar Christian C.A. Lange. Han var far til utenriksminister Halvard Lange, stortingsrepresentant Carl Viggo Lange og lærerskolerektor August Lange, og var bror til Ellen Lous Lange, gift med forfatteren Johan Bojer.

## Bibliografi
* *Lærebok i verdenshistorie fra oldtidens slutning til vore dage* (med H. Schjøth)
* *Histoire de l'internationalisme* (1919) (Første del av et stort anlagt verk)
* *Lærebok i verdenshistorie* (1931) (med N. Østbye)

## Referanser


## Eksterne lenker
* Biografi, nobelprize.org, Nobelprisenes offisielle nettsted
* Biografi, Aktive fredreiser
* Christian Lous Lange - den «glemte» fredsprisvinneren, artikkel hos Norgeshistorie.no
ZIL

**Zavod imeni Likhachova** (**ZIL**) (russisk: ЗИЛ) var et russisk bilmerke og fabrikk, stiftet i 1924 under navnet **AMO**. Navnet betyr Zavod imeni Likhakov (fabrikk oppkalt etter Likhakov) og kommer fra Ivan A. Likhakov, en tidligere direktør og betydelig skikkelse innenfor sovjetisk bilproduksjon. Fra 1933 til 1956 het fabrikken ZIS, hvor den siste bokstaven sto for Stalin. Selskapet var da en vesentlig produsent av militære kjøretøy og av kanoner og kanonlavetter og annet militært utstyr.

Selskapet produserer både lastebiler og personbiler. Personbilene var store limousiner, og ble benyttet bare av den øverste eliten i Sovjetunionen. Lastebilene lisensproduseres for eksempel i Bulgaria og Kina.

Paccar har samarbeidet med ZIL om montering av Kenworth lastebiler, og Volvo har forhandlet om sammensetting av FH12 lastebiler. Lastebil-avdelingen til ZIL har i dag et samarbeide med Caterpillar, og benytter en del motorer derifra. Ungarske Ikarus bygger busser på chassis fra ZIL.

## Modeller
### Limousiner
* ZIS-101
* ZIS-110
* ZIS-115
* ZIL-111
* ZIL-114
* ZIL-117
* ZIL-4104
* ZIL-41047

### Lastebiler
* ZIS-128
* ZIS-150
* ZIS-151
* ZIL-130
* ZIL-131
* ZIL-157
* ZIL-4334
* ZIL-4327 Bychok («Bølla»)

## Eksterne lenker
*  (russisk)
* ZILs historie (engelsk)
ZIM

**ZIM** var et sovjetisk bilmerke.  Bokstavene sto for Zavod imeni Molotova, fabrikk oppkalt etter Molotov.  I perioden 1950–1956 ble ZIM brukt som navn på GAZ-fabrikkene, og fra 1950–1959 ble ZIM brukt som merke på limosinen GAZ-12.

Cirka 80 GAZ-12 ZIM ble solgt som drosjer i Norge 1955–1957, da med åtte seter. 

Regjeringen fikk to ZIM-biler i gave fra Sovjetunionen i forbindelse med et statsbesøk i 1955. Den ene ble benyttet av statsministerens kontor, den andre ble benyttet av utenriksdepartementet. Oslo kommune overtok senere utenriksdepartementets bil.


Fil:GAZ-12 ZIM in Riga (branded) (front view).jpg‎ 
Fil:GAZ-12 ZIM in Riga (branded) (side view).jpg‎ 
Fil:GAZ-12 ZIM in Riga (branded) (rear view).jpg‎ 


## Referanser
NasjonalAlliansen

**Nasjonalalliansen** var et norsk politisk parti. Partiet ble stiftet den 25. februar 1999 med utgangspunkt i restene av Hvit Valgallianse, og tok ikke lenge etterpå med seg en del av medlemmene fra det nystiftede Norsk Folkeparti. 

Partiet var i all hovedsak et nasjonalistisk parti som la nasjonalisme til grunn for sitt partiprogram. Nasjonalalliansen klarte i 2005 ikke å samle inn de  underskriftene som kreves for at man kan stille ved stortingsvalg.

Partiets registrering i Partiregisteret opphørte 13. mars 2006. 

Partiet hadde en medlemsavis (*Fremtid*) som ble utgitt 6 ganger i året.

Partiets ungdomsorganisasjon het Norsk Ungdom.

## Nettforum
Partiet hadde et debattforum på urlen "debatt.nasjonalalliansen.no" . Dette forumet ble senere flyttet til adressen "fridebatt.no". Per 16. august 1999 har fridebatt  besøkende brukere.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Yugo

**Yugo** er et bilmerke fra det tidligere Jugoslavia, produsert av Zastava-fabrikken fra 1981.  Bilene var basert på Fiat 127 til å begynne med, og ble i USA solgt som Yugo eller Yugo Koral, i Italia som Innocenti og i Storbritannia ble modellen Yugo 45 solgt som Tugo Tempo.

I 1987 kom en nyere modell basert på Fiat Tipo, kalt Florida (Sana på enkelte markeder).  

Eksporten av Yogu ble stoppet under sanksjonene mot Jugoslavia i 1991.  Produksjonen av Yugo personbiler ble tatt opp igjen i 2000, og selskapet har planer om eksport.

## Eksterne lenker
* Bilrevyen.no: Comeback for Yugo?
Næringslivets sikkerhetsorganisasjon

**Næringslivets sikkerhetsorganisasjon** (**NSO**) er en norsk tilsynsmyndighet som har til oppgave å kontrollere egenbeskyttelsen (industrivernet) ved industrivirksomheter som gjennomsnittlig sysselsetter 40 eller flere personer i året og er registrert i næringskoder beskrevet i forskrift om industrivern. Per 1. mars 2024 var det rundt 1250 industrivernpliktige virksomheter i Norge.

