Norsk Jernverk

**A/S Norsk Jernverk** drev foredling av råjern til stål i Mo i Rana i Rana kommune i Nordland. Etablering av jernverket ble vedtatt av Stortinget den 10. juli 1946, med den begrunnelse å gjøre Norge mer selvforsynt med stål, samt bidra til styrking av landsdelen Nord-Norge.

Byggingen av jernverket tok ni år, og driften begynte 19. april 1955. Jernmalm ble tatt ut fra lokale gruver, omgjort til Jernslig som så ble smeltet i *råjernverket*. Det flytende råjernet ble foredlet til stål i *stålverket*, mens *valseverket* formet stålet til ønsket form og kvalitet. Spesielt for Jernverket var de elektriske råjernsovnene som var utviklet i Norge. Dermed ble lokale vannkraftkilder utnyttet istedenfor at en brukte kullfyrte masovner som ellers var vanlig. I 1964 ble råjernverket utvidet med to nye og større smelteovner. Samme år startet også Norsk Koksverk opp i Mo i Rana, med produksjon av koks og ammoniakk, basert på leveranser fra Svalbard, og befestet byens rolle som en industriby. 

Allerede i 1950-årene viste det seg at Jernverket ville kunne få økonomiske utfordringer. De utenrikspolitiske forholdene endret seg med økt internasjonal handel med stål enn det som var tilfelle før andre verdenskrig. Kraftprisen ble høyere enn forutsatt og den valgte teknologien viste seg ikke å være så effektiv som forutsatt, dessuten hadde verket opparbeidet seg en enorm gjeld. Verket var finansiert med lån, ikke med engangstilskudd. Modernisering, utvidelser og effektivisering ble gjort utover i 1960-årene, noe som økte gjeldsbyrden, men investeringene ga ikke ønsket resultat. Verdensproduksjonen av stål var større enn forbruket noe som førte til lavere stålpriser. I 1963 var jernverket teknisk sett konkurs.

Som resultat av oljekrisen i 1973 ble verdens stålindustri utsatt for en strukturkrise, og etterspørselen sank. Jernverket gikk med store underskudd, og statens eierskap ble gradvis avviklet i fra 1988 til 1990. Stortinget vedtok den 9. juni 1988 å avvikle statens eierskap i Norsk Jernverk, som ledd i en omfattende omstilling av den statseide industrien i Mo i Rana.

## Bakgrunn
I Norge hadde det blitt produsert jern siden 1540-årene. Flere jernverk oppstod på denne tiden. Med unionen med Sverige i 1814 ble de norske jernverkene utsatt for stor konkurranse fra svensk jernproduksjon og noe senere kom sterk konkurranse fra engelske jernprodusenter som brukte koks, mens de norske fortsatt brukte trekull. Trekull ga god kvalitet på stålet, men det engelske stålet ble produsert i svært store mengder, var billig og med stadig høyere kvalitet. Fra 1870 var det derfor praktisk talt slutt med norsk jernproduksjon.

### Jernsaken – problemet med at Norge måtte importere stål

I 1870-årene hadde Norge en kraftig voksende stål-, maskin- og verkstedindustri, og noen ingeniører og teknisk- og samfunnsinteresserte personer begynte å se på mulighetene for moderne jernproduksjon. Geologen Johan Herman Lie Vogt foreslo å etablere en ny norsk jernindustri i tilknytning til de store jernforekomstene i Nord-Norge. Debatten om jernproduksjon i Norge ble kjent som *[[jernsaken]]*.

Utover på 1900-tallet utviklet en i Norge en elektrokjemisk storindustri basert på vannkraft. Spesielt viktig var A/S Elektrokemisk (Elkem) og Norsk Hydro. Tradisjonelt ble råjern fremstilt i masovner der jernmalmen blir smeltet med koks. En elektrisk råjernsovn ble utviklet av de norske ingeniørene Georg Tysland og Ivar Hole. Denne ble kalt for Tysland-Hole-ovnen, som ble videreutviklet og patentert av Elkem. Fordelen med Tysland-Hole-ovnen var kraftig redusert forbruk av koks og kull, samt at elektrisitet fra norske vannkraftverk var billig. En annen oppfinnelse som ble benyttet i Tysland-Hole-ovnen var söderbergelektroden, som norske ingeniører hadde utviklet noen år tidligere. Den muliggjorde at metall kunne smeltes kontinuerlig, det vil si uten at prosessen måtte stoppes helt for å skifte elektrode. Elektroden ble fremstilt fortløpende mens den ble forbrukt.

