open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Porsche 910

**Porsche 910**, også kjent som **Carrera 10**, var en bilmodell fra den tyske bilprodusenten Porsche, bygget for motorsport og basert på Porsche 906. Modellen ble produsert fra 1966 til 1967 i 15 eksemplarer.

Den viktigste forskjellen fra 906 var bruken av 13-tommers dekk, som i Formel 1, samt én enkelt, senterplassert hjulbolt fremfor fem bolter. Dette gjorde bilen lite brukbar for gatebruk, men sparte tid under depotstopp. 910 var også både kortere og lettere enn 906. Den ble første gang brukt i løp i 1966, da den deltok i et bakkeløp fra Sierre til Crans-Montana i Sveits.

Bilen var utstyrt med enten en 2,0-liters sekssylindret boksermotor med 200 hestekrefter, eller en åttesylindret boksermotor med 270 hestekrefter. Bilen ble kun brukt i omkring et år av fabrikken selv, og gjorde det godt. Den største rivalene var Ferrari Dino 206P, som ikke var like rask som 910, men bilen var ikke rask nok på de hurtigste banene, hvor den ble slått av kraftigere biler som Ford GT40 og Ferraris prototypemodeller. På mer svingete baner, som Targa Florio, gjorde bilen det bedre, og tok både 1., 2. og 3.-plass i 1967.

På 1000km-løpet på Nürburgring i 1967 deltok seks fabrikksbiler, i et forsøk på å vinne Porsches første sammenlagtseier på hjemmebane. To av de tre åttesylindrede bilene måtte bryte, og den siste kjørte inn til en fjerdeplass. De tre sekssylindrede bilene vant første, andre og tredjeplass, og dermed tok Porsche sin første store seier i det tredje viktige løpet i World Sportscar Championship, etter Targa Florio i 1956 og 12-timersløpet på Sebring i 1960.

I bakkeløp fortsatte karrieren til den korte, lette åpne *910 Bergspyder*-utgaven med åttesylindret motor, og den vant det europeiske mesterskapet både i 1967 og 1968.

## Referanser
Arctic Coal Company

**Arctic Coal Company** var et amerikanskeid gruveselskap som drev gruvedrift i Longyearbyen på Svalbard. En av stifterne og hovedmennene bak selskapet var John Munroe Longyear, som Longyearbyen er oppkalt etter.

Arctic Coal Company ble stiftet i oktober 1904 etter at selskapet hadde inngått avtale om å kjøpe de annekterte områdene til Trondhjem-Spitsbergen Kullkompani.

Etter fem års drift hadde Arctic Coal Company brukt 1,5 millioner kroner, uten at produksjonen og lønnsomheten hadde nådd et tilfredsstillende nivå. Gruveselskapet var utsatt for tekniske problemer, lave kullpriser, arbeidskonflikter og stridigheter med norske myndigheter i forbindelse med skipskontroll, eiendomsskatten på selskapets eiendommer på fastlandet og striden om telegrafforbindelse. Norske telegrafmyndigheter nektet Arctic Coal Company å sette opp en lenkestasjon i Finnmark som ville opprette telegrafforbindelse mellom gruvesamfunnet og USA. I stedet satte Telegrafverket opp en egen stasjon like etterpå på Finneset i Grønfjorden i 1911.

Sommeren 1913 hadde årsproduksjonen kommet opp i 30&nbsp;000 tonn og anlegget var fullverdig utbygd. I tillegg var Gruve 2 i ferd med å åpnes. Men gruvedriften gikk med store tap og det var ikke utsikter til overskudd innen kort tid. Gruvesjef Scott Turner hadde startet sonderinger med tanke på å få solgt hele anlegget med tilhørende annekterte eiendommer. I mellomtiden ble kun det aller nødvendigste innkjøpt og alle andre nyinvesteringer stanset. Oppfaring av nye gruver ble stanset til fordel for produksjonsdrift.

Første verdenskrig brøt ut i august 1914 og bankene stanset kreditten til Arctic Coal Company, som allerede var økonomisk hardt presset. I tillegg ble det vanskeligere å få tak i reservedeler og matprisene steg. The Arctic Coal Company reduserte vinterstyrken til 120 mann og alle eiendommer på det norske fastlandet ble solgt eller overdratt til stråselskaper. I september 1915 ble gruvedriften avviklet og kun en vaktstyrke på tre mann ble igjen. Alle andre ansatte ble oppsagt, med unntak av kontorsjefen i Tromsø.

I løpet av de ni årene The Arctic Coal Company hadde virksomhet på Svalbard ble det utvinnet 200&nbsp;000 tonn kull og investert nærmere 3,5 millioner norske kroner i anleggene. På det meste overvinteret 200-300 mann og i sommersesongen ble arbeidsstyrken nær doblet.

I 1916 ble selskapet solgt til Store Norske Spitsbergen Kulkompani. 

Arkivet til Arctic Coal Company utgjør til sammen 19 hyllemeter og blir oppbevart ved Statsarkivet i Tromsø
*Arkivkatalog

## Referanser
Geijeraffären

**Geijeraffären** var en politisk skandale i Sverige som omfattet mørklegging av fakta og falske dementier. Det hele begynte den 18. november 1977 da avisen *[[Dagens Nyheter]]* trykket en artikkel av Peter Bratt om at Lennart Geijer, Sveriges justisminister fra 1969 til 1976, hadde kjøpt seksuelle tjenester på et bordell i løpet av sin embetstid. Dette var et sikkerhetsproblem, især hvis noen av de involverte prostituerte hadde kontakter med østblokkambassadene og deres agenter. Kilden skal ha vært et memorandum fra rikspolitisjefen Carl Persson til statsminister Olof Palme.

Palme og Geijer dementerte alt som stod i artikkelen, sammen med Stockholms politisjef Hans Holmér, Geijers pressekontakt Ebbe Carlsson og Hans Dahlgren på regjeringskanselliet. Dementiet påpekte to mindre saksfeil i artikkelen. DN godtok dementiet og måtte betale erstatning til Lennart Geijer, et beløp han overførte til et stipend om undersøkende journalistikk.

Staffan Heimerson, redaktør i *[[Aftonbladet]]*, bestilte en granskning fra Jan Guillou. Guillou forsøkte og lyktes med å få Bratt til å røpe sin kilde. Det var Leif G.W. Persson som arbeidet for rikspolitisjefen, som på direkte spørsmål bekreftet overfor Bratt at det var sendt et memorandum der justisministeren ble vurdert som en sikkerhetsrisiko. *Aftonbladets* ansvarlig utgiver Gösta Sandberg avstod fra å publisere artikkelen.

I mai 1978 sendte Sveriges Television et Studio S-program, «Papperen på bordet», der man fortalte at memorandumet omtalte Geijer. Da Gunilla Andrén reiste spørsmålet i Riksdagen 9. mai, dementerte Palme nok en gang, denne gang sammen med den sittende statsministeren Thorbjörn Fälldin.

En journalist i *[[Expressen]]*, Jan Mosander, krevde at sikkerhetspolitiet skulle utlevere det aktuelle notatet. Han fikk det først ved hjelp av en domstol. Det ble publisert i *Expressen* og bekreftet historien.

I desember 2007 krevde to av de prostituerte, som under Geijer-affæren var i 14-årsalderen, en million svenske kroner hver i erstatning av den svenske staten.