30. september 1938 sendte Norges Industriforbund et rundskriv til sine medlemmer hvor forbundet tilbød organisasjonsmessig bistand til å styrke bedriftens egenbeskyttelse. Formålet var å organisere en form for sivilforsvar for store bedrifter i tilfelle den usikre situasjonen i Europa skulle resultere i krigshandlinger mot Norge, spesielt i form av luftangrep. I 1948 ble organisasjonen Industrivernet opprettet, og den skiftet i 1997 navn til Næringslivets sikkerhetsorganisasjon.

Industrivernet skal håndtere branntilløp, personskader og lekkasjer av gass og farlige kjemikalier alene inntil nød- og beredskapsetatene er på plass og så i samarbeid med dem. Dagens industrivern er en del av virksomhetenes samlede HMS-arbeid.

NSOs virksomhet er hjemlet i lov og forskrifter:
* Forskrift om industrivern
* Lov om kommunal beredskapsplikt, sivil beskyttelsestiltak og Sivilforsvaret (sivilbeskyttelsesloven)
* Forskrift om systematisk helse-, miljø og sikkerhetsarbeid i virksomheter (internkontrollforskriften)
* Forskrift om tiltak for å forebygge og begrense konsekvensene av storulykker i virksomheter der farlige kjemikalier forekommer (storulykkeforskriften)
* Forskrift om tilfluktsrom 
* Forskrifter om tilfluktsrom ved industrivernpliktige bedrifter og virksomheter

NSO drives som en selvstendig organisasjon finansiert av industrivernavgift som årlig kreves inn fra industrivernpliktige virksomheter. Styret i Næringslivets hovedorganisasjon (NHO) fastsetter avgiftens størrelse og godkjenner NSOs virksomhetsplaner og budsjett.

NSOs myndighetsutøvelse er hjemlet i Justis- og beredskapsdepartementet gjennom Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB). NSOs myndighetsrolle følges opp av DSB, som fastsetter rammer og mål for NSOs virksomhet. NSOs direktør rapporter til et styre med representanter for industrien. NSO rapporterer til Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap og Næringslivets Hovedorganisasjon.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Gaulosen

**Gaulosen** er en arm av Trondheimsfjorden i Trøndelag. Byneset i Trondheim kommune ligger nord for Gaulosen, og Børsa og Buvika i Skaun kommune ligger på sørsida. Lengst inn i fjorden ligger Øysand som tilhører Melhus kommune. Ved Viggja i Skaun kommune møtes Gaulosen, Orkdalsfjorden og Korsfjorden. Elva Gaula danner et delta der den renner ut i Gaulosen på grensa mellom Melhus og Trondheim.

Dette er det eneste større elvedeltaet i Sør-Norge som ikke er berørt av oppfyllinger, og tatt i bruk til industriområde, flyplass eller lignende. Det har likevel ikke manglet på planer gjennom tida for å utnytte området. Under andre verdenskrig tenkte tyskerne å bygge en stor by, Neu-Drontheim, på Øysand og i nabobygda Leinstrand. En kan fortsatt se restene av en påbegynt ubåthavn i Buvikberga mellom Øysand og Buvika. Det finnes nå fire naturreservater, og et landskapsvernområde her.

Gaulosen naturreservat og landskapsvernområde er et Ramsar-område og ligger i elvemunningen. Det omfatter store mudderområder som tørrlegges ved fjære sjø. Lengst ut ligger øya Storøra med sparsom vegetasjon, og en stor koloni hettemåke. Her hender det også at dvergmåke dukker opp. På Øysand-sida av deltaet ligger en stor strandeng. Gaulosen er den mest kjente fuglelokaliteten ved Trondheim. Her kan en hele året, men spesielt i trekktidene, se store mengder gjess, ender og vadefugler.

Et stykke opp i elva ligger Leinøra naturreservat. Her vokser en tett skog av tindved, som blir uvanlig høy i dette området. Humle klatrer opp i tindveden, og gir et jungellignende preg. Lengst inn på Leinøra ser en neste trinn i suksesjonen, der gråor og alm skygger ut tindveden.

Videre oppover Gaula ligger interessante områder som ikke er fredet. Her finnes det grusører med blant annet klåved, tindved og setermjelt. På disse grusørene kan en se dverglo. Langs elva finnes også gråor-heggskoger der en kan finne gul frøstjerne og slyngsøtvier.

Utenfor Buvika, på sørsida av Gaulosen, ligger Buvikfjæra. Her overvintrer mange ender og kanadagjess. I forbindelse med bygging av ny E39, var det aktuelt å legge vegen på fylling i denne fjæra. Det ble i stedet valgt å bygge vegen lenger opp i Buvika, men det var nødvendig å legge en motfylling i fjæra på grunn av de dårlige grunnforholdene.

I sørvendte lier nord for Gaulosen ligger Apoteket naturreservat og Lauglolia og Sundsberga naturreservat. Disse områdene er fredet på grunn av varmekjær løvskog, og en artsrik flora av urter. Lauglolia er en av de få steder i Trøndelag der spettmeis forekommer. Her kan en også finne kjernebiter og bøksanger.

