Dharmarakșas oversettelse av Lotussūtraen

**Dharmarakșas oversettelse av Lotussūtraen** (tradisjonell kinesisk: 正法華經, *Zhèng fǎhuā jīng*) er den eldste kinesiske oversettelsen av Lotussūtraen som er bevart. Oversettelsen ble foretatt av buddhistmunken Dharmarakṣa (竺法護, 223–316), som kom fra den sentralasiatiske oasebyen Dūnhuáng langs Silkeveien. Den ble foretatt i året 286 e.Kr. og fant sted i byen Chang'an på Guānzhōngsletten i det som idag er provinsen Shaanxi i det sentrale Kina. *Zhèng* (正) betyr «god» eller «korrekt», *fǎ* (法) betyr «lov» i betydningen dharma eller buddhismen, *huā* (華) betyr «lotusblomst» og *jīng* (經) betyr «sūtra». Tittelen kan derfor oversettes med *sūtraen om lotusblomstens gode lov*.

Lotussūtraen er en mahāyānasūtra – en hellig tekst innenfor mahāyānabuddhismen. I Nepal, Sikkim, Bhutan, Tibet og Mongolia har teksten spilt en mer perifer rolle. I Øst-Turkestan har den derimot stått mer i fokus, og i Kina, Korea og Japan har både skolen Tiāntái og ulike avskygninger av Nichirenbuddhismen utropt den til buddhismens ultimate og høyeste lære. Også i andre skoler av østasiatisk buddhisme har den vært sentral.

Det som gjør denne oversettelsen spesielt interessant for religionshistorikere, er tilstedeværelsen av daoistisk terminologi. Den kinesiske sivilisasjon var omkring 2&nbsp;000 år gammel da buddhismen kom til Kina, etter sigende da «himmelens sønn», keiseren Han Mingdi (28–75), i året 68. e.Kr. opprettet den hvite hestens tempel i byen Luoyang. Bruken av velkjente begreper fra folkelige religioner, gjorde at buddhismen lettere fikk utbredelse i de første århundrer av vår tidsregning. Den rike semantikken i det kinesiske språket, der ord har mange assosiasjoner, førte til utviklingen av kinesisk buddhisme som en særegen retning.

## Kanoniske referanser

I tekstsamlingen Tripitaka Koreana er Dharmarakșa's oversettelse tekst nr 117 (bind 267–269) og ble inngravert på treplater i årene 1242-1243 e.Kr., i Taishō Shinshū Daizōkyō (大正新脩大藏經, «Tripiṭaka publisert under æraen Taishō (大正)») befinner den seg i bind 9 som tekst nr 263, i Zhōnghuá Dàzángjīng (大日本續藏經, «kinesiske manuskripter i Tripiṭaka Sinica») befinner den seg i bind 15 som tekst nr 125 og i katalogen til Nanjo Bunyu (1849–1927) fra 1883, er den tekst nr 183.

## Oversettelsen
Gamle kinesiske kataloger over sūtraer omtaler totalt 17 komplette og delvise kinesiske oversettelser av Lotussūtraen, men bare tre komplette og en delvis oversettelse har blitt bevart. Lotussūtraen ble første gang oversatt til kinesisk i året 255 e.Kr. av en indisk legmann. Deretter ble en utgave med 28 kapitler oversatt av Dharmarakṣa i året 265 e.Kr. Disse to oversettelsene har gått tapt, sammen med en tredje delvis oversettelse.

Den fjerde kinesiske oversettelsen, og den eldste som er bevart, er fra året 286. e.Kr. Oversettelsen ble foretatt av Dharmarakṣa (竺法護, 223–316), og fant sted i byen Chang'an på Guānzhōngsletten i det som idag er provinsen Shaanxi i det sentrale Kina. Dette var under regjeringstiden til keiser Sīmǎ Yán (司馬炎, 236&ndash;290) av det vestlige Jin-dynastiet, under æraen Tàikāng (太康, 280–289).