## Referanser


## Litteratur
*Jan Guillou og Göran Skytte: *Nya berättelser: från Geijer till Rainer*, 1984 (ISBN 91-7684-046-8)
**Stormarnas hus: en krönika om DN 1964-1989*, 1989 (ISBN 91-7588-955-2)
*Janne Mattsson og Deanne Rauscher: *Makten, Männen, Mörkläggningen. Historien om bordellhärvan 1976*, 2004 (ISBN 91-85000-22-1)
*SVT/TV2 30. september 2007: *Makten och sanningen* (belysning med referanser og intervjuer)

## Eksterne lenker
* Makten och sanningen: Peter Bratt - en undersökare
* Makten och sanningen på SVT Play
* De utpekade kunderna
Bjørge Stensbøl

**Bjørge Ingar Stensbøl** (født i 1947) er tidligere toppidrettssjef ved Olympiatoppen, Toppidrettssenteret i Oslo.

## Karriere

### Næringslivsleder og idrettsleder
Stensbøl var banksjef i Sparebanken Hedmark på Kongsvinger på 1980-tallet. 

Han ble valgt til visepresident i Norges olympiske komité i 1984, og til president i skiskytterforbundet i perioden 1985–1989. Stensbøl var styremedlem og senere visepresident i Norges Olympiske Komité. Han var også styremedlem i Lillehammer Olympiske Organisasjonskomité (LOOC). I 1989 tiltrådte han som arbeidende styreformann i den nye Olympiatoppen, og ble ansatt som toppidrettssjef fra høsten 1991. I Stensbøls tid som toppidrettssjef ble begynte de norske utøverne å dominere internasjonal toppidrett, og i 2002 inntok Norge plasseringen som nr. 3 på nasjonsstatistikken til IOK over resultatene i sommer- og vinter-OL.

I 2004 begynte Stensbøl i SAS Braathens som HR-direktør og ledet arbeidet med sammenslåingen av SAS og Braathens. Stensbøl var også leder for den norske troppen under OL i Athen. I 2006 ledet Stensbøl søknadsprosessen med å få OL til Tromsø.

Stensbøl var styreleder i Holmenkollen Skifestival (WC nordiske grener) i perioden 2014–2016.

### Bokutgivelser
I 2010 utga han boken *Makten og æren*, som beskriver spillet i kulissene i norsk idrett. Høsten 2012 utga han boken *Den gode prestasjonskulturen*, som bl.a. omhandler overføringsverdier fra toppidrettens tenkning til næringsliv og offentlig virksomhet, og høsten 2013 utga han sammen med Arne Riise og Anne Marte Pensgaard boken *Norske vinnerskaller*. I 2018 utga Stensbøl, sammen med Yngve Tvedt, boken *Nasjonal Prestasjonskultur*.

### Etter idrettslederkarrieren
Stensbøl har senere vært konsulent og driver organisasjons- og lederutvikling i næringslivet.

## Utmerkelser
Stensbøl ble i 2004 utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for «innsats for norsk idrett». I 2010 ble han tildelt Norges Skiskytterforbunds hederstegn.

Han fikk 2025 hedersprisen på Idrettsgallaen for sin innsats for norsk toppidrett og etableringen av Olympiatoppen sammen med Johan Kaggestad, Dag Kaas og Hans Trygve Kristiansen.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Idrett.no om Stensbøl
Sophus Lies gate (Oslo)

**Sophus Lies gate** (1-5, 2-10) er en gate på Gimle i Oslo, med gatenumrene 1–10. Den ligger mellom Bygdøy allé og Thomas Heftyes gate. Gaten er oppkalt etter matematikeren Sophus Lie.

Flere av leilighetene i Sophus Lies gate var tidligere tjenesteboliger for statsansatte, men er nå solgt til private.

De høyeste gatenumrene i Sophus Lies gate hører til et sammenhengende bygningskompleks som helt omslutter Frogner kirke.

Ungarns ambassade ligger i Sophus Lies gate 3.

## Litteratur
*  

## Eksterne lenker
*
Drepaneidae

* *[[Drepane africana]]*
* *[[Drepane longimana]]*
* *[[Drepane punctata]]*

**Drepaneidae** er en gruppe abborfisker som er utbredt i det indopasifiske området og Vest-Afrika. Gruppen har tidligere blitt navgitt Drepanidae, men dette er navnet på en gruppe av sommerfugler, sigdvinger.

To av artene, *[[Drepane longimana]]* og *[[Drepane punctata]]*, kan være samme art, men nærmere undersøkelser trengs for å avgjøre dette.

## Eksterne lenker
* 
*
Giovanni Battista Zelotti

**Giovanni Battista Zelotti** (født 1526, trolig i Verona, død 28. august 1578 i Mantova) var en italiensk renessansemaler. Han virket i Venezia og republikkens territorier på fastlandet.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Vraket i Eiebukta

**Vraket i Eiebukta** er et svært godt bevart skipsvrak ved kysten av Egersund. Det er ikke datert, men er antagelig fra middelalderen. Vraket er et klinkbygd fartøy med en lengde på omlag 12 meter.  

## Vrakfunnets beliggenhet
Ved byen Egersund ligger en smal bukt opp mot gården Tengs fra Eigerøy og nordover mot Sandvika. Funnet ble gjort ved dykking i 2005. Vraket lå på grunt vann i Kremmerviken, bare en halv til to-tre meter under vannflaten, og det ligger i brakkvann. 

Tengs gård var en betydelig storgård som lå strategisk ved et viktig knutepunkt for trafikken. Der begynte ferdselsåren over Jæren.

## Vraket
Undersøkelsene har vist at båten er en typisk kystfarer på 12 meter lengde med uvanlige detaljer som har fått marinarkeolog Endre Elvestad til å undre om vraket er fra tidlig middelalderen. Elvestad har konkludert med at båten, som hadde store likheter med vikingskip, tilhørte en type som eksisterte i flere århundrer, fra omkring 1200 til omkring 1850.

## Egersunds betydelighet
Sjøområdene ved Egersund har rikelig med minner fra fortiden. Her har vært stor handelsvirksomhet gjennom lang tid. Laksefisket var  en viktig økonomisk ressurskilde for innbyggere. Som et knutepunkt mellom øst og vest ble det viktig for kongen å ha kontroll om, i tillegg var havnen kommunikasjonspunkt med utlandet, Holland i sørvest, østersjølandene i øst og De britiske øyer i vest.

For 20 år siden ble en større nederlandsk seilskute funnet under Eigerøybrua, den var lastet med stein. Heller ikke dette vrakfunnet er datert.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Dykking etter fortidsminner ved Egersund
Sudetenlandmedaljen

**Sudetenlandmedaljen** (*Medaille zur Erinnerung an den 1. Oktober 1938*) er en medalje fra det tredje rike.

## Historie
Medaljen ble laget til minne om Tysklands annektering av Sudetenland. Den ble gitt til militært personell og soldater som var med på Tysklands annektering og okkupasjon av Sudetenland 1. oktober 1938 og Tsjekkoslovakia i mars 1939. Medaljen ble utgitt 18. oktober 1938, og soldater som deltok i begge okkupasjonene fikk en Prahaspenne som ble satt på medaljebåndet. Totalt ble 1&nbsp;162&nbsp;617 stk utdelt pluss 134&nbsp;563 Praha-spenner.