## Referanser




## Eksterne lenker
* 
*
Point Barrow

**Point Barrow**, eller **Point Nuvuk**, er et av de nordligste punkt på det amerikanske kontinent ved nordishavet og ligger ligger 15 km nordøst for Barrow, Alaska, på . (Nordspissen av Boothia Peninsula ved Bellot Strait i Nunavut i Canada ligger lenger nord, på .) Stedet ble oppdaget av europeere i 1825 ved Frederick William Beechey og gitt navn etter John Barrow, politiker og geograf ved det britiske admiralitetet.

## Arktisk utkikkspost

Nordspissen av Alaska er bare isfri i to til tre måneder av året og Point Barrow har tjent som utgangspunkt for mange arktiske ekspedisjoner, så vel som hovedkvarter for redningsaksjoner etter savnede oppdagere. I årene 1926&ndash;1928 var Point Barrow base for Detroit Arctic Expedition med Hubert Wilkins og Carl Ben Eielsons flygning til Spitsbergen den 15. april 1928.

Point Barrow er i dag også base for global overvåkning av atmosfæren, Global Atmosphere Watch.

## Historie
Opprinnelig hadde Barrow en innfødt befolkning og historien før 1900 er lite kjent. I 1928 ble det rapportert at stedet kun hadde tre klynger med hytter langs kyststripen. Barrow tjente etterhvert som handelssenter for den øde arktiske kystens gamle og nye beboere. Stedet omfattet en landhandel, en presbyteriansk misjon, et statlig hospital og en skole. Dagens befolkning teller ca. 4 500 mennesker.

## Fly og raketter
Det er i dag to små flyplasser i området, Browerville og Wiley Post - Will Rogers Airport. I et forsøk på å fly rundt jorden, havarerte Wiley Post og Will Rogers i Barrow den 15. august 1935. En minnesten for ulykken er reist på stedet.

Fra Point Barrow på  ble det i årene mellom 1965 og 1972 skutt opp noen forskningsraketter av typen «Nike Cajun» og «Nike Apache» (se ekstern lenke nedenfor).

## Eksterne lenker
* Rakettutskytningsbase – Point Barrow (engelsk)
Wormwood Scrubs

**Wormwood Scrubs** er et åpent område i det nordøstlige hjørnet av distriktet Hammersmith and Fulham i vestlige London. Det ligger rett nord for Shepherd's Bush og White City, og er mest kjent for fengselet HMP Wormwood Scrubs, bygget mellom 1875 og 1891. Det er det største åpne området i distriktet, 80 hektar, og et av de største fellesområdene i London. Den østlige delen av området som er kjent som Little Wormwood Scrubs ble kappet av ved veien Scrubs Lane og jernbanen West London Line. Det har vært et offentlig område siden vedtatt lov av 1879

Linford Christie stadion ligger i Wormwood Scrubs.

## Historie
Stedet er første gang omtalt på slutten av 1100-tallet som **Wormeholte**, deretter **Wormholtwode**, og så **Wormewood**. Navnet er avledet av de angelsaksiske ordene *wyrm* og *holt*, antagelig i betydningen «kratt» eller eventuelt en skog med slanger (framfor ormer, som på engelsk heter *worms*). Villmarken som ble skapt ved trefelling, hadde dårlig jordsmonn, kun egnet som beitemark. Siste ledd i stedsnavnet, *Scrubs*, betyr et område med kratt og forkrøplete trær.

Særlig før 1900-tallet var Wormwood Scrubs kjent i London som et sted der flere dueller skal ha blitt utkjempet her.

Spionen George Blake klarte å rømme fra fengselet. Musikerne Keith Richards og Pete Doherty har også sonet straff her.

## Referanser


## Eksterne lenker

*Hammersmith and Fulham Volunteer Centre
Stockwell undergrunnsstasjon

**Stockwell undergrunnsstasjon** er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den ligger i Stockwell i bydelen Lambeth, i kollektivsone 2, og betjener Northern-linjen og Victoria-linjen. 

Stasjonen ble åpnet 18. desember 1890 av den senere kong Edvard VII, som på det tidspunkt var prins av Wales. Den var da den sørligste stasjonen på *City & South London Railway*.

Den opprinnelige stasjonsbygningen var lik, men noe større enn, den nåværende bygningen på Kennington, med en kuppel over heisjakten. I 1923 og 1924 ble den modernisert i forbindelse med utvidelsen av linjen til Morden, som ble gjennomført i 1926. 

Da Victoria-linjen tok den i bruk 23. juli 1971 ble det anlagt adkomstvei mellom plattformene for å gjøre det lett å bytte linje. Den gamle overflatebygningen ble fjernet, og dagens struktur ble reist i stedet.

Stockwell er en av åtte undergrunnsstasjoner i London som har et stort tilfluktsrom under plattformene. Tilfluktsrommene ble konstruert under andre verdenskrig. 

22. juli 2005 ble Jean Charles de Menezes, en brasiliansk elektriker som bodde i London, skutt ned og drept av sivile polititjenestemenn rett utenfor stasjonen. Dette skjedde dagens etter terrorangrepet i London 21. juli 2005, og politiet skal ha mistenkt at han var en selvmordsbomber i ferd med å utføre et angrep, eller at han var innblandet i angrepet som fant sted dagen før. Det viste seg i ettertid at han ikke hadde noen forbindelse til terroristene.

|}
## Eksterne lenker
* Stockwell Underground Station Transport for London (Engelsk)
800 meter

**800 meter** er en løpsøvelse innen friidrett og utgjør den korteste distansen i mellomdistanseløp. Øvelsen løpes over to runder på løpebanen. De første hundre meterne foregår i separate baner gjennom svingen, etterfulgt av løping i samlet felt. Disiplinen har vært en fast del av De olympiske leker (OL) siden innstiftelsen i 1896.