Oversettelsen har tittelen *Sūtraen om lotusblomstens korrekte lov* (正法華經, *Zhèng fǎhuā jīng*) og består av 27 kapitler fordelt på 10 bokruller (*chüan*). Den koreanske tittelen er *Chŏng pŏphwa kyŏng* (정법화경), på japansk kalles teksten *Shō hokke kyō* (ショウホウケキョウ) og på vietnamesisk kalles den *Chánh pháp hoa kinh*.

## Originaltekst i gandhāri?

Lotussūtraen ble oversatt til tibetansk fra en sanskritoriginal som kom fra Nepal. Også en av de kinesiske oversettelsene har et nepalesisk manuskript som basis. Man kan fristes til å tro at originalene på sanskrit er «mer ekte», «mer verdifulle» og mer interessante enn kinesiske oversettelser. Som vi skal se, kan det motsatte være tilfelle. For det første ble Lotussūtraen opprinnelig skrevet i et prākritspråk, og ikke sanskrit. For det andre er Dharmarakṣa’s oversettelse åtte århundrer eldre enn de bevarte manuskriptene fra Nepal. Den er også to århundrer eldre enn noen bevart versjon på sanskrit. Den er vårt eldste vindu inn i fortidens tåke som omgir Lotussūtraens opprinnelige form.

I Kina, Korea og Japan, har Dharmarakṣa’s oversettelse hatt en beskjeden rolle opp gjennom historien. Fokuset har vært på oversettelsen til Kumārājīva som ble foretatt omkring 120 år senere. Sistnevnte dannet basis for skolen *[[Tiantai (buddhisme)|Tiāntái]]* i Kina, avleggeren *[[Cheontae]]* i Korea og skolene *[[Tendai-shū]]* og *[[Nichirenbuddhisme|Nichiren-shū]]* i Japan, og disse skolene skapte en betydelig eksegetisk tradisjon. Dharmarakṣa’s oversettelse inneholder derimot ingen spesifikk eksegese i den kinesiske buddhistiske kanon. Forklaringen er at Kumārājīva's oversettelse regnes som et litterært mesterverk, mens Dharmarakṣa's oversettelse inneholder en rekke *oversettelsesfeil*. Og lenge var *årsaken* til disse oversettelsesfeilene ikke forstått.

Tidlig på 1930-tallet analyserte orientalistene Friedrich Weller (1889–1980) og Ernst Waldschmidt (1897–1985) 36 transkripsjoner av den 15. sutra av *[[Dīrghāgama]]*, som ble oversatt til kinesisk av Buddhayaśas og Zhú Fóniàn i årene 412-413 e.Kr. under tittelen *Cháng āhán jīng* (長阿含經). De rekonstruerte fonetiske formene ble definert som prākrit, og det samme kom Waldschmidt frem til da han undersøkte *Dàhuì jīng* (大會經), den kinesiske oversettelsen av den 19. sutra av *Dīrghāgama*. Språket ble plassert i samme kategori som i *[[Dhammapada]]* fra Gandhāra. Andre orientalister og sinologer gjorde lignende oppdagelser. Den kinesiske oversettelsen av *[[dharmaguptakavinaya]]* (四分律, *Ssŭ-fen lü*), refererer til messingen av arapacanaformularet, og dets rekkefølge i stavelsene er gāndhāri skrevet i kharoṣṭhī. I 1962 fremsatte orientalisten Harold Walter Bailey (1889–1996) «Gandharihypotesen». Det middelindoariske idiom i disse tidlige kinesiske transkripsjoner ble av Bailey døpt gāndhāri, og det ble etterhvert også det faglige navnet på denne nordvestlige formen for prākrit.