## Design
Medaljen ble designet av professor Richard Klein, er rund, og på advers er det avbildet en mann stående på et podium med det tredje rikes riksvåpen og med et tysk hakekorsflagg i den ene hånden. Med den andre hånden hjelper han en annen mann med avslitt kjetting opp på podiet. Dette skal symbolisere frigjøringen av Sudetenland og sammenslåingen med det tyske rike. På revers er datoen av annekteringen, 1. oktober 1938, omgitt av setningen: «Ein Volk, Ein Reich, Ein Führer» (*ett folk, ett rike, en fører*). Medaljen har et medaljebånd som er sort med en bred rød stripe i midten, de tradisjonelle fargene til Sudetenland.

## Se også
* Anschluss
* Anschlussmedaljen
* Memellandmedaljen
* Liste over tyske militære utmerkelser 1933-1945
* Fordrivelsen av tyskere fra Tsjekkoslovakia
En gal manns dagbok (Lu Xun)

***En gal manns dagbok***  (kinesisk: 狂人日記, pinyin: *Kuángrén Rìjì*) er en novelle skrevet av Lu Xun, en av grunnleggerne av  baihua (白話, *talespråk*) -kinesisk, i mai 1918. Den anses for å være et av de første og mest innflytelsesrike verker forfattet på talespråkskinesisk. *Den gal manns dagbok* er et forsøk fra Lu Xuns side på å beskrive føydalismens følger for det kinesiske folk. Han bruker kannibalisme allegorisk for å påvise hvordan utdaterte verdier eter ivei på enkeltmennesket. Novellen fikk stor betydning for Ny kultur-bevegelsen.

Tittelen er inspirert av Nikolai Gogols novelle *Fra en gal manns dagbok*.
Lu Xun-parken

**Lu Xun-parken** er navnet på minst to parker i Folkerepublikken Kina:
*Lu Xun-parken (Shanghai) i Shanghai, der også denne dikterens mausoleum er
*Lu Xun-parken (Qinghai) i Qinghai
Shen Yinmo

**Shen Yinmo** (kinesisk: 沈尹默, født 1883 i Wuxing i provinsen Zhejiang i Kina, død 1. juni 1971) var en ledende kinesisk kalligraf og forfatter. 

Etter studier i Japan kom han i tilbake til Kina og var aktivt med i 4. mai-bevegelsen. Som mange andre fra samme krets  (Lu Xun, Hu Shi) skrev han for tidsskriftet *Xin Qingnian* (La Jeunesse). Han var da allerede en kjent kalligraf (*shujia*) og forfatter (*zuojia*). 

Han var professor ved flere universiteter, og ble senere president for Beipinguniversitetet.

Under kulturrevolusjonen (1966–76) ble Shen (da i 80-årsalderen) torturert av unge rødegardister.  Rødegardistene ble satt inn mot alle ikke-kommunistiske former for kunst og kultur, og Shen ble erklært som «kontrarevolusjonær».

## Referanser
Qu Qiubai

**Qu Qiubai** (kinesisk: 瞿秋白, pinyin: *Qū Qiūbái*; Wade–Giles: *Ch'ü Ch'iu-pai*, født 29. januar 1899 i Changzhou i Jiangsu i Kina, henrettet 18. januar 1935 i Changting i Fujian) var en av de store lederskikkelser for det unge kinesiske kommunistparti. 

## Virke
Etter at den første enhetsfront med Guomindang var omme i 1927 ble Qu Qiubai etterfølgeren til Chen Duxiu som generalsekretær for kommunistpartiet. Men etter noen spektakulære nederlag (som for eksempel Kantonoppstanden i desember 1927) ble han avløst etter bare ett år av Xiang Zhongfa.

Qu Qiubao ble anerkjent som forfatter og journalist, og var en venn av Lu Xun. Fra 1934 tok han på oppfordring fra Mao Zedong del i indoktrineringskampanjene i Jiangxi-sovjetet. 

Alvorlig svekket av tuberkulose ble han etterlatt under «den lange marsjen» og arrestert av Guomindang og skutt i 1935.

## Ettermæle
Under kulturrevolusjonen ble han kritisert som «avviker», men i 1980 ble han rehabilitert av Sentralkomiteen for kommunistpartiet.

## Verker
* *Qu Qiubai wenji* (瞿秋白文集) (Qu Qiubais samlede verker). 4 bind. Beijing: Folkets litteraturforlag, 1954.
* Qu Qiubai: *Superfluous Words*, oversettelse og kommentarer ved Jamie Greenbaum. Canberra: Pandanus Books, 2006.

## Referanser


## Litteratur
* Paul G. Pickowicz: *Marxist Literary Thought in China: The Influence of Ch’ü Ch’iu-pai*. Berkeley: University of California Press, 1981.
* Gunnar Norrman: ”Kinas ofullbordade revolution: om romanisering av kinesiska språket,” kandidatuppsats i kinesiska. Lund: Lunds universitet, Institutionen för östasiatiska språk, 2006.
Den sanne historien om Ah Q

***Den sanne historien om Ah Q*** (eller ***Den sanne soga om Ah Q***, på originalspråket: 阿q正傳, forenklet skrift: 阿q正传 , pinyin: **Ā Q Zhèngzhuàn**) er en episodisk kortroman skrevet av den kinesiske forfatteren og samfunnskritikeren Lu Xun (1881–1936) mellom 4. november 1921 og 22. februar 1922.

Den ble først publisert som føljetong i en avis i Beijing, og var da inndelt i ni kapitler.

Fortellingen inngikk senere som det lengste segmentet i hans novellesamling *Nahan* (på originalspråket: 呐喊 , omtrentlig betydning: *Grip til våpnene*), som ble publisert i 1923.

## Tematikk og litterær status
Kortromanens tematikk har av Kina-kjenneren Harald Munthe-Kaas blitt oppsummert slik:«Landsbytullingen som tar selv de største nederlag og nedrige situasjoner som «åndelige seire», er Lu Xuns kraftfulle satire over kinesiske lederes og den kinesiske nasjonens patetiske reaksjon på de ydmykende nederlag som deres gamle og stolte nasjon led i hendene på de utenlandske imperialistene og kolonialistene, en satire som skar rett inn til kjernen av det ulykkelige Kinas krise i første halvdel av [1900-tallet].»Fortellingen anses gjerne som et mesterverk innen moderne kinesisk litteratur, og var et av de første litterære verkene som gjorde full bruk av kinesisk dagligtalespråk etter at 4. mai-bevegelsen startet i Kina i 1919. Bevegelsen var et opprør mot utenlandsk påvirkning og ble en av de mer kjente anti-utlending-bevegelsene i kinesisk historie. De forfatterne som gikk i bresjen for å frigjøre Kina fra vestlige krefter og gjenreise et sterkt og fritt Kina, trengte et ny litterært uttrykk for å formidle dette synet. Lu Xun fremstilte seg selv som aktivist, ikke som kunstner; han sa at han skrev for å avdekke svakheter i det kinesiske samfunnet. Frem til tiden da Lu Xun publiserte *Den sanne historien om Ah Q* hadde den kinesiske fortellertradisjonen vært strengt formalistisk, og det var forventet at historier skulle fremføres (og skrives) i et «opphøyd» språk. Psykologiske dybdeportretter som det man finner i *Den sanne historien om Ah Q* var heller ikke vanlig.

