open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Tarija (departement)

**Tarija** er et departement sør i Bolivia og grenser til Argentina. Departementet har en befolkning på 483&nbsp;518 innbyggere (2012) og har et areal på 37&nbsp;623 km². Departementshovedstaden ligger i byen Tarija. Andre byer er Villamontes og Bermejo.

I Tarija bor det mer enn 20 ulike indianske urbefolkningsgrupper, hvor Guarani-folket er den største enkeltgruppa.

## Provinser i Tarija
Tarija er inndelt i seks provinser (*provincias*):   

## Referanser
Laphroaig

**Laphroaig** (uttales 'la-froyg) er et skotsk single malt whisky-merke. Laphroaig-destilleriet er lokalisert på øya Isle of Islay på Skottlands vestkyst. Laphroaig regnes for å være en av whiskyene med kraftigst smak. Laphroaig lagres på fat 10, 15, 30 eller 40 år før den tappes på flasker og selges. Andre årganger og tapninger kan forekomme. En andel av Laphroaig selges også til produksjon av blended whisky.

Blant whisky-skribenter har den ord på seg for å være en «*Elsk den eller hat den-whisky*», og ord som brukes til å beskrive den er medisinaktig, fenol og tang, salt og olje, gasbind og munnskyllevann. 
Årsaken til den jodaktige tangkarakteren skal ligge både i at Laphroaig benytter torvleier på Islay som ingen andre destillerier har tilgang til, og at det henter vannet fra sin egen dam i Kilbridge-elven.

At de kun benytter små destilleringsapparater og at deres modningslagre ligger så å si i fjæresteinene er nok også med på å gi denne whiskyen en ekstrem kompleksitet og mange mener at ingen skotsk whisky er mer egnet som «nightcap» enn Laphroaig.

Destilleriet ble grunnlagt i 1815 av brødrene Donald og Alex Johnston. 
I 1847 falt Donald ned i et whiskyfat og druknet, noe som også i whiskymiljøet må betraktes som et svært uvanlig dødsfall.

### Etymologi
Navnet Laphroaig er antagelig av gælisk og norrøn opprinnelse og betyr «*Den vakre dalen ved den vide bukta*» («*-phroaig*» tilsvarende «*breivik*»). 

## Eksterne lenker
* Laphroaig.com
* Laphroaig på whiskywiki.no
Janne Johnsen

**Janne Johnsen** (født 1970) er en norsk politiker (H) og næringslivsleder. Hun var Rogalands fylkesordfører fra 2011 til 2015.

Hun er datter av Jan Johnsen (1941–2000), som var hotelldirektør og stortingsrepresentant.

Hun tok IB-diplom ved St. Olav videregående skole i 1989 og mastergrad i internasjonal hotell- og turistadministrasjon ved Norsk Hotellhøgskole og Florida International University i 1996. Hun begynte å engasjere seg politisk i skoleårene, og hun arbeidet så innen reiseliv og kommunikasjon.

Hun var medlem av Rogaland fylkesting fra 1994 til 2019 og medlem av Stavanger bystyre fra 2003 til 2015. Hun var leder i Rogaland Høyre fra 1998 til 2006. Under Bondevik-regjeringen var Johnsen oppnevnt som politisk rådgiver for utenriksminister Jan Petersen fra 2001 til 2003 og statssekretær for fiskeriminister Svein Ludvigsen fra 2003 til 2005. Hun gikk deretter tilbake til ledervervet i Høyres fylkestingsgruppe.

Janne Johnsen var Rogalands fylkesordfører fra 2011 til 2015. Hun gikk deretter tilbake til næringslivet. I 2020 ble hun daglig leder i Triple Panel Buildings. Hun er også styremedlem ved Universitetet i Stavanger og styreleder i bomveiselskapet Ferde.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Sønningen

**Sønningen** er en innsjø i Levanger kommune i Trøndelag. Den ligger omtrent 2,5 kilometer sørvest av Ekne, og omtrent 2 kilometer vest av Byavatnet.

## Referanser
Windows XP Media Center Edition 2005

**Windows XP Media Center Edition 2005** er et operativsystem fra Microsoft som kom i 2005 og er en spesielt utviklet versjon for digital underholdning. 

Ved bruk av en PC og Windows Media Center kan dette erstatte videospilleren, DVD-spilleren og -opptakeren, radioen og stereoanlegget. Via fjernkontrollen kan en i større grad velge hva en vil se, og når en vil se det. Brukerne kan pause direktesendt TV eller ta opp program på platelageret for senere bruk. 

15. oktober 2005 lanserte Microsoft en norsk versjon av Windows XP Media Center Edition.

## Eksterne lenker
*  Microsofts hjemmeside om Windows XP Media Center
* Test av den norske utgaven av Windows XP Media Center på Forbruker.no
Burray

**Burray** (norrønt: *Borgarey*) er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene. Burray har forbindelse med South Ronaldsay og Mainland via Glimps Holm og Lambs Holm over fastlandsforbindelsen Churchill Barriers. Den ligger øst for Scapa Flow og er en av en kjede øyer som er knyttet sammen ved den nevnte fastlandsforbindelsen. Hovedbebyggelsen på Burray er landsbyen Burray Village, tidligere en liten fiskehavn. Burray har et museum med fossiler. I henhold til folketellingen av 2011 har øya en befolkning på 409 innbyggere.

Øyen må ikke blandes sammen med øya Burra, som er en del av Shetlandsøyene.

## Vikingforråd
Et av de største vikingforrådene som er funnet i Skottland ble oppdaget 22. april 1889 av en mann ved navn Petrie drev på med torvskjæring i North Town Moss. Forrådet besto av over 140 gjenstander av sølvbarrer, inkludert mange fragmenter av armring eller 'ring-penger', og omtrent et dusin mynter. Datoen som er foreslått for deponering av forrådet er fra rundt år 998.

## Severdigheter
Severdigheter i Burray er blant annet Fossil and Heritage Centre («Fossil- og kulturarvsenteret») ved Viewforth.

Øya har et rimelig mengde fugleliv, med blant annet sildemåke og storspove som hekker her.

## Referanser


## Eksterne lenker

* Burray Community Association
Copinsay

**Copinsay** (norrønt: *Kolbeinsey*, «Kolbeins øy») er en øy i den skotske øygruppen Orknøyene, som ligger øst for hovedøya Mainland. Den ubebodde øya er administrert som et fuglereservat. Den mindre ledsagerøya til Copinsay, Horse of Copinsay, ligger i nordøst og er også ubebodd.

## Historie

I mange generasjoner, før de siste innbyggerne flyttet til fastlandet i 1958, var Copinsay full av liv. Dette er synlig ved det store dobbeltetasjes våningshuset, *Steading* (eller gårdsbygninger) bak det for gårdsleierne, en skole med en skolelærer og opptil tre fyrvokterfamilier.

