Johann Heinrich Pestalozzi

**Johann Heinrich Pestalozzi** (født 12. januar 1746 i Zürich, død 17. februar 1827 i Brugg i kantonen Aargau) var en sveitsisk pedagog, filantrop, filosof og sosial reformator, skolereformator og politiker.

## Liv og virke
Johann Heinrich Pestalozzi var sønn av sårlegen Johann Baptist Pestalozzi (1718–1751) og Susanna Hotz (1720–1796) fra  Wädenswil. Faren døde bare 33 år gammel, og Pestalozzi vokste opp under relativt knappe forhold sammen med moren og to søsken. I årene 1751–1765 gikk han på grunn- og latinskolen. Senere studerte han teologi og deretter jus ved Collegium Carolinum i Zürich, der han ble påvirket av opplysningsmannen Johann Jakob Bodmer. 

Tross den store teoretiske interessen for samfunnsforhold, ønsket Pestalozzi først og fremst å arbeide praktisk. Han avbrøt derfor studiene for å ta opplæring innen landbruksfag, og fra 1769 forsøkte han seg som landbruker i Birr i Aarau. Målet var å forbedre forholdene for den til dels forarmede bondebefolkningen ved å innføre nye vekster og gjødslingsmetoder, men forsøket slo feil.

Rundt 1773/74 tok ekteparet Pestalozzi seg av 40 barn på sin landeiendom i Neuhof. Barna fikk opplæring i landbruksarbeid, spinning og veving, i tillegg fikk de skoleundervisning og en moralsk-religiøs oppdragelse. Pestalozzi forsøkte å få prosjektet til å gå rundt ved å selge tekstilprodukter, men han mislyktes og familien ble mer og mer forgjeldet. I 1779 måtte de stenge anstalten.

De neste knappe 20 årene arbeidet Pestalozzi overveiende som forfatter. Romanen *Lienhard und Gertrud* (4 bind, 1781–1787) gjorde ham berømt over hele Europa, men han skrev også andre skjønnlitterære verk.

Under den helvetiske revolusjonen og de franske troppenes innmarsj i 1798 stilte Pestalozzi opp for den nye regjeringen. Han var redaktør for *Helvetisches Volksblatt*, men drev også i 1799 et hjem for foreldreløse og fattige barn i Stans, der han gjorde viktige pedagogiske erfaringer. Året etter grunnla han sin berømte oppfostringsanstalt i Schloss Burgdorf. Her utviklet han en egen undervisnings- og oppdragingsmetode, og la fram det teoretiske grunnlaget for metoden i hovedverket *Wie Gertrud ihre Kinder lehrt* (1801). I 1804 flyttet han virksomheten til Yverdon-les-Bains og videreutviklet metoden i samarbeid med flere betydelig medarbeidere. Han gav ut en rekke skrifter, eksempelvis *An die Unschuld, den Ernst und den Edelmut meines Zeitalters und meines Vaterlandes* (1815) og *Schwanengesang* (1825). 

## Pestalozzis pedagogikk
Pestalozzis grunntese var «å styrke folket» slik at de ble i stand til «å kunne hjelpe seg selv». Han rettet spesielt oppmerksomheten mot grunnskolen og yngre elever, og arbeidet for å fremme barnas intellektuelle, moralsk-religiøse og manuelle ferdigheter innen alle områder på en harmonisk måte. Pestalozzis pedagogiske ideer tilsvarer det som i dag kalles «en helhetlig tilnærming» (*ganzheitlichen Ansats*), eller det som i steinerpedagogikk omtales som "å se hele mennesket". Pestalozzi mente med andre ord at utdanning bør være allsidig, og at menneskelig utvikling fordrer stimulering og utvikling av mange ulike ferdigheter og kompetanser.  

I 1801 utga han for første gang en systematisk utlegning av sine pedagogiske idéer i boken *Wie Gertrud ihre Kinder lehrt*. Innholdet i mange av hans politiske og pedagogiske skrifter er fortsatt aktuelt, og mange av hans grunnleggende ideer finnes igjen i moderne pedagogikk.

## Referanser


## Litteratur
* 
* 
* 

## Eksterne lenker
* 

* 
* *[https://web.archive.org/web/20100324014259/http://www.heinrich-pestalozzi.info/ Omfattende dokumentasjon om Pestalozzi]*,  «Verein Pestalozzi im Internet»

]