## Norsk oversettelse
Kortromanen er oversatt til norsk av Einar O. Risa og Harald Bøckman, og ble utgitt under tittelen *Den sanne soga om Ah Q* i antologien *Kina forteller* i 1984. I antologiens forord setter Bøckman kortromanen inn i den litterære og samfunnsmessige konteksten den er en del av.

## Film og TV
Lu Xuns *Den sanne historien om Ah Q* har blitt dramatisert for teaterscenen, og var også forelegget for en populær, kinesisk TV-serie.

I 1982 deltok en spillefilm basert på kortromanen på Filmfestivalen i Cannes.

## Referanser
Tak hardt uti hand

***Tak hardt uti hand*** er et musikkalbum av Kim Rysstad som kom ut i 2007 på Etnisk musikklubb. Albumet inneholder middelalderballader og folkeviser. Arrangementene er ved Kim Rysstad, Agnes Buen Garnås, Trond Sporsheim Berg og Daniel Sandén-Warg.

## Sporliste
# «Din skjønne datter» 1:26 – Middelalderballade fra Telemark.
# «Soldaten» 2:45 – Skillingsvise etter Halvor Josdal fra Sirdal.
# «Dei frearlause menn» 6:06 – Vise etter Svein Hovden fra Bykle.
# «Den skøyene visa» 2:34 – Vise etter Ola T. Haddeland fra Eiken.
# «Du veit d'æ lett å liva» 1:15 – Vise etter Svein Hovden.
# «Gamlestev» 3:20 – Tre stev etter tradisjonsbærere i Valle.
# «Vil du sove hos meg i natt» 3:13 – Skjemtevise etter Margit Tveiten, Grungedal.
# «Heiestev» 2:02 – Fire stev med stevtone etter Olav T. Berg fra Hylestad.
# «Dei tvo kongsdøttane» 4:46 – Ballade med tekst etter Rikard Berges *Norske folkevisur*.
# «Storebror og Lillebror» 2:18 – Middelalderballade, melodi etter Margit Buen.
# «Månestev» 3:58 – Fem stev om månen med tone etter Hildur Øygarden.
# «Terningspelet» 3:56 – Ballade med tone etter Signe Liestøl, Åseral
# «Ustadig venn» 1:50 – Vise etter Olav H. Strand og Tellef Åsen i Drangedal
# «Kjærleiksstev» 1:50 – Fire stev med tone etter Jenny B. Rysstad, Rysstad
# «Tak hardt uti hand» 6:16 Visetekst etter Signe Storgård fra Lårdal
La Jeunesse

***La Jeunesse*** (kinesisk: 新青年, pinyin: *Xīn Qīngnián*, egentlig *Ny Ungdom*) var et innflytelsesrikt kinesisk revolusjonært tidsskrift som særlig spilte en viktig i 1920-årenes 4. mai-bevegelse. 

Tidssktiftet ble startet av Chen Duxiu i Shanghai den 15. september 1915. Redaksjonen flyttet til Beijing i januar 1917. Blant redaktørene var Chen Duxiu, Qian Xuantong, Gao Yihan, Hu Shi, Li Dazhao, Shen Yinmo og Lu Xun. Bladet stod bak Ny Kultur-bevegelsen, og fremmet vitenskap, demokrati og litteratur på talemålskinesisk.

På grunn av inspirasjonen fra oktoberrevolusjonen i 1917 i Russland begynte *La Jeunesse* også å fremme marxismen og dens filosofi. Fra september 1920 var *La Jeunesse* å regne som et propagandablad for Det kinesiske kommunistparti. Det ble stanset i 1926. 

*La Jeunesse* hadde vesentlig innflytelse på unge kinesere og blant dem mange av lederne for det kinesiske kommunistparti.  

## Litteratur
*Vera Schwarcz: *The Chinese Enlightenment: Intellectuals and the Legacy of the May Fourth Movement of 1919*, Berkeley: University of California Press, 1986.
Bonnie S. McDougall

**Bonnie S. McDougall** (født 12. mars 1941 i Sydney i Australia) er en australsk sinolog og oversetter. Hun er forskningsprofessor ved *Institutt for oversettelse* og professor ved *Forskningssenteret for oversettelse* ved Chinese University of Hong Kong.

Bonnie McDougall studerte kinesisk ved Pekinguniversitetet 1958 til 1959 og så ved University of Sydney 1961-1970. Hun har undervist ved University of Sydney, Harvard University og Universitetet i Oslo, og fra 1990 til 2005 var hun professor i kinesisk ved University of Edinburgh, hvor hun 2006 ble professor emerita.

Hun virket som oversetter og redaktør ved Foreign Languages Press i Beijing fra 1980 til 1983.

Hennes tyngdepunkter innen sinologi er oversettelse, litterær dissens, *Privacy*-litteratur, kvinnelitteratur og Hongkong-litteratur. 

## Bibliografi i utvalg
* *The Introduction of Western Literary Theories into China, 1919-1925*, Tokyo, 1971
* *Popular Chinese Literature and Performing Arts in the People's Republic of China, 1949-1979*, Berkeley, 1984
* *The Literature of China in the Twentieth Century* (med Kam Louie), New York, 1997        
* *Chinese Concepts of Privacy* (red., sammen Anders Hansson), Leiden, 2002
* *Love-letters and Privacy in Modern China: The Intimate Lives of [[Lu Xun]] and Xu Guangping*, Oxford, 2002
* *Fictional Authors, Imaginary Audiences: Modern Chinese Literature in the Twentieth Century*, Hongkong, 2003

## Referanser
Lu Xun-parken (Shanghai)

**Lu Xun-parken** (forenklet kinesisk: 鲁迅公园; tradisjonell kinesisk: 魯迅公園; pinyin: *Lǔ Xùn Gōngyuán*) er en liten park i distriktet Hongkou i Shanghai i Folkerepublikken Kina. Den ligger like bak Hongkou stadion. Tidligere het den **Hongkouparken**.

Parken er nå en minnepark for den kjente kinesiske forfatter Lu Xun, og Lu Xun-mausoleet med hans siste hvilested ligger i parken.

## Historie
I 1896 kjøpte *Bureau of Construction of Shanghai International Settlement* et landlig område ved enden av North Sichuan Road og begynte å anlegge en skytebane for internasjonale kommersielle grupper. Under inspirasjon av sportsparken i Glasgow i  Skottland og planlagt av en britisk hagearkitekt oppstod dermed *Hongkou Amusement Park*. I 1905 ble den omgjort til *Hongkou Sports Games Park and Shooting Field*. Navnet ble forkortet til *Hongkou Park* i 1922.
## Eksterne lenker
*
Lu Xun-parken (Qinghai)

**Lu Xun-parken** er en liten park i byen Qingdao i Folkerepublikken Kina. Den er viet til minnet av Lu Xun, en kjent dikter fra Fjerde mai-bevegelsens tid i Kina.