Det er også et gammelt gravsted på øya.

På begynnelsen av 1900-tallet ga en ukentlig posttjeneste kontakt med fastlandet, og det var hver fjortende dag handelsturer til Deerness, om værforholdene tillot det. Gården kunne skilte med arbeidshester, storfe og sauer – alt dette måtte fraktes på «coo»-båten («kubåten»). Fugleegg ga et godt supplement til øyboernes kosthold, og menn ble senket over klippene på et spesielt tau, eller ble rodd ut til Horse for å bringe tilbake dette tilskuddet. I mange år ble griser om våren fraktet over til Horse for å gå løs der, som blant annet matet seg ved å spise fugleegg.

## Fyrtårn
Det står et fyrtårn på øya, opprettet 8. november 1915, og dens første fyrvokter var Charles J McNeish. Det var tre tåkehorn tilknyttet tårnet, drevet av trykkluft motordrevet av tre Kelvin-dieselmotorer, som sendte 4 lydstøt, hver av 2½ sekunders varighet hvert 60. sekund.

Under den andre verdenskrig nødlandet et britisk fly på Copinsay like nedenfor fyret. Det ble demontert og fraktet bort. 

Lyset ble automatisert i 1991 og er nå fjernovervåket fra Northern Lighthouse Boards kontorer i Edinburgh.

## Økologi
Øya ble kjøpt av ornitologiorganisasjonen Royal Society for the Protection of Birds (RSPB) i 1972 til ære for naturforskeren James Fisher. Selv om Copinsay i dag er ubebodd, drives det fortsatt oppdrett på noen åkre etter oppdrag fra RSPB, for å prøve å gi passende forhold for åkerrikse. Som et resultat er et lappeteppe fra tidligere år på vei tilbake til øya, selv om en bosetning ikke har gjort det. 

Sammen med de tre tilstøtende tre holmene (Corn Holm, Ward Holm og Black Holm), er Copinsay utpekt som et særskilt verneområde (SPA) under EU-direktivet om bevaring av ville fugler på grunn av den ukultivert gressvegetasjonen og rene sandsteinsklipper som gir ideelle hekkehyller for sjøfugler. Det er en stor koloni med havert eller gråsel på øya. De valper vanligvis i november hvert år. Lundefugler kan sees i juli på de tilstøtende holmene.

## Referanser


## Eksterne lenker

* Northern Lighthouse Board 
* The Royal Society for the Protection of Birds
* VisitOrkney: Kart med Copinsays plassering (engelsk)
Smålom

**Smålom** (*Gavia stellata*) er en kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører gruppen lommer.

Den blir 53-69 cm lang, litt mindre enn storlommen, og skilles fra denne ved at den er litt slankere, og på måten den peker svakt oppover med nebbet. Om sommeren er smålom lett gjenkjennelig på den brunrøde strupeflekken. Hann og hunn er like.

Hekker ofte i fisketomme vann og drar til større vann eller kysten for føde. Halsen smalere enn hos storlomen og flat i brystet ved vannlinjen, mens storlomen har en liten utbuling her.

## Utbredelse
Arten finnes i: Aserbajdsjan, Belgia, Bulgaria, Canada, Kina, Kroatia, Danmark, Estland, Færøyene, Finland, Frankrike, Georgia, Grønland, Hellas, India, Iran, Irland, Island, Italia, Jan Mayen, Japan, Kasakhstan, Nord-Korea, Sør-Korea, Latvia, Litauen, Mexico, Moldova, Montenegro, Nederland, Nord-Makedonia, Norge, Pakistan, Polen, Portugal, Romania, Russland, Saint-Pierre og Miquelon, Serbia, Slovakia, Slovenia, Spania (Kanariøyene), Storbritannia, Svalbard, Sverige, Sveits, Taiwan, Tsjekkia, Turkmenistan, Tyrkia, Tyskland, Ukraina, Ungarn, USA og Østerrike.

## Referanser


## Eksterne lenker

*
Storlom

**Storlom** (vitenskapelig navn *Gavia arctica*) er en fugl.

Storlommen finnes i alle landets fylker, og ruger helst ved store, klare og fiskerike vann og innsjøer. Ofte på små holmer.
Den lever av fisk, og ble tidligere sett på som en skadefugl. Vår og sommer er den gråsvart på oversiden med hvite tverrstriper og flekker og en svart flekk over strupen.

Storlomen er opptil 68 cm lang, med en vekt på 2,5–3,5 kg. Den har et vingespenn på 105–125cm.

Litt større enn en stokkand og mer langstrakt. Større enn smålom, halsen buler litt ut ved vannlinjen mens smålomen er flat her.

Storlommen er en delvis trekkfugl. Det vil si at en del fugler overvintrer langs kysten av Sør-Norge, mens andre trekker sør til Biscayabukta som ligger mellom Frankrike og Spania. Storlomen har gått sterkt tilbake her i landet, blant annet på grunn av vannkraftutbygging.

## Utbredelse
Arten finnes i: Albania, Aserbajdsjan, Belarus, Belgia, Bosnia-Hercegovina, Bulgaria, Danmark, Estland, Finland, Frankrike, Georgia, Hellas, India, Iran, Irland, Italia, Japan, Kasakhstan, Kina, Kirgisistan, Nord-Korea, Sør-Korea, Kroatia, Latvia, Litauen, Mexico, Moldova, Mongolia, Montenegro, Nederland, Nord-Makedonia, Norge, Polen, Romania, Russland, Serbia, Slovakia, Slovenia, Spania, Storbritannia, Svalbard og Jan Mayen, Sveits, Sverige, Taiwan, Tsjekkia, Tyrkia, Turkmenistan, Tyskland, Ukraina, Ungarn og Østerrike.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Islom

**Islom** eller **imbre** (*Gavia immer*) er en kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører gruppen lommer og i hovedsak hører hjemme i den nearktiske faunaregion. Arten er livskrafting (LC) ifølge IUCNs rødliste.

## Beskrivelse

Islommen er en stor og tung svømmefugl (69–91 cm; 2780–4480 g; vingespenn 127–147 cm) som ligger dypt i vannet. Som hos andre lommer er fjærdrakten svært ulik til ulike årstider, og det er også påtagelige forskjeller mellom voksne og unge fugler. Nebbet er kraftig og dolkformet, hos voksne fugler i sommerdrakt er det helt svart, i alle drakter er i alle fall oversiden mørk, i motsetning til den ganske like gulnebblommen som har helt lyst nebb. I tillegg vil nebbet hos en svømmende islom vanligvis peke rett forover, mens gulnebblommens nebb er påfallende oppoverbøyd. Voksne fugler i sommerdrakt har svart hode og hals med rødt øye og et bånd av hvite lengdestriper på halsen. Ryggen er skifergrå med hvite dråpeflekker, buken skinnende hvit med svarte striper på sidene. Voksne i vinterdrakt og ungfugler har mørk gråaktig overside og hvit underside, med en ufullstendig, svart krage.