### Mot en løsning på jernsaken
I desember 1936 bestemte myndighetene at en sakkyndig komite skulle utrede jernsaken. Denne ble kalt jernkomiteen og skulle undersøke Norges muligheter for økt jern- og stålproduksjon basert på nasjonale råstoffer og elektrisk kraft. Spesielt så en på mulighetene for å bruke svovelkis fra Grong Gruber og kraft fra Glomfjord kraftverk, som begge var eid av staten. Komiteen skulle også se på mulighetene for et stålvalseverk. Etter at komiteen hadde lagt frem sin utredning i mars 1939 ble det opprettet et jernstudieselskap for å bearbeide planene videre. Studieselskapet la frem sin plan i april 1940, men da Norge ble okkupert stilnet disse ideene.

Før krigen kom til landet hadde tanken om et norsk jernverk blitt en viktig sak for Arbeiderpartiet. I partiets kriseplan fra 1934 het det: «Arbeiderpartiet vil […] gå inn for at jernsaken nu endelig blir løst. Staten må bidra til og eventuelt delta i reisningen av et nasjonalt foretagende for jern- og stålmetallurgi med tilhørende valseverk. Jernsaken har […] vært et slående bevis på det private initiativs og den borgerlige stats evneløshet […]» I et foredrag som statsminister Johan Nygaardsvold holdt i 1936 ble jernsaken nevnt slik: «Vårt land har som bekjent et stort forråd av malm, samtidig som vi innfører det meste av vårt forbruk av jern og stål. Det blir en nasjonaløkonomisk oppgave av største betydning å gjøre oss mest mulig selvhjulpne på dette området […].»

Historikeren Berge Furre har skrevet om Arbeiderpartiets tilnærming til industrien i 1930-årene slik: «Produksjonsmidla skulle ikkje sosialiserast, men kontrollerast av styresmaktene og styrast innafor ei planøkonomisk ramme […] Det sosialistiske systemet var sett ut til framtida.»

## Planleggingen av Jernverket i 1940-årene

Under andre verdenskrig var Londonregjeringen engasjert i planene om et norsk jernverk. Det ble nedsatt en særskilt industrikomite med professor Fredrik Vogt som leder. Dermed fortsatte planleggingen av et jernverk fra London. Arbeidet dreide seg om å bygge opp teknisk kompetanse, blant annet ble mange britiske jern- og stålverk besøkt.

Selvforsynings- og beredskapstanken hadde vært sterk motivasjon for et nasjonalt jernverk. Den elektrometallurgiske kompetansen i landet var internasjonalt sterk, en hadde malmressursene og en hadde kraftressurser. Et jernverk med sine store dimensjoner skulle fungere som en «moderindustri» for resten av industrien.

### Jernverkskommisjonen
I fellesprogrammet som Arbeiderpartiet, Høyre, Venstre og Bondepartiet stod bak rett etter krigen, stod det: «Jernsaken må løses.» I tillegg var næringslivslederne fra den elektrometallurgiske og fra verkstedsindustrien pådrivere. *Statens jernverkskommisjon* ble nedsatt for å lage en fullstendig utredning innen mai 1946. Kommisjonen bestod av industriledere, fageksperter og politikere: Conrad Wilhelm Eger (ELKEM), Gunnar Bråthen (Arbeiderpartiet), Arne Drogseth (ingeniør), Abraham Kvalheim (bergmester), Diderich H. Lund (ingeniør), Leif Lyche (ingeniør), Einar Slåtto (statens industridirektør), Marius Brostrup Müller (metallurg) og C.N.R. Aamundsen (Akers mekaniske verksted).