Kvinner deltok første gang i øvelsen under Sommer-OL i 1928 i Amsterdam. Synet av utslitte kvinner ble den gangen imidlertid for sjokkerende for tilskuerne, og på grunn av dette ble 800 meter for kvinner fjernet fra programmet. Øvelsen gjorde sitt comeback i mesterskapssammenheng i EM i friidrett i 1954. Under Sommer-OL i Roma i 1960 ble 800 meter igjen en del av det olympiske programmet for kvinner, og det har vært en fast øvelse siden den gang. Inntil EM i 1969 og OL i 1972 var 800 meter den lengste løpsdistansen for kvinner i mesterskap. Den inngår også som siste øvelse i kvinnenes sjukamp.

Norge har sikret seg to olympiske medaljer på 800 meter. Audun Boysen fikk bronse under Sommer-OL i Melbourne i 1956, mens Vebjørn Rodal stakk av med gull i Atlanta i 1996. I samme periode var også Atle Douglas aktiv, med deltakelse i både OL i 1992 og 1996.

## Ti på topp gjennom tidene
### Topp ti i verden – menn
(oppdatert per 12. januar 2024)

### Topp ti i verden – kvinner
(oppdatert per 12. januar 2024)

### Topp ti i Norge – menn

### Topp ti i Norge – kvinner

## Referanser
Oval undergrunnsstasjon

**Oval undergrunnsstasjon** er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den ligger i bydelen Lambeth, i kollektivsone 2, og betjener Northern-linjen.

Stasjonen ligger i krysset mellom Kennington Park Road, Camberwell Road, Clapham Road og Harleyford Street, omkring 500 meter fra Oval cricketstadion. Den ble åpnet 18. desember 1890 som en del av *City & South London Railway*. 

Overflatebygningen ble endret i begynnelsen av 1920-årene i forbindelse med modernisering av linjen. Den har også senere blitt dekorert på nytt, med cricket som gjennomgangstema i flisleggingen. 

Under terrorangrepet i London 21. juli 2005 ble en bombe forsøkt sprengt på et tog på denne stasjonen. 

|}
## Eksterne lenker
* Oval Underground Station Transport for London (Engelsk)
Cerdic av Wessex

**Cerdic** (født ca. 467, død 534) var den første kjente konge av Wessex i dagens England fra 519 til sin død. Han var av saksisk kongelig ætt, og grunnla det cerdiske dynasti, som med unntak av årene 645 til 648 styrte Wessex helt frem til England ble forent.

Ifølge *[[Den angelsaksiske krønike]]* steg han iland i Hampshire i 495 sammen med sin sønn Cynric. Han ledet en gruppe kjent som *gewissaene*, og Wessex omtales derfor i den tidlige fasen, frem til 648, som *gewissaenes rike*. 

Han erobret området omkring Winchester, men det var ikke før i 519, da han vant en viktig seier i slaget ved Charford, at han fikk full kontroll over vestsaksernes område. Han skal også ha nedkjempet en britisk konge ved navn Natanleod i Wiltshire. Under hans styre tok vestsakserne også kontroll over Dorset og Somerset.

I 520 ble Cerdic ifølge en kilde slått i slaget ved Mons Badonicus. Det er tvilsomt om det var han som ledet de angelsaksiske styrkene der; det er mer sannsynlig at Ælle av Sussex var den sterkeste angelsaksiske lederen. Han klarte dog å beholde makten etter dette nederlaget, og tok senere Wight og i 530 Sussex opp til Avon. Han krysset også Themsen og underla seg området frem til Bedford. 

Navnet hans har vakt undring blant forskere, fordi det ser ut til å være av britisk og ikke saksisk opprinnelse. En mulig forklaring er at han hadde britisk mor og at hun hadde gitt ham navnet. Dette er interessant i forhold til spørsmålet om samspillet mellom de invaderende sakserne og den lokale britiske (keltiske) befolkningen. 

I filmen Kong Arthur blir Cerdic og Cynric fremstilt som saksere som invaderte nordfra, og som ble drept av henholdsvis kong Arthur og Lancelot ved Mons Badonicus. Det finnes ingen historiske belegg for dette, og det er ingen tegn på at det forekom noen saksisk invasjon nord for Hadrians mur slik det fremstilles i filmen. Det er heller ikke noe grunnlag for at verken Cerdic eller sønnen skal ha falt i dette slaget.

## Referanser
Terroristene (musikkgruppe)

:*For andre artikler med samme oppslagsord, se pekersiden [[Terroristene]].*
**Terroristene** er en politisk reggae-gruppe fra Norge. Besetningen varierer, men kjernen av bandet er en vokaltrio som synger om kjærlighet, marijuana, politikk og gangstere i trestemt harmoni. Terroristene har skapt sitt eget umiskjennelige lydbilde, med blant annet norske tekster. De ga i 2005 ut EP-en «Hei Bondevik» på Luckee Records. Terroristene deltok også på  2006 i Tromsø.

## Eksterne lenker
*
Smith & Wesson

**Smith & Wesson (S&W)** er en amerikansk våpenprodusent med hovedkontor i Springfield, Massachusetts. Selskapet ble etablert i 1856 av Horace Smith og Daniel B. Wesson under navnet «Smith & Wesson Revolver Company» etter at deres tidligere selskap, som også het «Smith & Wesson Company», senere omdøpt «Volcanic Repeating Arms», ble solgt til Oliver Winchester, som døpte om selskapet til Winchester Repeating Arms Company.