Hypotesen utropte gāndhāri til buddhismens lingua franca i de første århundrene av vår tidsregning, og ble støttet av orientalister som John Brough (1917–1984) og Franz Bernhard (1931–1971). Baily påviste at gāndhāri har påvirket khotanesisk og tokarisk, og det finnes også elementer av gāndhāri i partisk og sogdisk. I årene 1993–1995 kom det for dagen restene av en buddhistisk tekstsamling skrevet i gāndhāri i det nåværende Afghanistan. De eldste av disse tekstene hadde tilhørt den tidlige skolen *[[dharmaguptaka]]*, og stammet trolig fra et kloster i Nagarāhāra. Også de administrative tekstene i det gamle kongedømmet Shànshàn ved den nordøstlige delen av Taklamakanørkenen, ble skrevet på gāndhāri. Det mangler beviser for at gāndhāri var et sentralasiatisk «universalspråk», men vi tvinges til å nyansere bildet av det idiom som lå til grunn for de tidligste kinesiske og tibetanske oversettelsene.

I 1992 publiserte den japanske orientalisten Seishi Karashima ved Sōkauniversitetet et tekststudium av samtlige kinesiske oversettelsene av Lotussūtraen. Han sammenlignet dem med alle tilgjengelige versjoner på sanskrit og tibetansk. Hans konklusjon var at Dharmarakșa oversatte et manuskript som var skrevet i et prākritspråk som var svært lik, eller identisk med gandhāri, og at forvekslinger mellom ord i prākrit og likelydende ord i sanskrit forårsaket oversettelsesfeil. Som støtte for denne hypotesen, publiserte Karashima i 1998 en ordbok over vokabularet i Dharmarakșa's oversettelse.

Denne observasjonen ble støttet av Daniel Boucher i 1998.

### Oversettelsesfeil
Nedenfor vil vi gjennomgå en del eksempler som illustrerer dette.

#### Doble oversettelser
Et uvanlig trekk ved Dharmarakșa's oversettelse, er forekomsten av *doble oversettelser*. I slike tilfeller er indoariske ord i den originale teksten oversatt to ganger. Dette skyldes at ordene var tvetydige, og at oversetterne ikke klarte å velge mellom to betydninger. Det samme fenomenet forekommer i oversettelsen av kinesiske tekster til uigurisk.

##### Vidū (den vise) og pidu (faren til)

Et eksempel er en dobbelt oversettelse av *-vidū* (den vise) og *-pidu* (faren til), fordi oversettelsesteamet ikke hørte forskjell på den ustemte konsonanten *v* og den stemte konsonanten *p*. Kanskje trodde de at to stemte konsonanter (*v* og *d*) var avledet av to ustemte (*p* og *t*).

##### Ākāra (disposisjon) og āgāra (rom)
Vi finner også en dobbel oversettelse av *ākāra* (grunn, årsak, disposisjon) og *āgāra* (oppholdsted, hus, rom). Dette skyldes problemer med å skille mellom den stemte konsontanten *k* og den ustemte konsonanten *g*. I versjonen av *Dhammapada* på gāndhārī med kharoṣṭhī skrift, som ble oppdaget ved Kohmāri Mazār nær Khotan i 1893, finnes eksempler på at *k* uttales *g*. I dokumenter fra Niya-ruinene som er skrevet i Niya-prākrit, betyr notasjonen *ģ* enten *k* eller *g*.

##### Pāņi (hånd) og pānīya (som kan drikkes)
En dobbel oversettelse av *pāņi* (hånd) og *pānīya* (som kan drikkes), skyldes en mangelfull oppfattelse av forskjellen på *n* og *ņ*.

##### Pratayabuddha og pratyekabuddha
Det er to titler på en Buddha som tilhører «den andre vognen»: *Pratayabuddha* (opplysning med ytre (?) hjelp) og *[[pratyekabuddha]]* (opplysning uten ytre hjelp). Språkforskeren Kenneth Roy Norman (1925–) har gransket forekomsten av ordene på pāli, prākrit og sanskrit i både buddhistiske og jainistiske tekster og inskripsjoner. Han har påvist at *pratayabuddha* er ordets opprinnelige form, mens *pratyekabuddha* (og jainistenes *patteyabuddha*) er en senere ukorrekt orddannelse. Oversettelser som gjenspeiler begge former, forekommer flere steder i den kinesiske buddhistiske kanon. Men hos Dharmarakșa finnes det tilfeller hvor han eller hans assistenter var ute av stand til å velge mellom de to.