Det forelå ikke noen inngående markedsundersøkelser for stål. Jernverkskommisjonens vurdering av markedsforholdene var at krigens ødeleggelser ville gi behov for store menger stål. Det ble prognosert at det innen 1950 i Norge ville være behov for minst  tonn årlig av valseverksprodukter i form av plater, profiljern, skinner og lignende. Tyskland, som før krigen var Europas største stålprodusent og nest største eksportør, ble antatt å ha mer enn nok med produksjon til eget formål i lang tid fremover. Fremtidig utvikling, spesielt for Tysklands del, syntes usikker, men tendensen til behov for selvforsyning for små land ville gjøre seg gjeldende. Dermed vurderte en at et norsk jernverk burde lage mange forskjellige produkter for hjemmemarkedet. Før krigen var det karteller som regulerte stålprisene, og rett etter krigen ble det ansett som sannsynlig at karteller ville gjenoppstå. Enda et viktig forhold på verdensmarkedet var utviklingen av kullprisene, som hadde steget meget sterkt fra tiden før krigen. Denne tendensen så en for seg ville fortsette, dermed ville norsk vannkraft være konkurransedyktig. Det var bare ett forhold som kunne være negativt for et nytt norsk jernverk, nemlig tekniske og økonomiske forhold som gjorde storskalaproduksjon gunstig.

De som utredet jernsaken, innså at et norsk jernverk som kunne produsere tilstrekkelig, måtte ha mye større omfang enn alt det som hadde eksistert tidligere. Det ble også snart klart at ingen privat norske foretak var stor nok for en slik oppgave. Som en av medlemmene i kommisjonen uttalte: «Beløpene ble etterhvert så svimlende at vi som privat selskap ikke kunne reflektere på å bygge et jernverk selv, og vi hadde vel neppe heller fått lov.» I industrikretser mente en at et jernverk måtte ligge ved Oslofjorden og at statens involvering kunne være tilstede, men passiv. Ved Oslofjorden hadde en nærhet til markedet og en hadde Christiania Spigerverk som kunne være avtager av stål. I tillegg var det i Oslo at landets metallurgiske fagmiljø hold til. Disse argumentene ble tillagt liten vekt når det ble sett på som presserende å skape modernisering og sysselsetning i distriktene. Mo i Rana kom opp som et passende sted for et jernverk. Her var det også en lokal komite som siden mellomkrigstiden hadde arbeidet for jernsaken, og fremmet stedet, skrevet innlegg og hatt møter med «innflytelsesrike» personer.

I førstningen var det meningen at elektrisk kraft skulle leveres fra Glomfjord kraftverk nord for Mo i Rana. Kraftverket var eid av staten og bygget mange år tidligere, men hadde aldri hatt noen avtager av betydning. Fagfolkene i NVE mente imidlertid at uansett trasevalg ville kraftlinjen frem til Jernverket gå gjennom områder utsatt for skred og steinsprang. Jernverkets styre ble bekymret for utsiktene til strømavbrudd. Dessuten var Glomfjord kraftverk for lite til å produsere all den kraften som Jernverket ville behøve på sikt. Dermed ble det bestem at Nedre Røssåga kraftverk, sør for Mo i Rana, skulle bygges for å forsyne jernverket med elektrisk kraft.

I Dunderland, rett nord for Mo i Rana var det fra før en jernmalmgruve, men driften hadde ikke vist gode resultater. Derfor så en for seg at malmen skulle leveres fra Fosdalens Bergverk innerst i Trondheimsfjorden og fra malmleiene i Sør-Varanger. Dessuten skulle det satses på jern basert på svovelkis fra Grong.

### Jernverket besluttes og styret utnevnes

Regjeringens forslag til jernverk ble fremlagt i Stortingsproposisjon nummer 78 (1945–46). Beliggenheten for jernverket var viktig og mange hensyn skulle tas. Aktuelle steder var Hølen utenfor Larvik, Orkanger, Steinkjer og Spildra i Meløy, samt Mo i Rana. Jernverkskommisjonen anbefalte Mo i Rana. Beslutningen om at staten skulle bygge et jernverk i Mo i Rana ble fattet i Stortinget den 10. juli 1946.

I debatten i Stortinget var stedsvalg for jernverket fokus. Det store prinsipielle spørsmålet, om det var behov for et jernverk, ble i liten grad diskutert. Et forslag om å utsette saken for å få bedre tid til vurderinger ble nedstemt. Deretter ble det vedtatt enstemmig å bygge et jernverk. Avgjørende for valget av Mo i Rana var distriktspolitiske hensyn og generelt modernisering av Nord-Norge.

