Ausgleich

**Ausgleich** (ungarsk *kiegyezés;* norsk: *utjevning*) er «kompromisset» i februar 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, og som ble signert av Frans Josef av Østerrike og en ungarsk delegasjon ledet av Ferenc Deák. Kompromisset fulgte en serie av mislykkede konstitusjonelle reformer av det habsburgske riket. Ordningen av 1867 førte til at den magyar-dominerte regjeringen i Ungarn ble likestilt med den «østerrikske» regjeringen i Wien. Den østerrikske keiseren var samtidig konge av Ungarn. Habsburgerne ble derfor kalt «k.u.k.», tysk *kaiserlich und königlich.*

Kompromisset ble inngått for å demme opp for indre uro i monarkiet samtidig som habsburgerne mistet medlemskap i og støtte gjennom det tyske forbund (etter nederlag mot Preussen i 1866). Imperiet mistet Venezia i 1866. Kompromisset var upopulært i den østerrikske delen av imperiet og Frans Josef presset det gjennom der etter han hastverkelig hadde inngått avtalen med de ungarske lederne.

Bakgrunnen var oppløsningen av Ungarns liberale forfatning etter opprøret i 1848-1849 slik at Ungarn ble redusert til en provins i imperiet. Det ungarske opprøret ble slått ned med støtte av russiske styrker. Ausgleich innebar at Ungarns selvstendige forfatning ble gjenetablert med mindre justeringer. De to delene av riket ble da likestilt og suverene innenfor sine territorier, med unntak av felles anliggender som utenrikspolitikk, militærvesen, krig og finansiering av krig. Ausgleich innebar at de to delene hadde hver sine departementer og ministrer for alle politikkområder unntatt de felles anliggender. Mesteparten av Slovakia, Transilvania, Slavonia/Kroatia og Banat ble underlagt ungarsk styre (Transleithania). Bukovina, Galicja/Lodomeria, Böhmen, Mähren, Dalmatia, Slovenia og Tyrol ble underlagt østerriksk styre (Cisleithania). 

De tidligere revolusjonære gruppene, tyskere og magyarer, ble de facto «statens folk», som hver styrte halvparten av et tvillingland forent kun gjennom den felles keiser-kongen og de felles utenriks- og krigsministeriene. Hvert av rikene hadde sin egen statsminister og parlament. Ausgleich innebar selvstyre for Ungarn og langt på vei en todeling av riket. Samtidig ble tsjekkernes krav om autonomi ignorert. De polske områdene fikk i praksis en del indre selvstyre mot å være lojale mot keiseren i Wien og minoritetene (jøder og etniske ukrainere) ble forsøkt polonisert i Galicja. De polske godseierne hadde merkbar innflytelse i den østerrikske delen. Etterhvert imøtekom østerrikske myndigheter tsjekkerne ved å likestille tsjekkisk språk med tysk i Böhmen og Mähren på 1880-tallet. De tsjekkiske områdene var den rikeste og mest industrialiserte delen av dobbelmonarkiet. Ungarske myndigheter avviste nasjonale krav fra minoritetene slovaker, kroater, rumenere, serbere og etniske ukrainere (disse var minoriteter innenfor den ungarske delen, men majoriteter i hver sine regioner). Det var særlig madjarske godseiere som tjente på Ausgleich; godseierne var økonomisk og politiske dominerende i landet (blant annet ved at de madjarene kom inn i mange ledende stillinger i forvaltningen) og Ausgleich medførte ungarsk styre over de slaviske folk i Slovakia og på Balkan. Ausgleich favoriserte etniske østerrikere og madjarer på bekostning av andre minoriteter; innenfor den ungarske delen var omkring en tredjedel madjarer.

Den nye forfatning slo fast at alle var like for loven og for jødene innebar dette en frigjøring - jødene kunne bo, arbeide, utdanne seg og gifte seg som de ville. Ausgleich innledet en blomstringstid for jødene blant annet var universitetsutdanning viktig med de viktigste lærestedene Budapest, Wien, Praha, Lemberg og Czernowitz. Etter Ausgleich nøt jødene i Ungarn godt av et liberalt regime. I Østerrike-Ungarn regnes 1867 som jødenes frigjøring og likestilling med andre borgere, og de etterfølgende tiårene som gullalderen for jødene i Ungarn. Jødene i Ungarn fikk fulle borgerretter i 1867; mens religionen jødedom ble fullt anerkjent i 1895. Jødene i det ungarske riket definerte seg selv som ungarere og var ungarske patrioter, for eksempel var jødiske ungarere sterkt overrepresentert blant hærens offiserer og mange jøder endret navn. Til gjengjeld sørget myndighetene for gode levevilkår for jødene og beskyttet dem mot antisemittisme.

Mange i den østerrikske delen av monarkiet var skeptiske til den nye ungarske innflytelsen. Den ungarske regjeringen avviste ethvert forsøk på interne reformer, noe østerrikerne så som nødvendig. For å beskytte sin innflytelse førte de også en politikk som diskriminerte andre etniske grupper i kongeriket Ungarn, og blokkerte finansiering for modernisering av hæren, som de fryktet kunne bli brukt mot dem, siden hæren primært var kontrollert av Wien. Dette kan ha vært medvirkende til at den østerrikske regjeringen valgte å invadere Serbia. Enkelte, særlig Conrad von Hötzendorf, sjefen for generalstaben, og Leopold von Berchtold, utenriksministeren, følte at den eneste måten å reformere Østerrike-Ungarn på var å annektere fremmed territorium og befolkninger for dermed å balansere ungarernes makt.

Dobbeltmonarkiet etablert ved *Ausgleich* varte i omkring 50 år, frem til 1918 da imperiet ble oppløst som følge av første verdenskrig. Grensene for de nye statene ble avklart ved Trianon-traktaten.

## Litteratur
*
* Graf Julius Andrassy: *Ungarns Ausgleich mit Österreich vom Jahre 1867*. Leipzig 1897.
* *Der österreichisch-ungarische Ausgleich von 1867*, herausgegeben vom Forschungsinstitut für den Donauraum, 1967.
* *Der österreichisch-ungarische Ausgleich von 1867*, Buchreihe der Südostdeutschen Historischen Kommission 20, 1968.
* Gordon C. Craig: *Geschichte Europas 1815–1980. Vom Wiener Kongress bis zur Gegenwart*. München, 1995 (S. 174–176).
* *Historisches Geschehen im Spiegel der Gegenwart, Österreich-Ungarn 1867–1967*, Institut für Österreichkunde, 1970.

## Referanser