Dharmarakșa har tilsynelatende oversatt ordet *prataya-eka-buddha*, noe som er nonsens. Men det gir mening dersom den middelindoariske navneformen verken var *prataya* eller *pratyeka*, men noe som lignet på begge. I Zhi Qians (222–252) oversettelse av *[[Vimalakirtisutraen|Vimalakīrtisūtraen]]* fra årene 223–228 e.Kr., finnes den samme meningsløsheten: «Dessuten vil [jeg] innvie andre i praksisen til śravaka'er og *prataya-eka-buddhaer*» (522a.26: 復立人為弟子緣一覺行, *fù lì rénwèi dìzǐ <u>yuán yí</u> jiào xíng*), og det er mulig at feilen ble «lånt» derfra.

##### Yāna (vogn) og jñāna (kunnskap)

I 1993 fremsatte Karashima den hypotese at begrepet *[[mahāyāna]]* («den store vogn») i Lotussūtraen, egentlig burde ha vært gjengitt som *mahājñāna* («den store kunnskapen»). I 2001 gjentok han hypotesen, og påpekte at den opprinnelige middelindoariske navneformen var **mahājāna*. Han var av den oppfatning at ordspillet omkring *[[yāna]]* (vogn) og *[[jñāna]]* (kunnskap) i «lignelsen om det brennende huset» som finnes i tredje kapittel (*upamā parivartaḥ*) av Lotussūtraen, kan ha ført til det feilaktige begrepet *mahāyāna*.

Teamet rundt Dharmarakșa har flere ganger ikke klart å avgjøre om **jāna* tilsvarte *yāna* eller *jñāna* på sanskrit, og har derfor tydd til doble oversettelser.

Også i Nepal har det vært uenighet om tolkningen av **jāna*. I sanskritmanuskriptet *Ms.Add 1682* hos Cambridge University Library står det *jñāna* i ovennevnte tilfelle. 

Avsnittet ovenfor gir en dobbel oversettelse (道慧, *dàohuì*). Dessuten identifiseres den buddhistiske «vognen» med den daoistiske forestillingen om «veien» eller dào (道).

I det andre tilfellet bruker Dharmarakșa den samme dobbelte oversettelsen *dàohùi* (道慧), som vist i forrige avsnitt.

I det såkalte «Kashgarmanuskriptet» (som ble oppdaget i Kashgar i 1893 eller tidligere, men som stammer fra Khotan) gjengis *buddhajñanām* som *buddhayānam* i begge ovenstående tilfeller (Kash 183a.3 og Kash 183a.4).

##### Jñāna (kunnskap) og dhyāna (meditasjon)

Flere steder i Dharmarakșa's oversettelse er *[[jñāna]]* (kunnskap, uttalt *gya:nə*) gjengitt som *[[Dhyāna i buddhismen|dhyāna]]* (meditasjon), og omvendt. Det har vært en språklig utvikling hvor det middelindoariske ordet *jāna* (eller *jāņa*) har blitt til *jñāna* på den ene siden, og har blitt til *jhāna* og deretter *dhyāna* på den andre. 

Dharmarakșa har her oversatt *dhyāna* med 億數 (*chándìng*), som betyr «meditativ konsentrasjon» og som er den femte av de seks *[[paramita|pāramitā]]er*. Samtidig har han oversatt *jñāna* med 智慧 (*zhìhuì*) som er det korrekte ordvalget. *Zhìhuì* er den vanligste kinesiske oversettelsen av *[[prajñā]]*, som er den sjette av de seks *pāramitāer* (*[[prajñāpāramitā]]*).

Forvekslingen til Dharmarakșa var mulig fordi nordvestlige indoariske dialekter i mange tilfeller uttalte *ya* som *ja*. Kharoṣṭhī-dokument nr 511 fra Niya, som ble oppdaget av Marc Aurel Stein (1862–1943) under hans andre ekspedisjon i Øst-Turkestan i 1906–1907, gjengir for eksempel meditasjon (*dhyāna*) som *jāna*: *te jāna parami gate*, «de oppnår mesterskap i meditasjon». 

