Peder Povelsson Paus

**Peder Povelsson Paus** (født 1590 i Oslo, død 21. juli 1653 i Kviteseid) var en norsk geistlig, som virket i Øvre Telemark. Han vokste opp i Middelalderbyen Oslo, gikk på byens domskole og ble utdannet teolog ved Københavns Universitet fra 1611. Etter en periode som rektor for den lille latinskolen i Skien var han kapellan og sogneprest i Vinje fra 1618 til 1633. Midtvinters 1633 reiste han med familien til hjembyen Oslo og ble tolvprest – ungdomsprest – ved domkirken, dvs. Hallvardskatedralen. Samme år ble han utnevnt til sogneprest i Kviteseid og valgt til prost i Øvre Telemark prosti, og satt i disse stillingene til sin død. I sin levetid ble han vanligvis omtalt med fornavn og patronym, og tiltaleformen «herr» som da ble brukt om prester og adelsmenn; slektsnavnet Paus var imidlertid i bruk i hans levetid. Han huskes blant annet gjennom det latinske minnediktet *[[Peder Povelsson Paus#In memoriam Domini Petri Pavli|In memoriam Domini Petri Pavli]]* (Til minne om herr Peder Povelsson), skrevet av sønnen Povel i 1653. Ibsenforsker Jon Nygaard skriver at hans etterkommere i slekten Paus fra 1600-tallet var blant av de fremste innen et «sammenfiltret embetsaristokrati» som styrte Øvre Telemark i to århundrer. Blant hans etterkommere er Henrik Ibsen og Ole Paus.

## Bakgrunn og oppvekst

Han vokste opp i Oslo og har ved siden av sin eldre bror, sogneprest i Fredrikstad Hans Povelsson Paus (1587–1648), lenge vært kjent som eldste sikkert kjente stamfar til slekten Paus. Brødrenes omfattende og kostbare universitetsutdannelse i utlandet og gode forbindelser viser at de utvilsomt må ha tilhørt eliten i 1500-tallets Oslo, men deres nøyaktige familiebakgrunn var lenge regnet som usikker. Ifølge S. H. Finne-Grønns bok *Slekten Paus* var brødrenes far etter alt å dømme borger i Oslo Povel Hansson (trolig f. ca. 1545–50). Finne-Grønn konkluderte med at «der kan ikke spores nogen annen av dette navn som overhodet kan komme i betraktning» som prestebrødrenes far. Povel Hansson er nevnt i kilder frem til 1602, og det fremgikk av samtidige kilder at han var sønn av kannik ved Mariakirken i Oslo Hans Olufsson (d. 1570), som tilhørte den kongelige kapellgeistlighet, som var forlent med prebendegodset Dillevik (Delevik) som bestod av 43 gårder og gårdparter på Østlandet, og som hadde ridders rang, den høyeste adelsrang i Norge og i regelen forbeholdt personer med en rikspolitisk rolle. Mariakirken var det kongelige kapellet i Oslo og sete for riksstyret i Norge.

Peder Povelsson var i likhet med sin bror elev ved Oslo domskole, hvor biskop Niels Clausen Senning i 1609 valgte ham ut som 3. sanger ved domskolens kor. I likhet med broren sang han alt. Han ble 7. juni 1611 student ved Københavns Universitet; han er den første nordmannen som er nevnt i den eldste bevarte matrikkelen for universitetet, som begynner i året 1609. Han er oppført under navnet *Petrus Paulli[nus] Asloensis* («Peder Povelsson av [fra] Oslo»).