## Utbredelse
Arten hekker og er i hovedsak utbredt i Nord-Amerika (arktisk Canada og Alaska) og på det sørlige Grønland. I Europa hekker den fåtallig (100–300 par) på Island (noen overvintrer der) og sparsomt på Svalbard, tidvis også på Bjørnøya og Jan Mayen, og mer sjelden kanskje også av og til i Finnmark. Langs nordkysten av Russland overtar den lignende arten gulnebblom.

Arten overvintrer langs både øst og vestkysten av Nord-Amerika, norskekysten sør til Lindesnes, De britiske øyer og langs kysten av det kontinentale Europa sør til det sørlige Portugal og sjelden Marokko, samt langs den nordlige spanskekysten (Catalonia) og den mest sørvestlige kysten av Frankrike i Middelhavet. Langs norskekysten er den ganske vanlig om vinteren, da den kan være den tallrikeste lom-arten der.

Arten finnes opprinnelig i: Belgia, Canada, Cuba, Danmark, Færøyene, Frankrike, Grønland, Irland, Island, Mexico, Nederland, Norge, Portugal, Saint-Pierre og Miquelon, Spania, Storbritannia, Svalbard og Jan Mayen og USA.

## Atferd
Islommen er en fiskespiser som kan takle ganske store fisker. Omkring 55–80% av dietten består av fisk, men den spiser også krepsdyr, bløtdyr, vanninsekter, leddormer og amfibier, som frosk med mer. Den kan svømme langt under vann, særlig om den forfølges, men flyr sjelden. De hekker ved fiskerike innsjøer, gjerne vegetasjonsfattige sjøer med ørret eller røye.

På hekkeplassene er den høyrøstet med et vidt spekter av lyder, blant annet en latteraktig, vibrerende lyd (tremolo), høylydt kakling og en lyd som minner om ulvehyl. Den roper mest om natten og gjerne mens den sirkler rundt i lufta over vannet den holder til på. Om vinteren er den vanligvis taus. Lommen legger reiret like i vannkanten, gjerne på en liten holme, og hunnen legger 1–3 (nesten alltid to) egg. Inkubasjonstiden er cirka 24–25 dager. Avkommet har mørrk brun dun med lys eller hvit buk. Ungene får voksen fjærdrakt etter cirka 70–77 dager. Enkelte individer kan overleve i opp mot 20 år.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Gulnebblom

**Gulnebblom** (*Gavia adamsii*) er en stor monotypisk kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører gruppen lommer.

## Biologi
Arten utviser tydelig kjønnsdimorfisme, i det hannen blir klart større enn hunnen. Arten varierer også geografisk i størrelse. Hannen måler gjerne omkring  og veier typisk . Hunnen måler gjerne omkring  og veier typisk .

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Ringnebbdykker

**Ringnebbdykker** (*Podilymbus podiceps*) er en art i dykkerfamilien og eneste nålevende art i slekten ***Podilymbus***. Arten eksisterer som tre underarter, med utbredelse fra Canada i nord til Chile og Argentina i sør.

## Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Llimona *et al.* (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun en midlertid beskrivelse (i påvente av et offisielt navn).

* Mirandornithes
** Podicipediformes, lappedykkere
*** Podicipedidae, dykkerfamilien
**** *[[Rollandia]]*
**** *[[Tachybaptus]]*
**** *[[Podilymbus]]*
***** *[[Ringnebbdykker|P. podiceps]]*, ringnebbdykker
****** *P. p. podiceps*, Canada til Panama
****** *P. p. antillarum*, Antillene
****** *P. p. antarcticus*, Panama og Colombia til Chile og Argentina
***** †*[[Atitlandykker|P. gigas]]*, atitlandykker (utdødd før 1989)
**** *[[Poliocephalus]]*
**** *[[Podiceps]]*
**** *[[Aechmophorus]]*

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Horndykker

**Horndykker** (*Podiceps auritus*) er en limnisk art i dykkerfamilien (Podicipedidae). Horndykkeren blir 31-38 cm lang
med et vingespenn på 46-55 cm.

## Beskrivelse

Det er en andeaktig fugl med skarlagensfargede øyne og et rett, sort nebb som har hvit tupp om sommeren.
Den ligger høyt i vannet.

## Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Llimona *et al.* (2017). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun en midlertid beskrivelse (i påvente av et offisielt navn).

* Mirandornithes
** Podicipediformes, dykkerfugler
*** Podicipedidae, dykkerfamilien
**** *[[Tachybaptus]]*
**** *[[Podilymbus]]*
**** *[[Rollandia]]*
**** *[[Poliocephalus]]*
**** *[[Podiceps]]*
***** *[[Spydnebbdykker|P. major]]*, spydnebbdykker (Sør-Amerika)
***** *[[Gråstrupedykker|P. grisegena]]*, gråstrupedykker (Eurasia og Nord-Amerika)
***** *[[Toppdykker|P. cristatus]]*, toppdykker (Eurasia og Afrika)
***** *[[Horndykker|P. auritus]]*, horndykker (Eurasia og Nord-Amerika)
****** *P. a. auritus* (nominatformen), den palearktiske sone (fra Island og Baltikum østover til Kamtsjatkahalvøya)
****** *P. a. cornutus*, fra det sentrale Alaska til det sentrale Canada og den nordvestre og nordsentrale USA
***** *[[Svarthalsdykker|P. nigricollis]]*, svarthalsdykker (Eurasia og Nord-Amerika)
***** *[[Colombiadykker|P. andinus]]*, colombiadykker (†, sist observert i 1977) (Sør-Amerika)
***** *[[Podiceps juninensis|P. juninensis]]*, (inkadykker eller nordlig sølvdykker, ikke navngitt) (Sør-Amerika)
***** *[[Sølvdykker|P. occipitalis]]*, sølvdykker (Sør-Amerika)
***** *[[Junindykker|P. taczanowskii]]*, junindykker (Sør-Amerika)
***** *[[Tiaradykker|P. gallardoi]]*, tiaradykker (Sør-Amerika)
**** *[[Aechmophorus]]*

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Svartbrynalbatross

**Svartbrynalbatross** (*Thalassarche melanophris*) er en stormfugl som er oppført som en sterkt truet art på IUCNs rødliste.

Svartbrynalbatross har Falklandsøyene som sitt viktigste hekkeområde. Fra 1995 til 2000 sank bestanden her fra 468&nbsp;000 til 382&nbsp;000 par, noe som antas å ha sammenheng med fiskeriaktiviteten i området.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Gulnesealbatross

**Gulnesealbatross** (*Thalassarche chlororhynchos*) er en stormfugl. Navnet henviser til øygruppa Tristan da Cunha i Sør-Atlanteren, der arten hekker på denne og omkringliggende øygrupper.