Jernverket ble etablert som et aksjeselskap med staten som hovedaksjonær, og selv om staten eide praktisk talt 100 % av aksjene, var bedriften ikke en del av forvaltningen. Det ble sagt i brosjyren fra Opplysningskomiteen for gjenreisningsarbeidet at «[…] det er en sak som angår hele Norge at Mo blir en mønsterby. Her skal norsk kultur stå sin prøve. Her skal utlendinger komme og se hva vi kan utrette når vi gjør vårt beste […] Mo skal bli en sunn og lykkelig by […] [d]et blir nemlig i denne byen at tusener av norske kvinner og menn skal tilpasses et helt annet levevis enn det de er vant til.» En siktet da til at fiskeribefolkningen måtte tilpasse seg et annet levevis i industrien, ettersom fisket i fremtidens Nord-Norge skulle skje med store havgående trålere og ikke med mange små fiskebåter.

#### Det første styret
Til styret i Jernverket ble følgende valgt: Sven Arntzen (formann), Theodor Broch (varamann), Johannes Gahr (viseformann), Alf Ihlen (varamann), Sigval Bergesen d.y., Robert Lepsøe (varamann), Tor Skjønsberg, Christian Brinch, Bråthen (sekretær), Fredrik Vogt, Parelius Berntsen, Drogseth og Amundsen. Styret var en forsamling som i det vesentlige representerte teknologi, næringsliv og offentlig forvaltning. 

Selv om Arbeiderpartiets utvalg for offentlige bedrifter hadde påpekt viktigheten av at styret i statsbedriftene fikk medlemmer som delte arbeiderbevegelsens samfunnssyn, fikk likevel høyresidens næringslivsfolk innta slike posisjoner. Det til tross for deres skepsis til statsbedrifter og bedriftsdemokratiske rettigheter. Når Arbeiderpartiet allikevel valgte disse personene, har forklaringen vært at det ville vært umulig å finne folk med industriell lederkompetanse i egne rekker. Arbeiderpartiets industripolitiske talspersoner anså det som helt selvsagt at statsbedriftene skulle være like effektive som de private. I valget mellom forretningsmessig effektiv drift og sosiale hensyn ble det første valgt. Mennene som ble valgt til styret hadde også meget bredt kontaktnett i teknologiske miljøer og markedet som skulle betjenes. Enda et poeng var at jernverkets styre representerte samarbeidsånd og forsoning etter andre verdenskrig. Jernverkstyret ble satt sammen av høyt respekterte menn fra forskjellige deler av samfunnslivet.

### Jernverket kjøper Norsk Blikkvalseverk
Christiania Spigerverk eide Norsk Blikkvalseverk A/S i Bergen hvor tynne blikkplater ble valset ut. Spigerverket anså det ikke som lønnsomt å fortsette driften i det foreldede anlegget, dessuten ville de legge om produksjonsprogrammet sitt. Styret i Jernverket oppfattet en avvikling av Blikkvalseverket som uheldig, spesielt fordi tynne blikkplater var et viktig produkt for hjemmemarkedet, blant annet for hermetikkbokser. Ble virksomheten lagt ned, fryktet en at en ny fabrikk ville bli vanskelig å bygge opp senere eller på et annet sted. Dermed ble det til at Jernverket overtok Blikkvalseverket fra Spigerverket i november 1948.

En risiko ved dette kjøpet var at en forutsatte at Blikkvalseverket skulle fortsette blikkvalsing etter den foreldede metode, det vil si varmvalsing. Senere, når Jernverket fikk økonomisk mulighet, skulle det bygges om. Konsekvensen var at det kunne bli sterk konkurranse fra utenlandske produsenter. Her satset styret på at vareknapphet og rasjonering ville avhjelpe situasjonen og at Blikkvalseverket ville få solgt sine produkter. Senere kom beslutningen til å bli en økonomisk belastning for Jernverket.

