Prinsipatet

**Prinsipatet** (latin: *principatus*; av latin *[[princeps]]*, flertall: *principes*; «første», «fornemste», «fyrste», «høvding» «første i rekken», eller «den eminente») var den betegnelse som tidvis ble benyttet på det romerske keiserdømme fra begynnelsen av styret til Augustus i 27 f.Kr. og fram til Diokletian som avsluttet krisen i det tredje århundret i 284 e.Kr. Deretter utviklet det seg til en eneveldige periode som kalles dominatet.

Prinsipatet er karakterisert av styret til en enkelt keiser (*princeps*) og ved en anstrengelse fra særlig Augustus å bevare illusjonen om en formell fortsettelse av den romerske republikken.

## Etablering av keisersystemet
*Princeps civitatis* («førsteborger») var den offisielle tittelen til den romerske keiser, og førte til prinsipatet som det keiserlige system. Bruken av «princeps» er avledet fra posisjonen til *Princeps Senator*, den «første blant like», *[[primus inter pares]]*, i det romerske senatet. Tittelen ble først gitt særskilt til Augustus i 27 f.Kr., som innså at titler som *rex* («konge») eller diktator ville skape en harme blant senatorene og andre innflytelsesrike menn og som tidligere hadde vist deres misnøye ved å støtte mordet på Julius Cæsar. Mens Augustus hadde politisk og militær overherredømme, trengte han støtten til sin medborgere for å administrere riket. I hans inskripsjon ''Res Gestae'' hevdet Augustus autoritet for *princeps* (ham selv).

Andre offisiell titler benyttet for Romerrikets hersker var blant annet *[[imperator]]*, *[[Augustus (tittel)|augustus]]*, *[[Caesar (tittel)|cæsar]]*, og senere *[[Dominatet|dominus]]*, samt greske *[[basileus]]* («regjerende»). Det norske ordet «keiser» (og på en rekke andre språk) er avledet fra *caesar*, mens det engelske ordet for samme stilling, *emperor*, er avledet fra *imperator*, som betegnet en meget høytstående, men ikke eksklusiv, militærtittel fram til Augustus begynte å bruke det som sitt *praenomen* («personnavn»).

## Redefinering
Da det julo-claudiske dynasti døde ut med Nero i 68, ble prinsipatet redefinert i dets formelle betingelser under keiser Vespasian. Posisjonen som princeps ble en særskilt enhet innenfor en bredere – formelt fortsatt republikansk – romersk konstitusjon. Mens mange av de kulturelle og politiske forventningene forble, var princeps ikke lenger en posisjon basert på fortjeneste, eller *auctoritas* («autoritet»), men isteden en fastlåst posisjon som gjorde at Vespasian og framtidige keisere kunne utpeke sine egen arvinger uten at disse arvingene trengte å fortjene stillingen gjennom år med suksessfulle prestasjoner og offentlig godvilje.

Keiser Diokletian (285-305), som innførte tetrarkiet, var den første som sluttet å referere til seg selv som *princeps*. Isteden kalt ham seg selv for *[[dominus]]* («herre»), således sluttet å late som om posisjonen ikke var en opphøyd posisjon. Perioden da keiserne kalte seg selv for *princeps*, fra Augustus til Diokletian, er således kollektivt kalt for prinsipat, mens med Diokletians endring begynte dominatet. *Princeps* gikk ut av bruk, men ga opprinnelsen til det moderne begrepet prins.

## Referanser


## Litteratur
* Alston, Richard (1998): *Aspects of Roman History. AD 14–117*. London / New York.
* Börm, Henning; Havener, Wolfgang (2012): «Octavians Rechtsstellung im Januar 27 v. Chr. und das Problem der „Übertragung“ der res publica» i: *Historia* **61**, s. 202–220.
* Bleicken, Jochen (1978): *Prinzipat und Dominat. Gedanken zur Periodisierung der römischen Kaiserzeit*. Wiesbaden.
* Grant, Michael (1975): *The Twelve Caesars*, Michael Grant Publications, ISBN 0-684-14402-6
* Raaflaub, Kurt A.; Toher, Mark, red. (1990): *Between Republic and Empire: Interpretations of Augustus and his Principate*. Berkeley / Los Angeles / Oxford.