Det er kun to kjente observasjoner av gulnesealbatross i Norge. Den ene var en voksenfugl vest av Frøya i Trøndelag 13. april 1994. Den andre var rundt ti kilometer vest for Grip utenfor Kristiansund 28. juni 2007.

## Referanser




## Eksterne lenker
* 
* NOF Møre og Romsdal om gulnesealbatross
Krikkand

**Krikkand**, også kalt **lortand** eller **pyttand** (*Anas crecca*) er en fugl i andefamilien.

## Jakt
Krikkand kan jaktes på i perioden 21. august til 23. desember. På den frie jakten på hav og fjord, jf. viltloven § 32, fra svenskegrensen til og med Agder fylke er jakttiden 10. september til 23. desember 

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Grålire

**Grålire** (*Ardenna grisea*) er en art i stormfuglfamilien. Den besøker Nordsjøen om sommeren, blant annet kysten utenfor Norge. Om høsten flyr den sørover til hekkelpassene på den sørlige halvkule, der den blant annet hekker på øyer rundt New Zealand, Ildlandet, Falklandsøyene og Aucklandøyene med flere. Grålire er en skikkelig langdistansetrekkfugl.

## Eksterne lenker
*
Havlire

**Havlire** (*Puffinus puffinus*) er en stormfugl. Også kalt **færøylire** eller **smålire**, lokalt brukes også navnet **shetlandskråke**. På færøsk kalles den *skrápur*, på dansk *skråpe*.  Den har en brunsvart overside og hvit underside. Havlire er mindre enn hettemåke. Den hekker på Island, Færøyene, De britiske øyer, Madeira og Azorene og sparsomt i Nordvest-Frankrike, samt på småøyer utenfor kysten av Massachusetts og Newfoundland i Nord-Amerika. Mange overvintrer utenfor Sør-Amerikas østre deler. Havlire er den vanligste og minste lirearten som opptrer regelmessig langs norskekysten, men er ikke funnet hekkende i Norge.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Store norske leksikon
Balearlire

**Balearlire** (*Puffinus mauretanicus*) er en stormfugl.

Den er observert i Norge, men hekker ikke der.

## Eksterne lenker
*
Havsvale

**Havsvale** (*Hydrobates pelagicus*) er en pelagisk overflatebeitende sjøfugl som tilhører gruppen stormfugler. Havsvalen er 15-16 centimeter lang og har et vingespenn på 37–41 cm og er dermed den minste av stormfuglene i europeiske vann.

## Hekking
Havsvalen har en svært langsom reproduksjon, som er vanlig for stormfugler, hunnen legger bare ett egg, og de er 4 til 5 år før de er kjønnsmodne.  Egget som veier ca. 25&nbsp;% av fuglens kroppsvekt legges som oftest direkte på underlaget i et dypt hulrom i bakken. Det kan legges under steiner, i en steinur, eller i en jordhule etter lunde, havlire eller en kanin. Hvis jorden er bløt kan havsvalen grave noe selv. For å unngå plyndring av reiret må de ankomme og forlate reirkolonien i mørke. Derfor er det vanlig at eggleggingen utsettes til august i de nordlige hekkeområder. Rugetiden er cirka 40 døgn. Ungen blir i reiret fra 50 til 80 døgn.
De første dokumenterte hekkingene i Norge ble gjort på Erkna rundt 1995. 

## Trivia
Sjøfolk har gitt havsvalen skylden for å ha fremkalt stormer og har derfor ansett den som en ulykkesfugl. På Færøyene brukte man tidligere fuglen som en lampe. Man tredde ganske enkelt en veke gjennom kroppen til fuglen for så å antenne veken. Norske fiskere kalte fuglen for Lever-Lars da den blir tiltrukket av lever som ble kastet fra fiskefartøyene.
 
Funn av ringmerkede havsvaler viser at de kan bli opp til 30 år gamle.

Verdens største havsvalekoloni hekker på Nólsoy på Færøyene.

## Eksterne lenker
*
Amerikarørdrum

**Amerikarørdrum** (vitenskapelig navn *Botaurus lentiginosus*) er en vadefugl i hegrefamilien *Ardeidae*.

Arten observeres jevnlig i: Antigua og Barbuda, Bahamas, Barbados, Belize, Bermuda, Canada, Caymanøyene, Costa Rica, Cuba, Dominica, Den dominikanske republikk, El Salvador, Guadeloupe, Guatemala, Haiti, Honduras, Martinique, Mexico, Montserrat, Nicaragua, Puerto Rico, Saint Kitts og Nevis, Saint Lucia, Saint-Pierre og Miquelon, Saint Vincent og Grenadinene, Turks- og Caicosøyene og USA.

Streiffugler er observert i: Danmark, Færøyene, Grønland, Irland, Island, Jamaica, De amerikanske Jomfruøyer, De britiske Jomfruøyer, Norge, Panama, Portugal, Spania (Kanariøyene) og Storbritannia. 

## Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til Martínez-Vilalta & Motis (2018). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle, men kun foreløpige beskrivelser.

* Pelecaniformes, pelikanfugler
** Threskiornithidae, ibisfamilien
** Ardeidae, hegrefamilien (19 slekter, 69 arter)
*** *[[Zonerodius]]* (monotypisk)
*** *[[Tigriornis]]* (monotypisk)
*** *[[Tigrisoma]]* (3 arter)
*** *[[Agamia]]* (monotypisk)
*** *[[Cochlearius]]* (monotypisk)
*** *[[Zebrilus]]* (monotypisk)
*** *[[Botaurus]]*, (storrørdrummer), (4 arter)
**** *[[rørdrum|B. stellaris]]*, rørdrum
**** *[[australrørdrum|B. poiciloptilus]]*, australrørdrum (monotypisk)
**** *[[amerikarørdrum|B. lentiginosus]]*, amerikarørdrum (monotypisk)
**** *[[tykknebbrørdrum|B. pinnatus]]*, tykknebbrørdrum
*** *[[Ixobrychus]]*, (smårørdrummer), (10 arter)
*** *[[Gorsachius]]*, (dvergnatthegrer), (3 arter)
*** *[[Calherodius]]* (monotypisk)
*** *[[Nycticorax]]*, (typiske natthegrer), (5 arter)
*** *[[Nyctanassa]]*, (amerikanske natthegrer), (2 arter)
*** *[[Butorides]]* (monotypisk)
*** *[[Ardeola]]*, (damhegrer), (6 arter)
*** *[[Bubulcus]]* (monotypisk)
*** *[[Ardea (slekt)|Ardea]]* (14 arter)
*** *[[Syrigma]]* (monotypisk)
*** *[[Pilherodius]]* (monotypisk)
*** *[[Egretta]]* (12 arter)
** Scopidae, skyggefuglfamilien
** Balaenicipitidae, treskonebbfamilien
** Pelecanidae, pelikanfamilien

;Noter
* *A. brachyrhyncha* og *A. plumifera* ble tidligere regnet som underarter av *A. intermedia* (duskhegre), men disse er nå skilt ut som selvstendige arter. De er imidlertid ikke navngitt på norsk enda.
* Kritthegre og hvithalshegre ble tidligere av og til regnet til *Ardea*, men disse er nå plassert i *Egretta*

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Silkehegre

**Silkehegre** (*Egretta garzetta*) er en fugl. Den hører til hegrefamilien.

Silkehegre ble for første gang oppdaget i Norge i 1971, og har blitt gradvis mer normal her til lands siden den gang. 