### Arbeiderpartiets industripolitikk etter andre verdenskrig
I 1946 ble i tillegg til Jernverket et annet stort industriforetak med staten som eier besluttet, nemlig A/S Årdal Verk. Industrialisering var den langsiktige strategien for Arbeiderpartiets modernisering av landet, og industriinvesteringer fikk høyest prioritet. Importbehovet var stort både for innsats- og forbruksvarer, og dermed var valutapolitikken viktig. Nye eksportindustrier skulle skaffe varer og valuta fra utlandet, mens innenlands industri skulle redusere behovet for importvarer. Først da verdenshandelen etterhvert ble liberalisert, gikk en inn for sterkere eksportindustri.

## Jernverkets endelikt – betraktninger i ettertid
Jernverket var frem til slutten av 1980-årene det største industriprosjektet i Norge. Til da hadde Mongstad-prosjektet kostet enda flere milliarder kroner, men Jernverket sysselsatte flere mennesker, hadde stor industriell betydning og var viktig distriktspolitisk. Det var en nasjonal ambisjon å få bygget et stålverk grunnlagt på norsk teknologi, vannkraft og malm. I mange år var Jernverket landets mest omstridte politiske sak.

Det er blitt påpekt at jernverksaken ble preget av kortsiktige politiske løsninger og uklare mål. Målene og meningene om Jernverket var mange og uklare. Da Per Bortens regjering tok over styringen i 1965 ble det ikke foretatt endringer av rammebetingelsene. Styret ønsket seg tollbeskyttelse, lav kraftpris og gjeldssanering, men ikke noe av dette ble innfridd.

I tillegg til de store økonomiske problemene, ga virksomheten også forurensning og helseskader. På slutten av 1960-årene ble også Jernverket påstått å «produsere handikappede.»

### Strategier som feilet

Sosialøkonom Odd Gøthe var i mange år ekspedisjonssjef i Industridepartementet og utga i 1994 en bok om Jernverket. Han har analysert noen av problemene slik:

* Et platevalseverk burde vært installert allerede i første fase. Da kunne Jernverket ha produsert stålplater for skipsbygging, noe som ble en stadig større industri i etterkrigstiden. Det kunne ha gitt Jernverket et betydelig og voksende hjemmemarked helt fra begynnelsen av. En ga ikke opp tanken om å produsere skipsplater, men etterhvert som årene gikk økte kostnadene og størrelsene for et moderne valseverk så mye at tiden løp ut for slik produksjon i Norge. På den annen side var det vanskelig å forutse i 1940-årene at norsk skipsbyggingsindustri skulle ekspandere sterkt fra 1950-årene og ut 1960-årene.
* En kunne ha ventet at stålindustrien selv hadde forsøkt å ta styring for politikken rundt Jernverket. Noe av forklaringen var kapitalfattigdommen i landet etter andre verdenskrig. Med staten som eneste eier kom forholdene rundt verket inn i politikken og ble omstridt. En heldigere utvikling kunne ha vært mulig om Christiania Spigerverk fikk en del av eierskapet i Jernverket fra starten. Spikerverket var Norges eneste fagmiljø på stål og burde derfor hatt representanter i Jernverkets styre. Helt fra oppstarten av Jernverket var det faglige og økonomiske motsetninger mellom de to bedriftene. Det ville vært mye bedre om det lille fagmiljøet som fantes i landet fikk være med på å bygge opp et nytt jernverk.
* I løpet av årene etter andre verdenskrig ble masovnene stadig større og mer effektive. Én moderne masovn kunne alene produsere to til tre ganger mer råjern enn de seks råjernovnene ved Jernverket til sammen. Dessuten gikk kullprisene nedover i etterkrigstiden. Det ble etterhvert mer av en ulempe enn en fordel med de elektriske masovnene.
* Ved inngangen til 1960-årene kunne en ha utviklet produksjonen ved Jernverket i retning av kvalitet og ikke i volum. Jernverket kunne hatt gode forutsetninger for fremstilling av stål av høy kvalitet på grunn av ren malm og elektrisk råjernovner som var lette å kontrollere. Nisjeprodukter ville kunne gitt større inntjening enn vanlig handelsstål. Backe-utvalget pekte her på at de store prosjektene med å bygge ut fabrikken forhindret organisasjonen fra å drive med forskning og utvikling, noe som kunne gitt spesialiserte produkter og sikret fremtiden.
* Lønnskostnadene ble etterhvert meget store. Den internasjonale konkurransen ble vanskelig når andre stålverk kuttet kraftig ned på antall ansatte. Istedenfor en slik strategi håpet jernverket på at store investeringer, større volumer og bedre skalautnyttelse ville gi konkurransefordeler.
* Backe-utvalget foreslo i 1965 en delvis privatisering, altså at Elkem og Christiania Spigerverk kom med som eiere og fagekspertise samlet over mange år. Den politiske striden rundt verket ville dermed stoppet. Industriminister Rostoft valgte bort denne muligheten, selv om han kjente til at Elkem var villig til å forhandle om saken. Den omstridte detaljen rundt dette var at Nedre Røssåga kraftverk ville blitt overdratt til det nye selskapet. Da industriminister Jan P. Syse i 1985 fikk forhandlet frem en aksjonæravtale mellom Jernverket og Elkem, med 20 % eierskap fra sistnevnte, var det en delvis privatisering. Stortinget håpte på at det ville gi en fornyelse, men avtalen var ikke forpliktende nok for Elkem, dessuten var utviklingen i stålmarkedet på midten av 1980-årene dårlig.