Smith & Wesson har hatt forskjellige eiere opp gjennom årene, men ble 11 mai 2001 kjøpt av Saf-T-Hammer Corporation, som den 15. februar 2002 skiftet navn til *Smith & Wesson Holding Corporation.* Den 7. november 2016 skiftet det navn til *American Outdoor Brands Corporation.*

## Eksterne lenker
*
Orienten

**Orienten**, latin for «Østerlandene», er en geografisk gruppering av land i deler av Midtøsten og Asia. Nøyaktig hvilke land som menes med begrepet «orienten» varierer. Begrepet inkluderer vanligvis land som Tyrkia, Kypros, Syria, Libanon, Jordan, Israel, Iran, Irak, Egypt, Saudi-Arabia, Kuwait, Qatar, De forente arabiske emirater, Oman, Jemen, Aserbajdsjan, Turkmenistan, Afghanistan, Pakistan, India og deler av Russland. Betegnelsen var vanligere før.

En *orientaler* er en person fra Orienten, mens *orientalsk* er et adjektiv for det som angår eller kommer fra Orienten. 

Orientalisme er studiet av og kunnskap om kulturene i Østen. Orientalisme brukes også om de vestlige kolonimaktenes stereotype forestillinger og framstillinger av Midtøsten, seinere også resten av Asia, som oppstod på 1800-tallet.

## Ordbakgrunn
Begrepet *orienten* stammer fra de latinske ordene *oriens* og *orientis* som betyr «den oppgående (sol)» og er dannet av verbet *oriri*, «stige opp». Orienten betegner derfor stedet der sola står opp i øst, altså Østen. Den motsatte termen Oksidenten kommer fra det latinske *occidens*, som henviser til «vest» og ble tidligere brukt til å beskrive den vestlige verden, men brukes nå i liten grad. 

Det beslektede verbet *[[orientering|orientere]]* betegnet opprinnelig å plassere noe, særlig en bygning, slik at den vendte mot øst. Seinere ble ordet brukt mer generelt om å bygge eller vende noe i en bestemt retning, og siden om å bestemme hvor man er, veilede og så videre.

## Se også
*Orientalisme, Vestens kjennskap til Østens folk og dens kultur
*Oksidenten, Vesten
*Asia, Lilleasia, Midtøsten

## Kilder
* Oppslagsordet «Orient» i ''Ordbog over det danske sprog 1700-1950''
Turkmantsjaj-traktaten

**Turkmantsjaj-traktaten** er en avtale der Iran mistet mange av sine nordlige territorier til Russland etter sitt nederlag i 1828. Traktaten endte Den russisk-persiske krig (1826-1828).

Avtalen ble signert 21. februar 1828 (5. shaban 1243 etter den islamske kalenderen) av Kaj Mirza Abol-hasan Khan og Asef o-dowleh, kansleren til Fath Ali Shah fra Irans side og general Ivan Paskevitsj som representerte Russland.

Som Gulistan-traktaten ble Iran tvunget til å signere traktaten av Russland, da landet ikke hadde andre alternativ etter Abbas Mirzas nederlag. Den russiske generalen hadde truet Fath Ali Shah med å erobre Teheran på fem dager dersom traktaten ikke ble signert.

## Traktatens innhold (utdrag)
*Artikkel 4: Iran mister herredømme over Jerevan (dagens hovedstad i Armenia), Nakhitsjevan, Talysj, *Ordubad* og *Mughan*-regionene (nå del av Aserbajdsjan), i tillegg til alle land annektert av Russland i Gulistan-traktaten.
*Elven Araks blir den nye grensen mellom Iran og Russland, «fra *Ararat ghal'eh* til munningen av elven ved Astara».
*Artikkel 6: Iran lover å betale Russland 10 Koroor i gull (i 1828s myntenhet).
*Artikkel 8: Iranske skip mister fulle rettigheter til å seile på Kaspihavet og hennes kyster, disse er gitt til Russland.
*Iran anerkjenner kapitulasjonsrettigheter for Russland i Iran.
*Artikkel 10: Russland får rett til å sende konsulatutsendinger hvor som helst i Iran. Iran tvinges også til å signere økonomiske traktater med Russland slik Russland spesifiserer.
*Artikkel 13: Utveksling av krigsfanger.
*Artikkel 7: Russland lover å støtte Abbas Mirza som arving til tronen i Persia etter Fath Ali Shahs død (noe som ikke skjer).
*Iran beklager offisielt for å bryte sine løfter gjort i Gulistantraktaten.
*Artikkel 15: Fath Ali Shah lover å forfølge khanat-seksjonistiske bevegelser i Aserbajdsjan-regionen.

## Irans syn på traktaten
Iran ser offisielt på denne og den foregående Gulistan-traktaten som en av Irans mest ydmykende traktater noen gang signert. Traktaten regnes også av iranerne som hovedgrunnen til at Fath Ali Shah blir sett på som en av Irans mest inkompetente herskerne som huskes.
Bagheria

**Bagheria** er en italiensk by med 50 321 innbyggere. Byen ligger på øya Sicilia, i nærområdet til Palermo. På 1900-tallet var byen populær blant Italias aristokrati, som bygde mange herregårder der. De fleste har klart seg dårlig opp gjennom årene, men ett, «Villa Palagonia», står fortsatt og er åpen for turisme.

Bagheria er Giuseppe Tornatores fødested og landsbyen Giancaldo i *[[Cinema Paradiso]]* er basert på Bagheria. 

Byen opptrer i filmen Gudfaren III.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Agurktid

**Agurktid** er et begrep som benyttes i forbindelse med medienes, og særlig lokalavisenes, magrere innhold om sommeren. De lite viktige nyhetene som da publiseres blir omtalt som **agurknytt**. 