Silkehegre er en typisk våtmarksart som søker næring på grunne partier ute i vannet, samt langs vannkanten.

## Inndeling
Inndelingen under følger HBW Alive og er i henhold til Martínez-Vilalta & Motis (2018). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017). Navn og beskrivelser i parentes er ikke offisielle, men kun foreløpige beskrivelser.

* Pelecaniformes, pelikanfugler
** Threskiornithidae, ibisfamilien
** Ardeidae, hegrefamilien (19 slekter, 69 arter)
*** *[[Zonerodius]]* (monotypisk)
*** *[[Tigriornis]]* (monotypisk)
*** *[[Tigrisoma]]* (3 arter)
*** *[[Agamia]]* (monotypisk)
*** *[[Cochlearius]]* (monotypisk)
*** *[[Zebrilus]]* (monotypisk)
*** *[[Botaurus]]* (4 arter)
*** *[[Ixobrychus]]* (10 arter)
*** *[[Gorsachius]]* (3 arter)
*** *[[Calherodius]]* (monotypisk)
*** *[[Nycticorax]]* (5 arter)
*** *[[Nyctanassa]]* (2 arter)
*** *[[Butorides]]* (monotypisk)
*** *[[Ardeola]]* (6 arter)
*** *[[Bubulcus]]* (monotypisk)
*** *[[Ardea (slekt)|Ardea]]* (14 arter)
*** *[[Syrigma]]* (monotypisk)
*** *[[Pilherodius]]* (monotypisk)
*** *[[Egretta]]*, (egretter), (12 arter)
**** *[[hvithalshegre|E. picata]]*, hvithalshegre (monotypisk)
**** *[[hvitmaskehegre|E. novaehollandiae]]*, hvitmaskehegre
**** *[[dansehegre|E. rufescens]]*, dansehegre
**** *[[skyggehegre|E. ardesiaca]]*, skyggehegre (monotypisk)
**** *[[ruststrupehegre|E. vinaceigula]]*, ruststrupehegre (monotypisk)
**** *[[prakthegre|E. tricolor]]*, prakthegre
**** *[[blåhegre|E. caerulea]]*, blåhegre (monotypisk)
**** *[[snøhegre|E. thula]]*, snøhegre
**** *[[silkehegre|E. garzetta]]*, silkehegre
**** *[[strandhegre|E. gularis]]*, strandhegre
**** *[[sothegre|E. sacra]]*, sothegre
**** *[[kritthegre|E. eulophotes]]*, kritthegre (monotypisk)
** Scopidae, skyggefuglfamilien
** Balaenicipitidae, treskonebbfamilien
** Pelecanidae, pelikanfamilien

;Noter
* *A. brachyrhyncha* og *A. plumifera* ble tidligere regnet som underarter av *A. intermedia* (duskhegre), men disse er nå skilt ut som selvstendige arter. De er imidlertid ikke navngitt på norsk enda.
* Kritthegre og hvithalshegre ble tidligere av og til regnet til *Ardea*, men disse er nå plassert i *Egretta*

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Skjestork

**Skjestork** eller **skeistork** (*Platalea leucorodia*) tilhører slekten skjestorker (*Platalea*) og er en stor, langbeint og langhalset fugl fugl i ibisfamilien. Som de andre skjestorkene har den et karakteristisk og langt nebb med et flatt skjeformet parti ytterst. Tre underarter er beskrevet.

## Beskrivelse

Skjestork er en stor fugl (70–95 cm og 1 130–1 960 g) med grunnleggende hvit fjærdrakt med en karakteristisk gul flekk eller full ring (størrelsen varierer) nederst på halsen. Den har dessuten lange fjærtuster (fjærpryd) som henger ned langs siden fra et punkt øverst i nakken. Ikke-hekkende fugler mangler den gule flekken/ringen og fjærpryden. Nebbet er langt og skjeformet, nærmest sort med gul tupp (nominatformen, *P. l. leucorodia*). De to underartene *P. l. balsaci* og *P. l. archeri* er fysisk mindre enn nominatformen. *P. l. archeri* mangler dessuten den gule tuppen på nebbet. Ekstremitetene er sorte. Hannene er noe større enn hunnene, og har dessuten lengre ekstremiteter og lengre nebb. Ungfuglene ligner ikke-hekkende voksne, men nebbet er rosa til å begynne med.

## Utbredelse
De europeiske hekkeområdene ligger spredt i Sør- og Mellom-Europa. I midten av tyvende århundre var de nordligste koloniene i Nederland, men arten hekker nå også i England, Tyskland og Danmark. Den blir ganske ofte sett i Sør-Sverige, og mer sjelden i Norge, men er aldri funnet hekkende her. Videre hekker den i et bredt sammenhengende belte fra de nordøstre områdene ved Svartehavet og videre østover gjennom Asia, sør for Sibir, til Koreahalvøya og stillehavskysten. Fuglene overvintrer langs middelhavskysten sør i Europa, den nordlige delen av Afrika og i Sør-Asia og Sørøst-Asia, inkludert på Taiwan og det sørlige Japan (Okinawa). Disse fuglene tilhører underarten  (nominatformen).

En minimal bestand av underarten  hekker kun i Banc d'Arguin nasjonalpark, på øyene utenfor kysten av Mauritania, og er standfugler. I tillegg finnes det bestander med standfugl av underarten  langs den afrikanske kysten av Rødehavet og på nordkysten av Afrikas horn (Somalia), samt i India og på Sri Lanka (nominatformen). Det er også spredt forekomster av standfugl i Midtøsten og Tyrkia (nominatformen).

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Dvergsvane

**Dvergsvane** (*Cygnus columbianus*) er en holarktisk utbredt svane i andefamilien, som tidvis frekventerer i Norge under trekket og om vinteren. Arten, som blant annet hekker på Kolahalvøya og i Sibir, er nært knyttet til våtmarksområdene på tundraen.

## Beskrivelse

Dvergsvana, som ligner mest på en liten sangsvane (*C. cygnus*), har helthvit fjærdrakt og måler omkring . Kroppen og halsen er litt mer gåselignende enn hos de større svanene.

Nominatformen, som hekker i arktiske områder i Nord-Amerika og det østlige Sibir, veier typisk , og hannen blir typisk litt større enn hunnen ().