## Virke som prest

Etter fullførte studier startet han sin karrière innenfor geistligheten, som utgjorde den ene av de to privilegerte stendene (ved siden av adelen) i Danmark-Norge i hans levetid. Før 1617 var han blitt rektor ved Skiens latinskole. Samme år ble en injuriesak mot ham innbragt for Domkapitlet i Oslo av borger i Skien Nils Thomasson. Ifølge Nils' klagemål hadde han blitt bragt opp på skolen, hvor Peder i flere elevers nærvær hadde gitt ham pryl. Peder svarte at han ikke kunne nekte for dette, men at han hadde følt seg nødt og tvunget da Nils gjentatte ganger hadde overfalt ham med grove ord både hjemme og på gaten. Saken ble utsatt ettersom biskop Sennings etterfølger Niels Simonsen Glostrup ennå ikke hadde besteget bispestolen, og kom ikke senere fore; partene hadde vel avfunnet seg med hverandre.

I 1618 ble Peder Paus kapellan hos sogneprest Svein Gunnarsson i Vinje, og rundt 1621–22 etterfulgte han herr Svein som sogneprest. Kirken i Vinje var en stavkirke fra middelalderen, med runeinnskrifter fra 1100-tallet, uten stoler og benker, slik at menigheten satt på gulvet. På den tiden ble kirker heller ikke varmet opp om vinteren. Vinje var et geografisk veldig stort, men sparsomt befolket og etter datidens forhold avsidesliggende distrikt som var et krevende prestekall og som bare kunne gi sin sogneprest beskjedne inntekter.

Etter 15 år som prest i Vinje tok han midtvinters 1633 permisjon fra embedet og reiste med sin familie til Christiania, hvor han straks fikk stilling som tolvprest ved Oslo domkirke og hvor hans hustru Johanne Madsdatter nedkom med datteren Helvig 12. juli 1633. Som tolvprest forestod han gudstjenesten i domkirken klokken 12 på søndager, der en del av katekismen ble lest og forklart; denne gudstjenesten var særlig beregnet på unge mennesker. Allerede samme år søkte og fikk han embedet som sogneprest i det rike prestegjeldet Kviteseid (med Brunkeberg, Nissedal, Treungen og Vrådal), som etterfølger etter den nettopp avdøde Jens Michelsen. Han ble deretter umiddelbart valgt av prestekollegiet til herr Jens' etterfølger som prost over Øvre Telemark (eller Skattlandet, som det også ble kalt), noe som tyder på at han allerede som sogneprest i Vinje var godt ansett, og ble sittende i begge embedene til sin død i 1653. Han bodde på embedsgården Kviteseid gård, etter datidens forhold en meget prektig gård og prestegjeldets største, og det hørte flere andre eiendommer til kallet.

Tradisjonen om herr Peders svære legemskrefter er overlevert i Kviteseid til våre dager. Selv på sine eldre dager løftet han på strak arm de store bronsestakene som fortsatt står på alteret i Kviteseid gamle kirke. Herr Peder ble begravet 3. august 1653 under kirkegulvet øverst i koret inne i Kviteseid gamle kirke. Dagen etter begravelsen kom prestene i Øvre Telemark sammen og valgte Sakarias Jonsson Skancke til hans etterfølger som prost i Øvre Telemark.

Peder var gift med Johanne Madsdatter (død 1667). Hennes herkomst kjennes ikke sikkert. «Nogen prestedatter fra Bratsberg len kan hun ikke ha vært, og i Skien synes hun ikke å ha hørt hjemme […] Måskje er det sannsynligst at hun har vært et bekjentskap hr. Peder har gjort i Oslo eller i Fredrikstad under besøk hos sin bror, presten hr. Hans Paus. Et av hr. Peders barn hadde det i samtiden overmåte sjeldne fornavn Helvig, som selvsagt er en opkallelse efter en nær beslektet person, og det peker en god del høiere op enn blandt det vanlige borgerskap», skriver Finne-Grønn. Johanne Madsdatter var etter hans død gift andre gang med etterfølgeren som sogneprest i Kviteseid, Amund Morland, i et ekteskap som hadde karakter av fornuftsordning. Amund Morland ble etter hennes død gift andre gang med Åse Christensdatter, datter av godseieren Christen Andersen og Anne Gundersdatter på Borgestad gård. Amunds og Åses datter Susanne var gift med Peder Paus' sønnesønn Hans Povelsson Paus (1656–1715), som ble sogneprest i Kviteseid etter svigerfaren og farfaren.