Både journalistene og kildene deres tar ferie, og vikarene overtar sakene. Den starter litt senere i Sør-Europa, der fellesferien legges til august. Agurktid benyttes i Australia, New Zealand og Sør-Afrika om juleferien, da det på dette tidspunkt også er sommer på den sydlige halvkule.

## Opphav
Ordet er en oversettelse av tysk *Sauregurkenzeit* («sur-agurk-tid») som i kjøpmannssjargongen i Berlin viste til den tiden på høysommeren når agurkene modnes, det er ferie og derfor ingen videre omsetning i butikkene.** Det tyske ordet er kjent på trykk siden 1780. Fra rundt 1850 har uttrykket spredd seg fra Berlin og gått inn i språket som et uttrykk for den stille sommersesongen, når det er så langt mellom nyhetene at avisene må skrive om grønnsakspriser osv. På dansk kjennes ordet på trykk tilbake til 1897. På nederlandsk dukket det parallelle ordet *komkommertijd* opp i 1870-årene (*komkommer* = agurk).

Fra engelsk kjennes uttrykket *cucumber time*, som *The Pall Mall Gazette* forklarte slik i 1867: «Skredderne kan ikke forvente å tjene stort i «agurksesongen». For når agurkene kommer inn, er sosieteten ute av byen.»

«Agurktid» er blitt et treffende uttrykk, også fordi ferievikarene i norske aviser tidligere ble sendt ut på torgene for å sjekke de skiftende grønnsaksprisene.

## Ulike språk
I den engelsktalende verden kalles dette *silly season*, mens man på tysk snakker om både *Sommerloch* («sommerhull») og *Sauregurkenzeit*. På svensk heter det *dödsäsong* som på fransk, *la saison morte*. Italienerne også snakker om *la stagione morta*, men på toskansk dialekt også *i mesi dei cipolloni*, dvs. «kjempeløkenes måneder». Spansk presse kaller det *la época de la serpiente del mar*, dvs. «sjøslangens epoke». I Portugal heter det *canicula* («hundedagene»), i Russland *zatisje* («stillhet», «stille tid»).

Innenfor sport er agurktid den perioden uten ligamatcher når avisene i stedet skriver om mulige spilleroverganger.

## Fotnoter

## Referanser
Gulistan-traktaten

**Gulistan-traktaten av 1813** var en fredsavtale mellom Russland og Persia, signert 24. oktober (5. november etter vestlig tidsregning) i landsbyen Gulistan i Karabakh på slutten av Den russisk-persiske krig (1804-1813). (29. shawal 1228 etter den islamske kalenderen)

Traktaten ble satt opp av sir Gore Ouseley fra Storbritannia som fungerte som mekler, og ble signert av Haji Mirza Abol Hasan Khan fra den iranske side.

Gjennom denne traktaten:
#Persia  (Iran) mister alle sine territorier nord for elven Araks og er tvunget via denne traktaten til å anerkjenne russisk autoritet over dem fra da av. Disse landene inkluderer:
#Alle byene og landsbyene i Dagestan.
#Alle byene og landsbyene i Georgia inkludert alle landsbyene på kysten av Svartehavet.
##Baku (nå hovedstad i Aserbajdsjan)
##Derbent,
##Shirvan,
##Megrelia,
##Karabakh,
##Ganja,
##Shekin,
##Abkhasia,
##Mughan,
##Imeretia,
##Guria,
##Khanatene i Talysh.
#Iran mister sine rettigheter til å seile på Kaspihavet og Russland blir gitt eksklusive rettigheter til å stasjonere sine militære flåter i Kaspihavet.
#Begge land går med på å etablere frihandel, der russerne har fri adgang til å utføre forretninger hvor som helst i Iran.
#Russland lover til gjengjeld å støtte Abbas Mirza som arving til den persiske tronen etter Fath Ali Shahs død. (som ikke skjer)

Noen historikere hevder at Russlands anneksjon av Transkaukasus-territoriene gav deres befolkning beskyttelse fra invasjoner på persiske territorier og førte til fred og relativ økonomisk stabilitet. Andre mener at folkene i Transkaukasus ble frarevet sine rettigheter for selvbestemmelse og ble påtvunget integrasjon med Russland, særlig de sjiittiske folkene i Kaukasus som har sterke kulturelle bånd med Persia.

Iran ser offisielt på denne og den etterfølgende Turkmantsjaj-traktaten som en av Irans mest ydmykende traktater noen gang signert. Traktaten er også regnet av iranerne som hovedgrunnen til at Fath Ali Shah er sett på som en av Irans mest inkompetente herskeren som huskes.
Chortaj

**Chortaj** (Hortaya Borzaya) er ei russisk steppemynde som også er kjent under navn som **khort**, **chortai** og **chortaya** rundt om i verden. Hortaya betyr rett og slett korthåret. Rasen regnes av mange russere som selve opphavet til den langt mer kjente russiske ulvehunden – borzoi.

## Opprinnelse og alder

Chortaj er en russisk mynderase som dukket opp i bevisstheten til folk for ca. 150 år siden, men nøyaktig hvor gammel den er vet ingen. Tradisjonelt er denne hunden å finne i områdene mellom vestbredden av Volga og det østlige Ukraina, syd til Krim og Kaukasus og nord til Simbirsk, Voronezj og Briansk.