## Eksterne lenker
*
Wei Jingsheng

**Wei Jingsheng** (kinesisk: 魏京生, pinyin: *Wèi Jīngshēng*, født 1950) er en  kinesisk aktivist for demokrati og menneskerettigheter i Kina. Han var utdannet til elektriker og var rødegardist under kulturrevolusjonen. Wei ble kjent da han i slutten av 1978 på en veggavis (dazibao) i Beijing krevde «den femte modernisering», demokrati. Uttrykksmåten hang sammen med det reformprogram som allerede var blitt offisiell politikk; de fire moderniseringer av landets industri, landbruk, forsvar, og dets vitenskap og teknikk.

Han utgav et undergrunnstidsskrift, der han kritiserte Kinas leder Deng Xiaoping:

:*«Hvem tror du at du er? Jeg er sikker på at du drømmer om å bli en ny [[Mao Zedong|Mao]], eller muligens en ny [[Qin Shi Huangdi|Qin Shihuang]]. Men du skal vite at diktatorenes tid er forbi. Forsøker du å etablere deg som ny keiser, vil folket reise seg og jage deg til havs.»*

Etter dette ble han høsten 1979 dømt til femten års fengsel. Fra fengselet i Qinghai fortsatte han å sende formanende brev til Deng.

Etter nærmere 18 år i fengsel ble Wei løslatt i 1997, offisielt av medisinske grunner.

Han ble tvunget til å reise i eksil til USA og har fortsatt sin politiske kamp derfra. Han har mottatt et stort antall priser og utmerkelser.

## Referanser


## Litteratur
* Torbjörn Lodén og Tom Hart: *Wei Jingsheng and the prospects for democracy in China*, red.; CPAS (1995). ISBN 91-630-3962-1
* Sophia Woodman: *Biography of Wei Jingsheng* Nettversjon
* Shan Shan Wei-Blank, Urban Hsü, Thomas Weyrauch: Wei Jingsheng. Reinbek bei Hamburg, 1995

## Eksterne lenker
* Wei Jingsheng-stiftelsens hjemmeside (魏京生基金会网页）
* ''Hero file'' hos moreorless.au.com
Lei Feng

**Lei Feng**  (kinesisk: 雷 锋 / 雷鋒; pinyin: *Léi Fēng*; født 18. desember 1940 i fylket Wangcheng i byprefekturet Changsha i Kina, død  15. august 1962 i Fushun i Liaoning) var en soldat i den kinesiske Folkets frigjøringshær. Han ble benyttet i propagandaøyemed på 1960- og 70-tallet i Folkerepublikken Kina som modellarbeider. 

Den sosialistiske oppdragelseskampanjen *«Lær av kamerat Lei Feng!»* (向雷锋同志学习, *Xiàng Léi Fēng tóngzhì xuéxí*) begynte i hele landet i 1963, ett år etter hans død. Han ble den fremste av en rekke slike modellskikkelser.

I 1963 utkom også Li Fengs dagbok og fotos fra hans liv. Observatører som er negativt innstilt til datidens Kina antar at begge deler var falsknerier fra hærens propagandaavdeling. Det ville forsåvidt være underlig om en slik barmhjertig samaritan stadig ble fotfulgt av fotografer som foreviget hans gode gjerninger; det var neppe meningen å få folk til å tro at bildene var mer enn gjenskapninger av det han angivelig gjorde. Etter kulturrevolusjonen ble Lei Feng mer eller mindre glemt, inntil det i 1996 kom en film om ham. 

Lei Feng var 21 år gammel da han omkom i en arbeidsulykke. Han ble berømt først etterpå da hans dagbøker ble kjent. Der stod det for eksempel: 
:*Jeg gjør alt hva Formann Mao befaler. Det er mitt eneste ønske å kunne tjene sosialismen og kommunistpartiet.*

Det ble også utropt en årlig Lei Feng-dag (5. mars), og da er alle og enhver oppfordret til å foreta seg noe samfunnsnyttig. 

## Eksterne lenker
* Lei Feng-museet (kinesisk)
* Lei Feng Stefan Landsbergers kinesiske propagandaposter
*  Lei Feng blir help i internettspill
Wudangfjellene

**Wudangfjellene** (kinesisk: 武当山, pinyin: *Wǔdāng Shān*, Wade-Giles: *Wu Tang Shan*, også kjent under kortformen **Wudang**) er en liten fjellkjede i provinsen Hubei i Kina, rett sør for byen Shiyan.

Fjellene har vært kjent i lang tid for sine mange taoistiske klostre. Noen av dem var akademiske sentra, andre steder er man praktiserte kampsport, eller meditasjon, kinesisk medisin, taoistiske jordbruksmetoder eller lignende. Allerede under det østlige Han-dynastiet tiltrakk fjellene seg keiserlig interesse. Under Tang-dynastiet (618-907) ble fjellenes første gudstjenestested, De fem dragers tempel, bygget. 

Klostrene ble tømt, skadet eller ødelagt under kulturrevolusjonen, men har senere igjen begynt å tiltrekke seg besøkende. I 1994 ble de oppført på UNESCOs liste over Verdensarven. 

Palassene og templene i Wudang, som ble bygget som et organisert kompleks under Ming-dynastiet, har også bygninger som går tilbake til 600-tallet. De representerer noe av det ypperste i kinesisk kunst og arkitektur over en periode på tusen år. Særlig bemerkelsesverdige er Den gyldne hall, Nanyantempelet og Den rosa skys tempel.

Wudangklostrene forekommer ofte i kinesiske kampfilmer.

## Eksterne lenker
* UNESCO World Heritages beskrivelser
Den lille hjord

** Den lille hjord ** (kinesisk: 小群, *Xiaoqun*) er en uavhengig kinesisk kirke av protestantisk type. Den ble til i provinsen Fujian i Kina i 1928, og eksisterer i dag forrtrinnsvis i Taiwan.

Kirkesamfunnet ble grunnlagt i Fujians hovedstad Fuzhou av Ni Tuosheng (eller Ni To Sheng, det vil si *Watchman Nee*). Fra midten av 1920-årene ble Ni en effektiv forkynner preget blant annet av Brødresamfunnet (som for eksempel deres premillenniarisme og av Hellighetstradisjonen (dens vekt på Den hellige ånd). Hans evangeliske møter var som regel ikke så store, og ble holdt i private hjem. Men han fikk svært mange tilhengere.

Antagonisme mot misjonene og mot utenlandske kristne preget ofte hans virke. Han ble sjelden invitert til etablerte menigheter, og det ble til at hans tilhengere organiserte seg på egen hånd og ble sterkt misjonerende grupper som etterhvert ble et trossamfunn på nasjonalt plan med hovedkvarter i Shanghai.

Gruppen ble undertrykt i  1950-årene som ledd i det kinesiske kommunistpartis religionspolitikk. Ni ble fengslet som kontrarevolusjonær, og døde i fengsel i 1972.

Kirken hadde imidlertid også etablert seg på Taiwan, under ledelse av Nis assistent Li Changshou. Der ble den både prominent og kontroversiell.

Kirken er nå internasjonal, med hovedkvarter både i Taipei og i Anaheim (California). 

## Referanser
Jesusfamilien

**Jesusfamilien** (耶穌家庭, transkribert *Yesu jiating* eller *Yesu Chia-ting*) var en frittstående protestantisk kirkelig bevegelse i Kina. Den oppstod i 1920-årenes Shandong, i landsbyen Mazhuang nær Tai'an ca. 1922, men spredte seg med egne kirker i det nordlige sentrale Kina. De fleste av kirkene var i Shandong, men noen var så langt unna som i områdene Nanjing og Wuhan.