## Jernverkets betydning for Mo i Rana

Det hadde tatt åtte og ett halvt år å bygge Jernverket og det hadde gått med 1,4 millioner dagsverk. I Jernverkets første 10 driftsår hadde det en omsetning på 1,7 milliarder kroner og bidro da med 1,1 milliard kr i eksportinntekter. Gjennom alle driftsårene hadde det forbruk 9 TWh og smeltet fire millioner tonn malm om til stål. Det hadde blitt utbetalt 450 millioner kroner i lønn og 65–70 % av anleggsutgiftene hadde gått til kjøp av varer og tjenester innenlands. I 1988 var det 1600 arbeidere som var ufaglærte av totalt 2780 ansatte. For øvrig var 460 fagarbeidere, 160 ingeniører og 560 funksjonærer. For utviklingen av et metallurgisk fagmiljø betydde Jernverket mye, da en stor del av nyutdannede metallurger startet sin yrkeskarriere ved bedriften.

### Utvikling av Mo i Rana
Før andre verdenskrig var Mo i Rana et handelssted med fiske og jordbruk som hovednæringer og et folketallet på 6700. Ved starten av anleggsarbeidet var folketallet kommet opp i  og økte raskt. Størst var folketallet i 1974 med , og gikk nedover etterhvert som Jernverket reduserte arbeidsstokken. Mo i Rana ble med Jernverket, Norsk Koksverk og Rana Gruber et av landets største industrisamfunn, med en topp på  personer sysselsatt i industri. Jernverket og Mo i Rana fikk et sammensatt miljø med folk fra regionen og ellers fra alle kanter av landet. Arbeidslivet i kommunen ble svært mannsdominert, der bare 480 av  sysselsatt i industrien var kvinner.

Frem til 1959 ble det bygget  leiligheter, i tillegg til at det ble anlagt veier, skoler, kino og varehus, altså alt det som utgjør en by. Samfunnet ble på noen få år omformet fra å være en nordlandsk innlandsbygd med handelsmannen Meyer som dominerte, til å bli en industriby med et «enormt» industrianlegg. Klasseskillet fra den gamle tiden ble imidlertid ikke fjernet, istedet oppstod nye klasseskiller. De såkalte stjerneblokkene og boligblokkene i kvartal 48 var forbeholdt arbeiderne, mens funksjonærvillaene på St. Hanshaugen var forbeholdt dem med de høyeste inntektene. I 1950-årene håpte en på at Mo i Rana skulle bli en «mønsterby», men slik ble utviklingen aldri.

Fra midten av 1950-årene og utover ble velstandsøkningen i Mo i Rana mer og mer synlig. Datidens mest synlige uttrykk for velstand var at antallet hytte- og bileiere økte. Noe folk etterhvert så med skepsis på var forurensningen og røyken fra Jernverket. Spesielt da de nye LD-konverterne ble satt i drift i 1961 veltet en rød røyk opp fra pipene hvert kvarter. I andre land i Vest-Europa ble det satt inn renseanlegg, men det skjedde ikke ved Jernverket. Det svevde derfor en «jernverkssky» over byen og rødt støv drysset ned over byen. Første reaksjon var at folk ønsket seg boligtomter lengst mulig unna Jernverket, senere organiserte en del innbyggere seg i en aksjon mot forurensningen.