Underarten *C. c. bewickii*, som er den underarten vi møter i Norge, er en del mindre enn nominatformen; hannen veier typisk  og hunnen cirka .

Nominatformen har sort nebb (med ei kort og smal gul øyestripe foran øynene) og sorte ekstremiteter. Denne underarten er betydelig mer vokal enn *C. c. bewickii*, som ellers ligner på nomainatformen, men ssp. *bewickii* har et karakteristisk større triangulært gult felt fra nebbet og opp mot øynene.

## Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Carboneras (2018). Norske navn på arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017).

* Anseriformes, andefugler
** Anatidae, andefamilien
*** Anserinae, svaner og gjess
**** Cygnini, svaner (monotypisk, 6 arter)
***** *[[svaner|Cygnus]]*,
****** *[[svarthalssvane|C. melancoryphus]]*, svarthalssvane
****** *[[svartsvane|C. atratus]]*, svartsvane
****** *[[knoppsvane|C. olor]]*, knoppsvane
****** *[[trompetersvane|C. buccinator]]*, trompetersvane
****** *[[sangsvane|C. cygnus]]*, sangsvane
****** ***C. columbianus***, dvergsvane
******* *C. c. bewickii*, hekker på Kolahalvøya og videre østover gjennom det meste av Sibir
******* *C. c. columbianus* (nominatformen), hekker i arktisk Nord-Amerika og det østligste Sibir

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Sangsvane

**Sangsvane** (*Cygnus cygnus*) er en våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører andefamilien.

## Beskrivelse
Voksne sangsvaner har en helt hvit fjærdrakt og blir normalt omkring 140–160 cm lange. Vingespennet er cirka 205–235 cm og vekten 8–15 kg. Det er ikke lett å se forskjell på kjønnene. Ungfuglene har grå fjærdrakt og lyserødt nebb. Både når de flyr og svømmer kan sangsvanene gi fra seg kraftige trompetaktige lyder. Sangsvanene skilles fra knoppsvanene på det gule nebbet og en rettere hals.

## Adferd

Sangsvanene lever nesten utelukkende av vannplanter. De beiter mest på bunnplanter og foretrekker grunne innsjøer med mye vegetasjon, gjerne mindre vann i skoglandskap.  	

De hekker på Island og i de arktiske delene av Skandinavia og Russland. I Norge hekker de helst i Finnmark, Troms, og deler av Nordland, stor og økende hekkebestand i Lofoten og Vesterålen men enkelte hekkende par har blitt observert så langt sør som i Østfold. Hekkingen foregår i myrer og sumpområder, helst ved åpent vann. Sangsvanene er svært sky i hekketiden. Begge kjønnene bygger reiret, som ofte blir benyttet flere år på rad. Hekkingen begynner i april eller mai. Hunnen legger 4 til 6 egg som ruges i 30 dager før de klekkes.

Utover høsten blir de ofte værende på hekkeplassen til isen legger seg hvoretter de trekker sørover. Vestvågøy i Lofoten har en vinterbestand som varierer fra 150-200 individer, men hovedsakelig trekker de ned langs kysten av Sør-Skandinavia, Danmark og Nord-Tyskland. Bestanden som hekker på Island overvintrer på De britiske øyer. De overvintrer enten i isfrie innsjøer og elver eller i lune saltvannsbukter med god bunnvegetasjon. 

I Norge er bestanden av sangsvaner mange ganger større under overvintringen enn den er i hekkeperioden.   Så snart isen går vender fuglene tilbake til hekkeområdene. Det overvintrer blant annet sangsvaner i Nordre Tyrifjorden våtmarkssystem i Buskerud. Vinteren 2007/2008 var bestanden der nesten dobbelt så stor som i 2006/2007. 

Sangsvane er en av tre svanearter som lever i Norge. De to andre artene er knoppsvane og dvergsvane.

## Litteratur
* *Fugler i naturen – Åker, vann og våtmark*, Lars Jonsson, Cappelen Forlag, 1978, ISBN 82-02-03912-6

## Eksterne lenker
* 
* Nettverk for miljølære
*Østensjøvannets venner
Bronseibis

**Bronseibis** (vitenskapelig navn *Plegadis falcinellus*) er en fugl.

## Referanser


## Kilder
* Plegadis falcinellus i Avibase 

## Eksterne lenker
*
Kanadagås

* *B. c. canadensis*
* *B. c. fulva*
* *B. c. interior* 
* *B. c. maxima*
* *B. c. moffitti*
* *B. c. occidentalis* 
* *B. c. parvipes* 

**Kanadagås** (*Branta canadensis*) er ei gås i slekten *[[Branta]]*. Slekten tilhører gruppen gjess i andefamilien.

## Beskrivelse

Kanadagåsa kan bli opptil 100&nbsp;cm høy og veier typisk 5&ndash;7&nbsp;kg, noe som gjør den til Europas største gåseart. Den er lett gjenkjennelig på de to store hvite kinnflekkene (en på hvert kinn). Arten kan av og til forveksles med hvitkinngås, men denne er også hvit i pannen. Kanadagåsa avgir et trompetaktig «aa-hoa», der den andre stavelsen er stigende.

## Utbredelse
Kanadagåsa kommer opprinnelig fra Nord-Amerika (Canada og USA), men arten ble på begynnelsen av 1900-tallet innført til Europa for å jaktes på. Den skandinaviske bestanden stammer i sin helhet fra fugler som ble satt ut i Sverige i 1929, av svensken Bengt Berg. De første utsettingene i Norge fant sted i 1936, men arten anses først som fullstendig etablert i vill tilstand fra 1955. Arten var fredet fram til 1986. I 1992 ble den jaktbar i hele landet. I 2007 ble den oppført på norsk svarteliste, og i Fremmedartslista 2023 er kanadagås kategorisert som *høy risiko* på grunn av stort invasjonspotensial og liten økologisk effekt.

I Norge er de største bestandene i trøndelagsområdet med Nordmøre, på Østlandet og i Hordaland. Den norske bestanden har økt mye siden rundt 1970, og antas å være på ca. 1&nbsp;500-2&nbsp;000 par pluss en del ikke-hekkende fugl pr 2006. Arten er knyttet til våtmarksområder langs kysten og i innlandet. Den overvintrer ved åpent vann.

## Jakt
I Norge kan det jaktes på og sankes egg av kanadagås slik det reguleres i «Forskrift om jakt- og fangsttider samt sanking av egg og dun for jaktsesongene fra og med 1. april 2017 til og med 31. mars 2022».

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Rødhalsgås

**Rødhalsgås** (vitenskapelig navn *Branta ruficollis*) er en fugl i andefamilien.

## Beskrivelse
Rødhalsgåsa er en liten gås som veier omkring 1200 til 1500 gram. Den har rødbrun hals, bryst og ansiktsflekk med hvite kanter rundt. Oversiden og buken er svart.