Dharmarakșa og Boucher har foreslått, at forvekslingen mellom *jñāna* (uttalt *jāna*) og *dhyāna* har ført til mer omfattende etymologiske misforståelser innen østasiatisk buddhisme som sådan. Det kinesiske språket har en rik semantikk. Ord kan ha mange meninger, gi mange assosiasjoner og også føre til mange misforståelser.

Ovenfor har vi sett hvordan *dhyāna* er blitt oversatt med 億數 (*chándìng*), mens det korrekte vil være å oppfatte det som *jñāna*. Boucher har påpekt at samme misforståelse også ligger til grunn for de middelalderkinesiske transkripsjonene *chán* (禪) eller *chán-nà* (禅那). I Japan ble transkripsjonen gjengitt med de japanske ordene zen og *zen-na*. Zen er en mahāyānabuddhistisk retning som har spilt en viktig rolle i japansk kultur og historie. Navnet Zen blir gjerne oversatt med «meditasjon» (*dhyāna*), mens det korrekte ville være «kunnskap» (*[[jñāna]]*).

Bodhidharma (slutten av 400-tallet), som sies å ha vært den første patriarken innenfor Zen, kom til Kina fra «de vestlige regioner» i Sentral-Asia. Hans morsmål var sannsynligvis et av de mange østiranske språk, muligens sogdisk eller baktrisk.

På tidlig middelalderkinesisk &ndash; under Tang-dynastiet, ble *chán* (skrevet  under Mingdynastiet) uttalt *dzian* (/d͡ʑianH/), *dzien* (/d͡ʑiɛn/) og *dzjæn* (/d͡ʑjæn/).

Dentale stopper ble i økende grad hørbare, slik at de i en økende tendens ble stemte dentale frikativer [ð], noe vi har sett i gāndhārī (under østiransk påvirkning). Det er det lett å forestille seg at ord som har *-j-* foran en vokal (uttalt i nordvestlige dialekter som [z]), med rette og urette fikk skrivemåten [ð]. I en seglinskripsjon fra Taxila i det nåværende Punjab i Pakistan, finnes et tilfelle hvor *mahajana* tilsvarer ordet *mahādhana* på sanskrit og pāli (i pālikanonen er dette navnet på en person). Her er *-j-* som uttales [z] i nordvestlig dialekt, identisk med *-dh-* som uttales [ð] på sanskrit.

##### Jñāna (kunnskap) og jana (folk)
Konsonantklustere i *jñāna* og *dhyāna* har blitt assimilert til homofone lyder (uttales likt, men skrives forskjellig) i noen sammenhenger, dvs. at *j-* har blitt til *jj-* og deretter til *jñ-* og *jh-* har blitt til *dhy-*. Når vi sammenligner Dharmarakșa's oversettelse med «Kashgarmanuskriptet», i tillegg til det nepalesiske manuskriptet som ble oversatt av Kern, ser vi en dobbel oversettelse hos Dharmarakșa. Der er *jñāna* (kunnskap) forvekslet med *jana* (folk, mennesker):

Karashima har også dokumentert hvordan Dharmarakșa har forvekslet *jñāna* med *prajana* (generasjon) og *jina* (जिन, «seierherre» ).

Som Franklin Edgerton (1885–1963) har påvist, er ortografien i buddhistisk hybrid sanskrit svært misvisende som en indeks over uttalen. Versene i de sūtraer som er skrevet i hybridspråket, hadde en langt større prākritortografi enn det som går frem av manuskriptene. Den vanligste metrikk i Lotussūtraen er *[[sanskritprodosi|trişţubhjagatī]]* (44 stavelser og 4 vers i 11 stavelser), som krever at første, tredje, syvende og niende vokal er trykklette stavelser. Flere sammenhengende konsonanter ble da uttalt som én konsonant, selv om de ortografisk utgjorde flere. I eksempelet ovenfor, *acintikā koṭisahasra jñāne*, må den niende stavelsen *-sra*, være metrisk trykklett, selv om den den ortografisk er trykktung. Konsonantklusteret *-jñ* må derfor ha blitt uttalt som én lyd.