I 1962 begynte myndighetene å interessere seg for forurensningsproblemene ved verket, da ble Røykskaderådet dannet. Rådet tok seg av konsesjonssøknader fra industribedrifter knyttet til luftforurensing. Etter som miljøbevissheten økte utover i 1970-årene ble nye tiltak mot rødrøyken innført.

### Håpet om en mønsterby
Et forhold som planleggerne var opptatt av var de sosiale forholdene. En refererte til hvordan utbygging av de store jernverkene i England hadde tatt lite hensyn til hvordan det skulle bli for menneskene der. Derfor ville en sørge for god planlegging i Mo i Rana med «vakre og lyse boligstrøk med hager og plantninger, pene og praktiske forretningsgater, romlige parker og lekeplasser, gode forbindelser og transportmidler til terrenget ved sjøen og på fjellet.»

I Arbeiderpartiets visjoner og idégrunnlag var det et sosialt aspekt med staten som eier av et stort industriforetak. Arbeiderbevegelsen hadde store forhåpninger om at Jernverket skulle bli en mønsterbedrift og at Mo i Rana skulle bli en sosial mønsterby uten markante klasseskiller. Da Jernverket ble besluttet lagt til Mo i Rana så lokale arbeiderpartifolk frem til etablering av verdens første industriby uten forskjell på arbeidere og ingeniører.

Noen mønsterbedrift i en mønsterby ble Jernverket aldri. Det ble reist store blokker i Mo i Rana for arbeidere, mens funksjonærer og ingeniører bodde typisk i rekkehus. Direktørene bodde i Jernverkets eneboliger. Historikeren Tore Linné Eriksen har i boken *Rapport fra Rana* pekt på at boligplanleggingen i 1950-årenes Mo i Rana gikk ut på å bygge for ulikhet mellom Jernverkets ansatte. Denne planleggingen gikk både Arbeiderpartiregjeringen, lokale arbeiderpartipolitikere og bedriften selv inn for.

### Videreført i Mo Industripark
Mo Industripark AS overtok det meste av bygningsmassen etter omstillingen i perioden 1989–1992. I nyere tid har industriparken i alt rundt 110 bedrifter og  ansatte (per januar 2011).
Her driver Celsa Armeringsstål AS videre stålverk og valseverk for gjenvinning (smelting av skrapjern). Celsa Armeringsstål AS har videreført produksjonen av armeringsstål etter at de kjøpte verket fra Fundia. *Celsa* er Nordens største gjenvinningsbedrift. 

Elkem Rana overtok halvparten av *råjernverket* og produserte i en periode ferrokrom. Denne virksomheten ble senere solgt til det brasilianske gruvekonsernet Vale som produserer silikomangan og ferromangan.

*Molab AS* er en videreføring av *Jernverkets* laboratorium, og de driver industrilaboratorium for miljø-, prosess- og materialteknologi, der SINTEF er majoritetseier.

Ruukki Profiler AS videreførte driften i profilvalseverket, der de produserte skipsprofiler og flenser til vindmøller. Etter finanskrisen i 2008 opplevde Ruukki Profiler AS at bunnen falt ut av markedet. Bedriften ble «midlertidig nedlagt» i 2010, med produksjonsstopp i mai. 2012 overtok Celsa Armeringsstål Ruukki sine lokaler, og tar i bruk disse etter at alt er «nullstilt».
Fesil Rana Metall AS fremstiller ferrosilisium.

Flere offentlige etater med mange arbeidsplasser ble etablert til erstatning for tap av arbeidsplassene ved Norsk Jernverk og Norsk Koksverk. Blant annet ble Nasjonalbiblioteket avdeling Rana, Statens innkrevingssentral og Arbeidsmarkedsetatens Grønne linjer etablert. I 2022 var det over 100 bedrifter i Mo Industripark og disse hadde over 2500 ansatte. Flere nye kvinnearbeidsplasser ble etablert.

## Referanser


## Litteratur
* 
* 
*  
* 
* 
* 
* 

## Eksterne lenker
* 
* Nettsted for Mo Industripark AS
* Nettsted for Helgeland Museum, avd. Rana