## Atferd
Rødhalsgåsa hekker i nordvest-Sibir. Den overvintrer i Sør-Europa, Midtøsten og ellers rundt Middelhavet. Den legger som regel seks eller syv egg i juni. Disse ruges i rundt 23-25 dager. Den spiser helst planter og frø.

## Galleri


File:Chester zoo red breasted goose.jpg
File:RedBreastedGoose.jpg
File:Rufibrenta ruficollis Rothalsgans 2.jpg
File:Rufibrenta ruficollis Rothalsgans 3.jpg
File:Brantha ruficollis In Taimyr Reserve.jpg|Rødhalsgås i Sibir
File:Rothalsgans Weisswangengans Winter.JPG|Rødhalsgås og hvitkinngjess i Tyskland
Branta ruficollis MHNT.ZOO.2010.11.14.2.jpg |Museum 


## Eksterne lenker
*
Tundragås

**Tundragås** (vitenskapelig navn *Anser albifrons*) er en fugl i andefamilien som blir ca. 72 cm lang

## Beskrivelse

Tundragåsa er gråbrun, med oransje ben og en hvit flekk over nebbet. I buken har den asymmetriske svarte flekker. 

## Mat
Tundragåsa er som andre gåsearter planteeter. Den livnærer seg hovedsakelig på røtter og gress, men spiser også frø, korn og tilgjengelige jordbruksprodukter.

## Eksterne lenker
*
Rustand

**Rustand** (*Tadorna ferruginea*) er en fugl i andefamilien. På størrelse med slektningen gravand. Nesten hele fuglen er rustbrun, hode og hals lysere brune, vingene har stort, hvitt felt og svarte spisser. Navnet tartargås har vært brukt fordi den ruger i det sørøstlige Russland og østover til Sentral-Asia. Har spredt tilhold i middelhavsområdet. Er sett hist og her gjennom hele Norge, særlig i nyere tid, men kan til dels være rømt fra fangenskap.

## Referanser




## Eksterne lenker
* https://snl.no/rustand
Gravand

**Gravand** (*Tadorna tadorna*) er en kystbunden overflatebeitende sjøfugl og en våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører andefamilien. Gravand ble kåret til *[[Årets fugl]]* i 2016 av Norsk Ornitologisk Forening og regnes som en kortdistansetrekkfugl.

## Beskrivelse
Stor som en ærfugl, men med lengre hals og mer gåsefasong. Fint farget i markerte felter med hvitt, brunt og mørkegrønt. Nebbet rødt, og hannen med en stor rød knøl på nebbroten. Ellers er begge kjønn like hele året.  Den er 54-66 cm.

## Hekking
Graver ofte en meterlang gang i jord eller sand inn til et reirkammer, men hekker også under store steinblokker, båtnaust eller tette einerbusker, i Sverige også i hule trær. Legger 10–12 egg. Den norske hekkebestanden er anslått til 2000–5000 par. Hekker i det nordvestlige Europa og deler av Sentral-Asia. I Norge langs kysten iberegnet nærliggende ferskvann nord til Finnmark.

## Føde
Lever av planter, knopper, frø, snegler og andre bunndyr som den filtrerer ut av mudder i gruntvannsområder

## Galleri

## Eksterne lenker
* 
* Gravand på Store norske leksikon
Mandarinand

**Mandarinand** (*Aix galericulata*) er én av to arter i slekten *[[Aix]]*, som er skogender (Cairinini) som inngår i underfamilien ender (Anatinae) i andefamilien (Anatinae). Arten nærmeste slektning er brudeand (*A. sponsa*). Mandarinand er monotypisk. Arten opptrer naturlig i Fjerne østen (inkludert Japan), men den har blitt spredt til mange andre steder i verden gjennom import og rømninger.

## Biologi

Mandarinand er en art med sterk kjønnsdimorfisme, i det hannens fjærdrakt i hekketiden er langt mer praktfull enn hunnens. Hannen er dessuten noe større enn hunnen. Når hekketiden er på hell myter hannen og får såkalt eklipsedrakt. Arten måler cirka  og har et vingespenn på omkring . Hunnen veier cirka , hannen cirka .

Flukten er rettlinjet og hurtig. Den foretrekker småvann med trær langs bredden, hvor den bygger reir i huller i trærne. Mandarinanden finner føde helst på land. Den er kvikk og aggressiv i kampen om føden på foringssteder.

Arten hekker naturlig i Øst-Asia og overvintrer i Sørøst-Asia, men den har blitt introdusert mange steder i verden, og introduserte fugler har også spredt seg til Norge.

## Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Carboneras (2018). Norske navn på arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen *et al.* (2008, 2017). Eventuelle benevnelser i parentes er kun midlertidige beskrivelser, i påvente av et offisielt navn på arten.

* Anseriformes, andefugler
** Anatidae, andefamilien
*** Dendrocygninae, plystreender
*** Oxyurinae, skarvender
*** Anserinae, svaner og gjess
*** Anatinae, ender
**** Mergini, fiskender
**** Tadornini, gravender og gravgjess
**** Cairinini, skogender (11 arter)
***** *[[Plectropterus]]* (monotypisk)
***** *[[knoppand|Cairina]]* (monotypisk)
***** *[[Sarkidiornis]]* (2 arter)
***** *[[Nettapus]]* (3 arter)
***** *[[Callonetta]]* (monotypisk)
***** *[[Aix]]* (2 arter)
****** *[[brudeand|A. sponsa]]*, brudeand (monotypisk)
****** *[[mandarinand|A. galericulata]]*, mandarinand
***** *[[Chenonetta]]* (monotypisk)
**** Hymenolaimini (monotypisk)
**** Merganettini (monotypisk)
**** Aythyini, dykkender
**** Anatini, grasender

;Note
*Aix* blir av og til betraktet som *[[incertae sedis]]*; en nylig fylogenetisk studie fant at slekten var søster til *Cairina*, men spørsmålet regnes ikke som endelig avklart.

## Jakt
I Norge kunne mandarinand jaktes i hele landet i perioden 21. august til 23. desember. Dette gjelder fram til 31. mars 2028. 

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Brunnakke

**Brunnakke** eller **pipand** (*Mareca penelope*) er en våtmarkstilknyttet fugleart som tilhører andefamilien. Arten er ei mellomstor gressand som hekker i det nordlige Nord-Europa og det nordlige Asia, men trekker sørover til det sørlige Europa, Afrika og det sørlige Asia om vinteren.

## Utseende
En voksen brunnakke blir fra  0,4-1,1 kg og ca. 46 cm lang. Hodet er brunt og nebbet kort. Brunnakken har bratt panne, som gjør at hodet blir rundt. Begge kjønn har et grønt vingespenn. På framsiden av vingen har hannen et hvitt felt, dette er mer flekkete hos hunnen. Under flukt støter anden ut en fløytende lyd som har gitt den tilnavnet *pipand*.