I tråd med datidens navneskikk i Skandinavia ble han vanligvis kalt ved sitt fornavn og patronym, med tiltaleformen «herr» som ble brukt om prester og adelsmenn. Lokalt i Vinje og Kviteseid ble han nok til vanlig kalt *herr Per* eller lignende. At slektsnavnet var i bruk i hans levetid viser likevel bl.a. en orasjon forfattet av nevøen Anders Paus ved Universitetet i Franeker i 1644, som nevøen dediserte til faren *Johannes Paulinus Pausius* (Peders bror Hans Paus) og fire andre personer som hadde bekostet hans utdannelse (rikskansler Jens Bjelke, Bjelkes svigersønn Daniel Ottesen Bildt, admiral Sten Willumsen Rosenvinge og biskop Oluf Boesen).

Ibsenforsker Jon Nygaard skriver at hans etterkommere i slekten Paus fra 1600-tallet var blant av de fremste innen et «sammenfiltret embetsaristokrati» som styrte Øvre Telemark, og at dommer- og presteembeder gikk i arv i slekten på 16- og 1700-tallet. Blant hans etterkommere er Henrik Ibsen og Ole Paus.

## ''In memoriam Domini Petri Pavli''

Sønnen Povel Pedersson Paus (1625–1682), som var sogneprest i Hjartdal og som gikk for å være en svært lærd og tenksom personlighet, skrev det latinske sørgediktet *In memoriam Domini Petri Pavli* (Til minne om herr Peder Povelsson) om faren, «til evig minne om en avdød far skrevet av hans sørgende sønn».

Den latinske originalteksten er svært poetisk og følger et klassisk metrisk mønster, elegisk distikon, med veksling mellom heksameter og pentameter. Dette gir diktet en rytmisk og stilistisk balanse. Det er formet som et akrostikon som til sammen danner setningen *Petrus Pavli fi[liu]s pastor præpositus* («Peter, sønn av Paul, sogneprest, prost») og når store bokstaver summeres dannes tallet 1653.

Diktet hører tydelig hjemme i barokkens diktekunst (ca. 1600–1700). Dette kommer til uttrykk gjennom den tette bruken av klassiske allusjoner, særlig skjebnegudinnene Parcae og Lachesis, samt de sterke kontrastene mellom jordisk sorg og himmelsk håp. Retoriske grep som gjentagelser, apostrofer og utrop gir teksten et høytidelig og følelsesmettet preg, og den ornamenterte diktdiksjonen skaper en tung, alvorlig atmosfære. Samtidig forenes hedensk mytologi og kristen teologi i en synkretistisk helhet: Skjebnegudinnenes makt til å kutte livstråden tolkes inn i Guds forsyn og frelseshistorie. Strukturelt er diktet komponert i en klassisk elegisk bevegelse fra klage til trøst: først pastoral elegi med fløytemetaforen, deretter mytologisk klagesang, videre til familiens sorg med enken som turteldue, og til slutt den kristne forsoningen i håpet om evig liv. På denne måten settes dødsfallet inn i en kosmisk-teologisk ramme, hvor naturkatastrofer og menneskelig forgjengelighet inngår i det samme dramaet. Klagen blir både en kunstnerisk iscenesettelse og en kollektiv handling, som peker mot den barokke gravpoesiens funksjon: å ære den døde, veilede de etterlatte og minne menigheten om dødens uunngåelighet og den himmelske trøst. Dette er et typisk epicedium fra midten av 1600-tallet, der sorgen får en offentlig, rituell form, samtidig som diktet virker moralsk og teologisk oppbyggelig.