Gruppen hadde pentekostal karakter, og opererte nesten utelukkende på landsbygden. De enkelte fellesskap var små, kanskje opp til et par hundre medlemmer hver, og de troende bodde og arbeidet sammen, og all eiendom tilhørte fellesskapet, under ledelse av et «familieoverhode» (*jiazhang*). I 1940 kan det ha vært flere tusen medlemmer av fellesskapene, men det er vanskelig å vite det sikkert.  
   
Samfunnet var helt og holdent kinesiskledet, og den øverste leder het Jing Dianying, også transkribert Ching Tien-ying (1890–1953?). 

Jesusfamilien var sterkt millenaristisk og ventet på Jesu snarlige gjenkomst; den var sterkt pinsepreget med stor vekt på Åndens gaver som for eksempel tungetale og på at troende kunne motta guddommelige budskap i transe. 

Alle fellesskapene ble oppløst i 1953 som ledd i det kinesiske kommunistpartis religionspolitikk.

Noen tidligere medlemmer har etter kulturrevolusjonen blitt aktive i nye og tildels lignende kristne fellesskap, som opererer uregistrert og dermed illegalt i de kinesiske myndigheters øyne.  

## Tilknytning til norsk misjonsvirksomhet
Den norske misjonæren Anne Skau Berntsen (1911–1992) fortalte sin biograf Arvid Møller at hennes norske misjonærkollega «søster Marie» etter 22 år på ordinære misjonsstasjoner i Kina sluttet seg til Jesusfamilien og levde sammen med gruppen i deres kollektiv i en fjellhule i Lungchuchai-distriktet.

## Referanser
Bombarder hovedkvarteret

***Bombarder hovedkvarteret*** er navnet på en slagord brukt tidlig under kulturrevolusjonen i Folkerepublikken Kina. Uttrykket kommer fra en kort kommentar fra Mao Zedong den 5. august 1966. I fullstendig form lød setningen ***Bombarder hovedkvarterene – min første dazibao*** (炮打司令部——我的一张大字报); den ble sagt av Mao under den ellevte sesjon av det kinesiske kommunistparties åttende sentralkomite, og samme dag ble den offentliggjort i partiavisen Renmin Ribao, Det er alment antatt at denne *dazibao* (veggoppslag med stor skrift) var direkte trettet mot de ledende kommunistlederne Liu Shaoqi og Deng Xiaoping. Det var dem som var ansvarlige for den daglige ledelse av den kinesiske regjerings drift, og de hadde forsøkt å kjøle ned det tiltagende massehysteri som hadde begynt å ta form på en rekke universiteter i Beijing etter mai samme år.

Etter at Mao hadde kommet med sin uttalelse om å bomberdere hovedkvarterene, fulgte store uroligheter over hele Kina. Den fødte til at tusener av «klassefiender»,  deriblant Liu Shaoqi, mistet livet.

Her er en fullstendig engelsk oversettelse av de oppildnende ord som ble offentliggjort etter Maos utsagn:
:
:*China's first Marxist-Leninist big-character poster and Commentator's article on it in People's Daily are indeed superbly written! Comrades, please read them again. But in the last fifty days or so some leading comrades from the central down to the local levels have acted in a diametrically opposite way. Adopting the reactionary stand of the bourgeoisie, they have enforced a bourgeois dictatorship and struck down the surging movement of the great cultural revolution of the proletariat. They have stood facts on their head and juggled black and white, encircled and suppressed revolutionaries, stifled opinions differing from their own, imposed a white terror, and felt very pleased with themselves. They have puffed up the arrogance of the bourgeoisie and deflated the morale of the proletariat. How poisonous! Viewed in connection with the Right deviation in 1962 and the wrong tendency of 1964 which was 'Left' in form but Right in essence, shouldn't this make one wide awake?*
John Baptist Liang Xisheng

**John Baptist Liang Xisheng** (født 23. mars  1923 i Kina, død 23. september 2007 i Kaifeng) var en katolsk «undergrunnsbiskop». 
## Liv og virke
Liang Xisheng kom fra en ikke-katolsk familie. Han fikk sin presteutdannelse på presteseminaret i Kaifeng før det ble stengt på 1950-tallet, men kunne ikke prestevies. Under kulturrevolusjonen ble han stemplet som høyreorientert og fikk lide for sin tros skyld.

Han ble presteviet 13. april 1980 og hemmelig bispeviet for Kaifeng i provinsen Henan den 31. august 1989. Bispedømmet Kaifeng hadde i 2007 anslagsvis 30&nbsp;000 katolikker med ca. 30 prester og 70 nonner fra tre ordenssamfunn.

## Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
* Kardinal Scipione Rebiba (1504-1577) 
* Kardinal Giulio Antonio Santori (1532-1602) * bispeviet 1566
* Kardinal Girolamo Bernerio (1540-1611) *1586
* Erkebiskop Galeazzo Sanvitale (1566-1622) *1604
* Kardinal Ludovico Ludovisi  (1595-1632) *1621
* Kardinal Luigi Caetani (1595-1642) *1622
* Kardinal Ulderico Carpegna (1595-1679) *1630
* Kardinal Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni (1623-1698) *1666
* Pave Benedikt XIII (1649-1730) *1675
* Pave Benedikt XIV (1675-1758) *1724
* Pave Klemens XIII (1693-1769) *1743
* Kardinal Marcantonio Colonna (1724-1793) *1762
* Kardinal Hyacinthe-Sigismond Gerdil (1718-1802) *1777
* Kardinal Giulio Maria della Somaglia (1744-1830) *1788
* Kardinal Carlo Odescalchi (1785-1841) *1823
* Kardinal Costantino Patrizi Naro (1798-1876) *1828
* Kardinal Serafino Vannutelli (1834-1915) *1869
* Kardinal Domenico Serafini (1852-1918) *1900
* Kardinal Pietro Fumasoni Biondi (1872-1960) *1916
* Erkebiskop Mario Zanin (1890-1958) *1934
* Kardinal Paul Yü Pin (Yu Bin) (1901-1978) *1936
* Biskop Giuseppe Ferruccio Maurizio Rosà (1888-1961) *1946
* Biskop Peter Joseph Fan Xueyan (1907-1992) *1951
* Biskop Casimir Wang Milu (1943-2017) *1981
* Biskop Stephen Li Xinzheng (1915-1989) *1983
* Biskop Anthony Yang Shao-huai (Xiaohuai) (1915-1998) *1984
* Biskop *John Baptist Liang Xisheng* (1923-2007) *1989

## Referanser
Politbyråets stående komité til Kinas kommunistparti

**Politbyråets stående komité til Kinas kommunistparti** (kinesisk: 中国共产党中央政治局常务委员会, pinyin: *Zhōngguó Gòngchǎndǎng Zhōngyāng Zhèngzhìjú Chángwù Wěiyuánhuì*, forkortet 政治局常委 *Zhèngzhìjú Chángwěi*) er en komité hvis medlemstall varierer mellom fem og ni og inkluderer KKPs toppledelse. Komiteens indre liv er ikke videre kjent, men det antas at det for tiden (2007) sammentrer ukentlig og fatter konsensusbeslutninger (ikke avstemninger).