Det som er uklart fra forskjellige indiske tekster, er *hvordan* slike stavelser ble assimilert. Når det gjelder eksempelet *jñ*, kan *jj-* ha blitt til *j-*, *-ñāna* ha blitt til *nāņa*, *āņā* eller *ñāna*. Det er også mulig at slike konsonantklustere ble assimilert forskjellig av ulike dialekter.

##### Dhyāna (meditasjon) og dāna (å gi)
Det er også tilfeller hvor Dharmarakșa forvekslet *dhyāna* (meditasjon) med *dāna* (å gi), og på denne måten forvekslet *dh-* med *d-*.

Vi kunne forvente at *-y-* ble assimilert av dentale stopper og ble til palatale stopper, selv om det finnes unntak i prākritspråk. Vi kan heller ikke utelukke at redaksjonelle forskjeller har spilt en rolle i å skape ulikhet mellom versjoner på sanskrit og kinesisk. I KN 14.4 leser vi at: *deśenti te prāṇasahasrakoṭināṃ jňānena te prasthita agrabodhim*, «de [buddhaene] underviser tusenvis av kotis av vesener, og disse søker den høyeste opplysning gjennom meditasjon». Karashima påpeker at også det sentralasiatiske MS-fragmentet i Steinsamlingen (H3 Kha. i 24, fol. 4a.8) inneholder *jňānena* her. Det gjør også Dharmarakșa's oversettelse. Men i «Kashgarmanuskriptet» (Kash 20a.6) og Gilgitmanuskript MS97 inneholder begge *dānena* i det nevnte eksempel.

#### Grammatiske misforståelser
##### Den bøyde endelsen -mānāḥ
Oversettelsen inneholder i flere tilfeller en forveksling mellom det bøyde suffikset til presens partisipp *-māna*, og *manas* (sinn, tenkning):

For det første er *aniñja* blitt tolket som *anitya* (flyktig), fordi den siste uttales *annica* på nordvestlig prakrit (gāndhāri: *aṇica*), med tap av nasal vokal og forveksling av stemte og ustemte palatale stopper. For det andre er det midterste presens partisipp som ender på *-māna*, blitt tolket som *manas* (sinn, tanke). Den franske indologen Gérard Fussman (1940–) har pekt på et eksempel hvor *-c-* har utviklet seg til *-j-* i gāndhāri. Både *-c-* og *-j-* utviklet seg til *ya* før de forsvant. Som eksempel har Dharmarakșa gjengitt *Ajita* som *ayi* (阿逸, Dh 66a.17), tidlig middelalderkinesisk *ajit*.

Ovenfor ser vi at Kashgarmanuskriptet og nepalesiske manuskripter har to forskjellige gjengivelser av avsnittet, og det er uklart hvilken av disse som Dharmarakșa's oversettelse gjenspeiler. *Xìngxíng* (性行) er enten en oversettelse av *carya* eller *ādhyāśaya*; *tārén* (他人) synes å være en oversettelse av *pa(re)ṣa satvāna* som vi finner i Kashgarmanuskriptet, men også *yīqiè qúnméng* (一切群萌) kan være en oversettelse av det samme tekniske begrepet. Uansett, det ser ut som at Dharmarakșa har oppfattet *jānamānāḥ* eller *prajānamanaḥ* som bestående av de to ordene *jāna-* (mennesker) og *-manaḥ* (tanker) i stedet for være et partisipp som er avledet av *√jñā* (å vite, å forstå, kinesisk: 了智, *liǎozhì*).

##### Den abstrakte endelsen -tva

## Noter



## Referanser




## Kilder
### Litteratur
*
*
*
* 
* 
* 
* 
* 
*
*
*
* 
* 
*
* 
* 
* 
* 
*
* 
* 
* 
* 
* 
*
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*

### Nettsteder
*
* 
*
*
*
*
*
*
*
*
*
* 
*
*
*
*