Noen russerne hevder at denne hunden er opphavet til polsk mynde, men polakkene selv benekter dette. Chortaj er klart mindre enn polsk mynde, men anatomisk ganske lik. Dette kan indikere et felles opphav, men det lar seg ikke dokumentere. Noen hevder også at chortaj er en etterkommer av kaukasisk mynde, men heller ikke denne påstanden lar seg dokumentere. Teoriene kan i så måte indikere at både chortaj, kaukasisk mynde, borzoi og polsk mynde egentlig har en felles stamfar et sted i historien, men også dette er kun en teori basert på anatomiske likheter i type og geografisk spredning, og det faktum at alle fire ser ut til å dukke opp i historiske kilder fra 1600-tallet og framover.

Chortaj har utviklet seg som jakthund på de russiske og ukrainske steppene nord for Svartehavet, der den tradisjonelt har jaktet småvilt sammen med jeger til hest og av og til jaktfalk eller ørn. Man regner at linjer fra kaukasisk mynde og, i mindre utstrekning, borzoi og greyhound eller ungarsk mynde ble avlet inn etter borgerkrigen og 2. verdenskrig.

Den første rasestandarden (russisk) ble publisert i 1951 og var basert på kritikker fra mer enn 700 mynder, samlet i årene 1946&ndash;1950 og gjort av eksteriørdommer Constantin Esmont og hans kollega A. M. Lerkhe. Rasestandarden ble også oppdatert i 1980, men som sådan aksepteres ikke rasen av vestlige kennelkubber.

## Utseende, anatomi og fysikk
I størrelse er hannene omkring 65–75 cm (tisper ca. 4&nbsp;cm lavere) i mankehøyde, og fargen er som oftest lys eller ensfarget, men ikke ensfarget hvit. Tofarget og tricolor er også tillatt. Pelsen er glatt med stive pelshår som er ca. 2,5 cm. lange, svært tett og med underull. Av og til kan den ha fjærpels på halen og bak på lårene. Rasen er motstandsdyktig mot både varme og kulde. Den skal ha et ekstraordinært godt syn, men dette har aldri vært dokumentert.

## Bruksområde
Chortaj har først og fremst vært kosakkenes og tartarenes jakthund og følgesvenn på de åpne russiske steppene i sør. I dag er det først og fremst i Russland, Ukraina, Krim og Gorsky vi finner disse hundene. Der har den tradisjonelt blitt brukt til hetsjakt på småvilt, ofte i sammen med jaktfalk og ryttere til hest.

## Lynne og væremåte
Rasen er svært skeptisk og reservert overfor fremmede, men hengiven og leken ovenfor de den kjenner godt og stoler på. Den er rolig og balansert av natur, og fungerer godt som familiehund.
Kaukasisk mynde

**Kaukasisk mynde** (også kalt *Stepnaya Borzaya* og *Krimskaya Borzaya*) stammer fra områdene rundt fjellene i Kaukasus, lengst sør i Russland. Stepnaya betyr rett og slett steppe. Den kan derfor godt kalles **sydrussisk steppemynde**. De fleste kynologer regner den som en nær slektning av tazi, men den skiller seg klart fra denne.

## Opprinnelse og alder
Opprinnelsen til denne mynden er ukjent. Kynologene har konkludert med at det er mye tazi i den, men det må også være andre rasen innblandet. Kanskje har den en felles stamfar med chortaj og borzoi. Kan hende finnes det også noen dråper med afghanerblod i den.

Man trodde lenge at denne mynden døde ut under 2. verdenskrig. For omkring 100 år siden fantes det to varianter av rasen, dene ene kalt «Krymka» (med tilhold i Krim distriktet) og den andre «Gorka» (med tilhold langs foten av Kaukasusfjellene). Disse områdene ble imidlertid nærmest fullstendig rasert under den russiske revolusjonen og 2. verdenskrig. Men noen få hunder overlevde, og disse ble siden krysset og danner således grunnlaget for dagens hunder.

Den første rasestandarden ble puplisert på russisk i 1951 og var basert på kritikker av mer enn 700 mynder samlet i årene 1946&ndash;1950, gjort av eksteriørdommer Constantin Esmont og hans kollega A. M. Lerkhe. Rasen aksepteres imidlertid ikke av vestlige kennelkubber.

## Utseende, anatomi og fysikk
Dette er en meget vakker hund, som bortsett fra størrelsen ligner mye skotsk hjortehund. Rasen er imidlertid mye mindre, og har noe lengre (ca. 4-5 cm) og mer silkemyk pels. Lengden på pelsen kan være noe større vinterstid. Alle farger og kombinasjoner tillates, unntatt ensfarget hvit. Halen er buskete og bæres i en gjerne i en krøll nederst.

Den kaukasiske mynden skal være svært lett på foten, meget hurtig og spenstig. Det fortelles at engelskmenn på begynnelsen av 1900-tallet aldri før hadde sett en mynde med så hurtige bevegelser. De kunne fortelle at denne hunden med letthet kunne snu eller stoppe på halve distansen av en greyhound. 

På begynnelsen av 1900-tallet ble det importert ei tispe til England, med de klingende navnet «Fly». Hun var født i Italia av foreldre som var importert dit. Fly var 51 cm i mankehøyde og veide drøyt 14 kg. Denne mynden er altså ganske liten av vekst og skal ha (hatt?) mørk blå øyne med noe brunt i. Pelsen kan være grå i ulike nyanser og silkemyk. Hvitt i brystet og framre del av halsen. Labbene kan også være hvite og er ganske store i forhold til hundens størrelse.

Dagens standard sier hannene skal være ca. 62-70 cm i mankehøyde, mens tispene skal være ca. 59-67 cm. Trolig har de altså blitt litt større med årene.

## Bruksområde
Rasen har tradisjonelt blitt benyttet til hetsjakt på hare og annet småvilt i de kaukasiske fjellene. Den skal være en meget dyktig jakthund, som manøvrerer med letthet og i stor fart i det ulendte fjellterrenget.