Medlemskapet i komiteen av sentralkomiteen.

For tiden er Politbyråets stående komité *de facto* det høyeste beslutningsfattende politiske organ i Folkerepublikken Kina. Men historisk har organets rolle gjennomgått store forandringer. Under kulturrevolusjonen hadde komiteen heller lite den skulle ha sagt. 

## Nåværende medlemmer
* Xi Jinping, medlem siden 2007
* Li Qiang, medlem siden 2022
* Zhao Leji, medlem siden 2017
* Wang Huning, medlem siden 2017
* Cai Qi, medlem siden 2022
* Ding Xuexiang, medlem siden 2022
* Li Xi, medlem siden 2022

## 2017–2022
# Xi Jinping 
# Li Keqiang, medlem 2007–2022
# Li Zhanshu, medlem fra 2017–2022
# Wang Yang, medlem fra 2017–2022
# Wang Huning 
# Zhao Leji 
# Han Zheng, medlem fra 2017–2022

## 2012&ndash;2017
*Etter partikongressen i november 2012*
#Xi Jinping,  Folkerepublikken Kinas president (2013–), generalsekretær i Kinas kommunistparti, visepresident, formann for den sentrale militærkommisjon, president for Den sentrale partiskole
#Li Keqiang, første visestatsminister 
#Zhang Dejiang, visestatsminister, partisjef for Chongqing
#Yu Zhengsheng, partisjef for Shanghai
#Liu Yunshan, høyesterangerte sekretæri KKPs sekretariat, leder av kommunistpartiets propagandaavdeling
#Wang Qishan, visestatsminister, sekretær i Sentralkommisjonen for disiplininspeksjon
#Zhang Gaoli, partisjef for Tianjin

## 2007&ndash;2012: Medlemmer i rangrekkefølge
#Hu Jintao – Folkerepublikken Kinas president, KKPs generalsekretær, Den sentrale militærkommisjons formann. 
#Wu Bangguo,formann for Den Nasjonale Folkekongress' stående komite
#Wen Jiabao, statsminister
#Jia Qinglin, leder av Det kinesiske folks politiske konsultative konferanse 
#Li Changchun, propagandasjef
#Xi Jinping, høystrangerende medlem av KKPs sekretariat
#Li Keqiang, visestatsminister 
#He Guoqiang, leder av Sentralkommisjonen for disiplininspeksjon
#Zhou Yongkang, leder av Ministeriet for offentlig sikkerhet
Albazinerne

**Albazinerne** (russisk: **албазинцы**, kinesisk: 阿尔巴津人, pinyin: *āěrbājīnrén*) er om lag 250 nåtide (2007) etterkommere av rundt femti russiske kosakker fra Albazin ved Amur som ble tatt med til den nordøstlige utkant av Beijing der Kangxi-keiseren lot dem slå seg til i 1685. Albazin var et russisk fort grunnlagt av Jerofej Khabarov i 1651. Det ble stormet av Qing-styrker i 1685. 

Flertallet av innbyggerne fikk ta med seg sine ting og flytte til Nertsjinsk, men en rekke unge kosakker sluttet seg til de mandsjuiske styrker, kanskje frivillig, og ble bosatt ved Beijing. 

Det er meget som er uklart rundt deres komme til Kina. Det antas at de ved ankomsten til den kinesiske hovedstad møtte etterkommerne av 33 kosakker som var blitt tatt til fange av kineserne i 1667 og en rekke kosakker som hadde bosatt seg i Beijing så tidlig som i 1649 og var blitt sognebarn i den katolske Sørkirken i byen. Men det er vanskelig å verifisere denne muntlige overlevering om et russernærvær i byen før albazinernes ankomst. 

Albazinerne ble en egen avdeling av keisergarden, og ble identifisert ut fra sitt banner med gul stripe. Avdelingens første leder var Ananij Uruslanov, eller Ulangeri, en tatar i mandsjuenes tjeneste. 

De russiske etternavn Jakovlev, Dubinin og Romanov ble på kinesisk gjengitt som Yao (姚), Du (杜) og Lo (罗). Kosakkene fikk lov til å gifte seg med enkene etter halshogde kinesiske forbrytere. Deres prest, Maksim Leontiev, fikk lov til å feire gudstjeneste i et forlatt lamaisttempel. Et gammelt ikon av den hellige Nikolai, som albazinerne hadde tatt med seg, ble anbragt i denne usedvanlige kirken som ble vigslet til Den hellige visdom.

Selv om etterkommerne over mange år med ekteskap med kinesere mistet sitt russiske språk, sendte den russisk-ortodokse kirke jevnlig misjoner til Beijing, fra 1713 og fremover. Albazinerne ble dermed kjernegruppen i den kinesiske ortodokse kirke. I 1831 meldte Iakinf Bitsjurin at det var 94 albazinere i Beijing. Andre russiske besøkende meldte at de ikke lenger så særlig russiske ut. Mot slutten av 1800-tallet ble deres antall anslått til 1&nbsp;000.

Bokseropprøret rammet alle kristne grupper i Kina, og den russisk-ortodokse kirke minnes 222 ortodokse kinesere som ble myrdet den 11. juni 1900, blant dem fader Mitrofan, som senere er helgenkåret i den russisk-ortodokse kirke. Et ortodokst kapell som markerte gravstedet for de drepte ble ødelagt i 1956 etter oppfordring av den sovjetiske ambassadør i byen. 

Selv om mange albazinere fant det tilrådelig å dra til Sovjetunionen under kulturrevolusjonen, ble de fleste igjen, og bor nå i Beijing eller Tianjin. 

## Litteratur
* Encyclopaedia of Cossackdom (USA, 1966-70)
* D. Pozdnjajev. *Orthodoxy in China (1900–1997)*. [Православие в Китае (1900-1997 гг.)]. Moskva, 1998.
* E.S. Zizevskaja *[https://web.archive.org/web/20060220094048/http://orthodox.cn/history/albasin/index_ru.html The Albazinians in China]*. Vladivostok, 2005.
Det kinesiske nasjonalmuseum

** Det kinesiske nasjonalmuseum ** (中国国家博物馆; pinyin: *Zhōngguó guójiā bówùguǎn*) flankerer østsiden av Den himmelske freds plass i Beijing i Kina. Det konsentrerer seg om kinesisk kunst og historie, og er understilt Folkerepublikken Kinas kulturdepartement. 

Museet ble dannet i 2003 da de to museene som lå i bygningen ble sammenslått: **Museet for den kinesiske revolusjon** i nordfløyen og  **Nasjonalmuseet for kinesisk historie** i sørfløyen. Førstnevnte har en forhistorie som går tilbake til 1950, sistnevnte til 1912.

Selve bygningen ble ferdig i 1959. Samtidig ble vis-à-vis på den store plassen Folkets store hall ferdig. Begge byggverk var blant de ti store bygninger, et gedigent byggeprosjekt i Beijing i forbindelse med tiårsdagen for Folkerepublikkens fødsel den 1. desember 1949.