Originalen hang i Kviteseid gamle kirke fra 1653 til 1830-årene, da salmedikteren og folkeminnesamleren Magnus Brostrup Landstad ble sogneprest i Kviteseid og tok vare på diktet. Landstads enke overlot senere originalen til universitetetsbiblioteket, og det er nå i Nasjonalbibliotekets håndskriftsamling med signatur Ms.4° 744: B.

Diktet er gjengitt i original og oversettelse i S.H. Finne-Grønns bok *Slekten Paus*. Teksten nedenfor er en bare ortografisk modernisert versjon av oversettelsen i boken, der Andreas Emil Erichsen og Alf Torp har bistått med rekonstrueringen av teksten. Den norske teksten er mer oversettelse enn gjendiktning, og har et litt stivt språk typisk for tiden rundt 1900, da oversettelsen ble laget. Den yter derfor ikke den poetiske latinske originalen full rettferdighet, og det er mulig å tenke seg andre måter å gjendikte teksten på.

:*Til minne om herr Peder Povelsson*
:*sogneprest i Kviteseid og prost over Øvre Telemark ..., som fredfullt endte dette livets skuespill og overgav sin ånd til sin frelser Jesus den 21. juli i en alder av 63 år. Hans gravferd foregikk med høytidelig ritus i Kviteseid kirke, hvor hans levninger ble stedt til hvile i den øvre delen av kirken*
:*i det året den strenge Gud raste med regnførende bølger og slo ned sæden med regnskyll på de gjennomvåte åkrene [=1653]*
:(1) *Istem med meg, min fløyte, et sørgelig kvad*
:(2) *og fremsi bevende sorgtonende sanger*
:(3) *Gråt, dere [[Parcerne]] (skjebnesøstrene), over den kjære fars sørgelige død*
:(4) *og opptegn så hans skjebne i verdige rytmer.*
:(5) *Det sømmer seg at dere er delaktige med meg i denne smerten*
:(6) *fordi hans svake livstråd har blitt brutt av deres lumskhet*
:(7) *Etterslekten sørger, barna, berøvet sin far*
:(8) *må savne alle de gamle håpefulle varsler*
:(9) *Den etterlatte hustruen tvinges for gråt til å begrense*
:(10) *sine ønsker etter å ha gitt sine barn et eksempel*
:(11) *Likesom en turteldue, som har mistet sin make*
:(12) *skal hun nyte sine goder under tårer*
:(13) *Hvorfor skulle dette være nødvendig? Gjengjelder dere slik, skjebnesøstre?
:(14) *Er det underlig om fars tomme hus sukker!*
:(15) *Istem med meg, min fløyte, et sørgelig kvad
:(16) *Men det tillates ikke av [[Lachesis]], som nektet ham
:(17) *som hadde så store gaver, at livstråden ble spunnet videre*
:(18) *Men alt dreies og vendes etter gudenes vilje*
:(19) *Den fjerne Gud, som alene er alle tings opphavsmann,*
:(20) *livets stifter og himmelens skaper*
:(21) *han, som krever livet tilbake, og vil òg selv gi livet*
:(22) *Gud, som vi lever for og beveges av*
:(23) *han bestemmer livets fastsatte dager*
:(24) *O lykkeligere, ja tre- og firefoldig, den plassen som den*
:(25) *himmelske Far har gitt himmelens boliger*
:(26) *Her i verden har du i levende live bekjent Jesus*
:(27) *og nå bekjenner du ham trygg i himmelen for Faderens åsyn*
:(28) *Likesom du er hos Kristus skal vi omsider følge deg*
:(29) *og så erfare tusen gleder. Lev vel.''

En mer moderne oversettelse av åpningspartiet er:

:(1) Stem opp, min fløyte, et sørgmodig kvad,
:(2) la skjelvende sanger fortelle om vår sorg
:(3) Gråt, skjebnesøstre, for vår kjære fars sorgfulle død,
:(4) og syng hans skjebne i verdige rytmer.

## Referanser