## Lynne og væremåte
Rasen skal ha et meget godt gemytt og regnes for å være snill mot både små og store.

## Annet
Vi vet imidlertid ikke om rasen har overlevd inn i vår tid. Om den fortsatt eksisterer, er den en uhyre sjelden hund.
Øystein Halvdansson

**Øystein Halvdansson** (*Eystein fjert* ) levde i tiden rundt 730 e. Kr. og var, i henhold til Snorre Sturlasons Ynglingesagaen, småkonge over Vestfold og Romerike. Han var sønn av Halvdan Kvitbein og Åsa Øysteinsdotter og ble gift med Hild Eiriksdotter, datter til Eirik Agnarsson, småkonge i Vestfold. Deres sønn var Halvdan Øysteinsson, også kalt for den gavmilde.

Øystein arvet av sin far Solør, store deler av Hedmark, Toten, Hadeland og en del av Vestfold. Etter at svigerfaren Eirik Agnarsson døde sønneløs arvet Øystein også resten av Vestfold.

Snorre forteller at Øystein dro på plyndringsferd til Varna (Rygge i nåværende Østfold) og tok med seg alt av husdyr og verdisaker. Kongen av Varna het Skjold og var etter sigende var «en stor trollmann». Da Skjold kom til stranda og så Øysteins seil vinket han med kappen sin og blåste inn i den. Trolldommen fikk asen (råbommen) på nabobåten til Øysteins skip til å slå ham over bord. I sjøen druknet Øystein og det ble hans bane. Liket ble berget og ført til Borre, hvor det ble hauglagt.

## Referanser
Nizam al-Mulk

:*For tittelen nizam al-mulk av Hyderabad se: [[Nizam]]*
  

**Abu Ali al-Hasan al-Tusi Nizam al-Mulk** (&#1606;&#1592;&#1575;&#1605; &#1575;&#1604;&#1605;&#1604;&#1603;&#1548; &#1575;&#1576;&#1608; &#1593;&#1604;&#1610; &#1575;&#1604;&#1581;&#1587;&#1606; &#1575;&#1604;&#1591;&#1608;&#1587;&#1610; på arabisk) (født 1018, død 14. oktober 1092) var en feiret persisk visir av seldsjukkene. Han ble født i byen Tus i Persia og tjente til å begynne med ghaznavide-sultanene. I 1059 var han hovedadministrator av hele Khorasan. Senere, fra 1063, tjente han seldsjukkene som visir og forble i den posisjonen gjennom styrene til Alp Arslan (1063&ndash;1072) og Malik Shah I (1072&ndash;1092). Han etterlot stor påvirkning på organiseringen av seldsjukkenes styreorganer og fikk tittelen Nizam al-Mulk som oversettes som «statens orden».

Bortsett fra sin ekstraordinære innflytelsen som visir med full autoritet, er han også velkjent for sine fyldige beskrivelser av kongedømmet, kalt *Siyasatnama* (boken om styresmakten) og også for systematisk grunnlegging av et stort antall skoler for høyere utdanning i flere byer, de berømte Nizamiyyah-skolene, som ble oppkalt etter ham.

Han ble drept i et attentat av et medlem av Hashshashin-sekten i 1092 nær Nahavand i Persia.

## Referanser


## Litteratur
* Monika Gronke: *Geschichte Irans. Von der Islamisierung bis zur Gegenwart.*, München 2003, ISBN 3-406-48021-7.
* *Niẓām al-Mulk*. I: *Encyclopaedia of Islam.* VIII:69b, Leiden 2003, ISBN 90-04-09834-8.
Halvdan Kvitbein

**Halvdan Kvitbein** (levde ca. 710) var den første av ynglingesagaens konger som slo seg ned i Norge. Han var sønn av Olav Tretelgja og Solveig Halvdansdotter. Han var gift med Åsa Øysteinsdotter som han fikk sønnene Øystein Halvdansson og Gudrød Halvdansson med.

Halvdan og broren Ingjald Olavsson vokste opp i Solør hos deres morfar, Solve.

Halvdans far ble ofret til Odin av de svenske nybyggerne i Värmland på grunn av uår, men da de senere oppdaget at uåret var grunnet i overbefolkning og ikke kongens handlinger valgte noen å krysse Eidskogen og slå seg ned i Solør. Her tok de Halvdan til konge siden han var sønn av deres gamle konge, Olav. De svenskene som ble igjen i Värmland tok hans bror Ingjald til konge.

Hva det beskrivende kallenavnet ‘Kvitbein’ står for er ikke helt klart, men kan være en karakteristikk av utseendet.

Halvdan ble etter sigende en stor konge som erobret store deler av Hedmark, Toten, Hadeland og deler av Vestfold. Da hans bror døde arvet han Värmland også. Selv døde Halvdan Kvitbein på Toten og ble hauglagt i Skæreid i Skiringsdal.

Snorre nevner et kvad av skalden Tjodolv den kvinværske:

:*Så sier Tjodolv:<br />*
:*Hvermann vet<br />*
:*at Halvdan'<br />*
:*saknet ble<br />*
:*av stridsmeklere;<br />*
:*for Hel sjøl<br />*
:*til steinrøysa<br />*
:*tjodkongen<br />*
:*på Toten tok,<br />*
:*og Skæreid<br />*
:*i Skiringssal<br />*
:*står bøyd over<br />*
:*brynjekongen.*

Etter Halvdans død ble sønnen Øystein konge og videreførte ynglingeætten som norsk kongsslekt.

## Referanser