## Samlingene
Avdelingen for generell kinesisk historie har samlinger som går tilbake til den eldste dokumenterte menneskelige bosetting i landet, Yuanmou-mannen  for 1,7 millioner år siden, og frem til slutten av det siste keiserdynastiet, Qing-dynastiet. Periodiseringen er i tre deler:  Det primitive samfunn (fra 4000 f.Kr.), slavesamfunnet (2100 – 475 f.Kr.) og føydalsamfunnet (475 f.Kr. – 1911), det vil si med en liten overlapping med det andre museets tidsepoke.

Museet for den kinesiske revolusjon dekker det som periodiseres som *den gamle demokratiske revolusjon* (1840–1911), *den nye demokratiske revolusjon* (1911–1949), og *Revolusjonens triumf og opprettelsen av sosialismen* (etter 1949). Den siste epokens utstillinger bærer vitnesbyrd om at man i dagens Kina (2008) ikke er trygg på hvordan kulturrevolusjonen  skal tolkes; dekningen er på det nærmeste fraværende. 

## Eksterne lenker
* 
* Description by China Culture
Wang Guangmei

** Wang Guangmei ** (kinesisk: 王光美; pinyin: *Wáng Guāngmĕi*; født 26. september 1921 i Tianjin i Kina, død 13. oktober 2006 i Beijing) var hustru av Folkerepublikken Kinas president Liu Shaoqi (president 1959-1968). 

Hun behersket fransk, engelsk og russisk. Hun hadde også en doktorgrad i fysikk fra det katolske Furen-universitetet i Beijing. Hun hadde også studert ved et protestantisk universitet.  Etter doktorgraden i fysikk i 1945 begynte hun å undervise ved Furen-universitetet.

Hennes far var høy embedsmann og diplomat for Republikken Kina. Wang Guangmei var oversetter og var med i forsøkene på å megle mellom Chiang Kai-shek og Mao Zedong etter annen verdenskrig.  Disse meglingsforsøkene ble ledet av den amerikanske generalen George Marshall, og mange av amerikanerne som var med på forhandlingsprosjektet, beundret henne. Dette skulle senere spille en rolle da hun ble anklaget for å være amerikansk spion.

I 1966 var Wang aktivt med under utbruddet av kulturrevolusjonen i den gruppen som sto bak utrenskningene i partilederskapet ved Tsinghuauniversitetet i Beijing. Men i 1967 ble Wang og president Liu Shaoqi selv grepet av rødegardistene. Wang ble offentlig ydmyket under ledelse av den 20 år gamle rødegardistlederen Kuai Dafu, og tvunget av rødegardister til å bære et halsskjede av pingpongballer. Hun ble satt i husarrest og senere fengslet i Qincheng-fengselet. President Liu Shaoqi ble utsatt for brutal behandling og døde i Kaifeng i 1969. 

Deres fire barn ble også brutalt behandlet. 

Wang Guangmei ble løslatt i 1979, og kort etter ble Liu Shaoqi rehabilitert og Wang fikk en skadeserstatning for sine lidelser under kulturrevolusjonen. I 1982 var Wang et vitne for aktoratet mot Jiang Qing under rettssaken mot «firerbanden». 

Senere ble Wang valgt til fast medlem av Politbyrået. Hun grunnla «Prosjekt Håp», som skulle assistere de fattige over hele Kina. Wang auksjonerte bort to verdifulle antikke kar som hun hadde arvet etter sin mor, gjenstander fra Qing- og Song-dynastiene, og donerte pengene til arbeidet for de fattige.

Hun ble begravet på Babaoshan revolusjonære gravlund.

## Bibliografi
* Tsai Qin: *Daughter of Shanghai*, New York, St. Martin's, 1988
* Ō Kōbi 王光美, Ryū Gen 劉源: *Kesarata kokkashuseki Ryū Shōki* 消された国家主席劉少奇 (*Nihon hōsō shuppan kyōkai* 日本放送出版協会 2002).
* Lowell Dittmer: *Liu Shaoqi and the Chinese Cultural Revolution* (M.E. Sharpe 1998); ISBN 1-56324-951-0.
* Harrison E. Salisbury: *The New Emperors* ISBN 0-380-72025-6

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*  "Wang Guangmei, 85, Dies; Former First Lady of China", The New York Times, October 17, 2006
*  Wang Guangmei i China Digital Times
*  Wang Guangmei i Guardian Unlimited
Den sosialistiske dannelsesbevegelse

**Den sosialistiske dannelsesbevegelse** 社会主义教育运动 (**Shèhuìzhǔyì Jiàoyù Yùndòng** forkortet 社教运动 eller 社教運動), som gled over i **de fire opprydningers bevegelse ** 四清运动;  (**Sìqīng Yùndòng**) var en bevegelse eller masseaksjon satt i gang av Mao Zedong i 1963 i  Folkerepublikken Kina. Mao ville få fjernet det han mente var «reaksjonære» elementer i byråkratiet i det kinesiske kommunistpartiet. Bevegelsens mål var å rense opp i politikk, økonomi, organisasjon og ideologi, og kampanjen skulle pågå til 1966.

Kampanjen beskrives av Donald Klein i Enyclopedia Americana 2007 (Grolier Online) som en «nær fullstendig fiasko». Maos misnøye med dette beredte grunnen for lanseringen av kulturrevolusjonen  i 1966.

## Litteratur
Den sosialistiske dannelsesbevegelse, Folkets Dagblad på kinesisk

Klein, Donald W. "Mao Tse-Tung (Mao Zedong)."
Tiya

**Tiya** er en by i det sydlige Etiopia, med ca. 3400 innbyggere (2005). Byen er kjent for sitt fortidsminne,  en samling på 36 steler. Fortidsminnet ble verdensarvområde i 1980.

Stelene utgjør en gravplass, og 32 av de 36 granittstelene har graveringer. Motivene omfatter blant annet sverd, og flere figurer og symboler som er vanskeligere å tyde. Steinstøttene knyttes til en forhistorisk etiopisk kultur som er lite kjent. Den høyeste av støttene er 3,7 m.
## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* greatbuildings.com: en samling bilder
The Source

**The Source** er en norsk jazzkvartett etablert i 1993. Gruppen består av Øyvind Brække (trombone), Trygve Seim (saksofoner), Mats Eilertsen (kontrabass) og Per Oddvar Johansen (trommer).

Bandet ble dannet mens Brække og Seim studerte ved jazzlinja ved Trøndelag Musikkonservatorium (nå NTNU). Kontrabassplassen har tidligere vært besatt av Ingebrigt Håker Flaten og Finn Guttormsen. The Source har vært nominert til Spellemannprisen to ganger, i 2007 for *The Source of Christmas Live* og i 2013 for *The Source: of Summer*.

Musikalsk har gruppen hentet inspirasjon fra både amerikansk frijazz og nordisk jazz. The Source har gitt ut åtte album, inkludert to på ECM Records: *The Source and Different Cikadas* (2002) og *The Source* (2006). I 2021 ga kvartetten ut albumet «… but swinging doesn't bend them down».

## Utgivelser
* *Olemanns kornett* (Curling Legs, 1994)
* *The Source: of Christmas* (Curling Legs, 1995)
* *The Source and Different Cikadas* (ECM Records, 2002)
* *The Source* (ECM Records, 2006)
* *The Source of Christmas Live* (Grappa, 2007)
* *The Source: of Summer* (Grappa, 2013)
* «… but swinging doesn't bend them down» (ODIN Records, 2021)

## Referanser