Arten livnærer seg av både plantekost og akvatiske insekter.

## Jakt i Norge
Brunnakke kan jaktes på i perioden 10. september til 23. desember fra svenskegrensen til og med Vest-Agder fylke på fjord og hav mens resten av landet er det jakt i perioden fra 21. august til 23. desember til og med 2016.

## Billedgalleri

File:2010 04 01 Mareca penelope 163.jpg|Brunnakke, hann.
File:2010 04 01 Mareca penelope 213.jpg|Brunnakke, hunn.
File:2010 04 01 Mareca penelope 193.jpg|Brunnakke, par.
File:2010 04 01 Anas penelope 252.jpg|Brunnakke, par i flukt.
Mareca penelope MHNT.ZOO.2010.11.29.3.jpg |Museum specimen 


## Referanser




## Eksterne lenker
*
Gulnebblire

**Gulnebblire** (*Calonectris diomedea*) er en stormfugl. Den hekker på bratte skrenter i Middelhavet og på klipper i Atlanterhavet. De nordligste hekkeplassene ligger på Berlengaøyene utenfor Portugal, sør for 40°. På sensommeren oppløses koloniene og fuglene flyr mot vest og nordover så langt som til Sør-Irland. De fleste gulnebblirene overvintrer i Sør-Atlanteren, men noen overvintrer også i Nord-Atlanteren.

## Kilder
* Calonectris diomedea i Avibase 

## Eksterne lenker
*
Japanstormsvale

**Japanstormsvale** (*Hydrobates monorhis*) er en monotypisk art i slekten *[[Hydrobates]]*, som inngår i stormsvalefamilien (Hydrobatidae).

## Biologi
Japanstormsvale måler 18–20 cm i lengde og har et vingespenn på cirka 44–50 cm, mens vekten ligger rundt 25,6–53,5 g. Fjærdrakten er hovedsakelig mørk brun i alle fjørdrakter, og har en flagrende flukt, «vandrer» på havoverflaten mens den plukker opp plankton. I motsetning til havsvalen, følger den ikke skip.

Arten er marin, normalt pelagisk, men forekommer også i kystvann. Den er utbredt i det nordlige Indiahavet og det vestlige Stillehavet, fra Den arabiske halvøyen til Vladivostok. 

Japanstormsvalene hekker fra Japan (på øygrupper utenfor Kyushu og Honshu) vestover til Gulehavet utenfor Kina og Korea, og nordover til det ekstremt sørøstlige Russland. Nyere observasjoner antyder også mulig hekking i det nordlige Atlanterhavet. Hekkekoloniene ligger nær havet. Reirplasseene ligger i steinsprekker og hunnene legger kun ett enslig, hvitt egg. Utenom hekkesesongen lever de til havs, i Indiahavet og Arabiahavet.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Amerikakrikkand

**Amerikakrikkand** (vitenskapelig navn *Anas carolinensis*) er en fugl i andefamilien.

## Foretrukket habitat
Amerikakrikkand bebor innsjøer, myrer, dammer og grunne vannstrømmer med tett fremvoksende og akvatisk vegetasjon. De foretrekker grunne vann og små dammer under paringssesongen. Anden hviler gjerne i gjørmeområder eller på stubber, eller sitter på lave, døde trær. 
 
Disse ender hekker i fordypninger på tørr grunn, og redet ligger oftest ved foten av busker, under en stokk eller i tett gress. Redene deres er vanligvis 6–91 meter fra vann, og de unngår treløse eller børsteløse leveområder. Amerikakrikkanden vintrer i både ferskvanns- eller brakkvannsmyrer, dammer, bekker, og elvemunninger. Siden de er mindre fugler, pleier de å holde seg i vann uten nevneverdig strømning.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 

* The Nature Conservancy: Green-winged teal
* Green-winged Teal – Cornell Lab of Ornithology
* Green-winged Teal – eNature.com
* Green-winged Teal – South Dakota Birds
* Green-winged Teal  – USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter
* Massachusetts Breeding Bird Atlas
* An article about hybrid Common × Green-winged Teal
Stjertand

**Stjertand** (*Anas acuta*) er en fugl i andefamilien. Stjertand opptrer årlig, men svært fåtallig, på Svalbard, hovedsakelig på Bjørnøya og vest på Spitsbergen (Bangjord et al. 2015). Arten er observert reproduserende på Svalbard, men er ikke betraktet å ha "etablert reproduserende" bestand. 

## Rødlistevurdering
Arten gjør trolig hekkeforsøk årlig i tilknytning til næringsrike ferskvann. Stjertanda er funnet hekkende på Bjørnøya, i Adventdalen og i Ny-Ålesund (Bangjord et al. 2015). 
Stjertand (Anas acuta) vurderes i 2021 som ikke egnet (NA) for rødlisting fordi arten ikke har etablert hekkebestand på Svalbard (dvs. mer enn 20 reproduserende individer i minst 10 år).

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Snadderand

**Snadderand** (*Mareca strepera*) er en fugl i andefamilien. Det finnes to kjente underarter av snadderand, *A. s. strepera* og utdødde *A s. couesi*.
## Beskrivelse
Snadderanda er 46-56 cm lang og et vingespenn på 78-90 cm. Hannen er litt større enn hunnen siden den veier ca 990 g og hunnen veier ca 850 g. I hekkeperioden er hannen grå med en svart bakende, lyst kastanjefargede vinger og hvitt vingespeil. Nebbet og føttene er oransje. I vinterdrakten ser hannene ut som hunnene. De er brunspraglete og kan minne om en stokkand hunn. 

## Utbredelse
Snadderanda hekker i nordre deler av Europa, Asia og Nord-Amerika. Den lever i våtmarksområder som sjøer på stepper og prærier, myr og lignende. 

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Nær truet (NT). Kategorien skulle egentlig vært Sårbar (VU) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til NT fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.

## Atferd

Redet bygges på land, et stykke fra vann. Den er en gressand, noe som tilsier at de spiser gress og andre planter, men ungene spiser insekter, noe som også hannen kan gjøre i hekkeperioden.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Blåvingeand

**Blåvingeand** (vitenskapelig navn *Anas discors*) er en fugl i andefamilien.

## Kilder
* Blue-winged teal i Avibase 

## Eksterne lenker
*
Knekkand

**Knekkand** (*Spatula querquedula*) er en monotypisk art i andefamilien og tilhører der gruppen med grasender (Anatini). Arten regnes som sterkt truet i norsk rødliste 2021.

## Biologi

Knekkand måler normalt cirka . Hannen blir omkring  tung, mens hunnen gjerne varierer litt mer i vekt og veier cirka . Vingespennet utgjør normalt cirka .

Arten finnes i store deler av Europa, inkludert i det sørlige Skandinavia, og den tempererte delen av Asia. Arten hekker for det meste i våtmarksområder og innsjøer i innlandet, der det vokser rikelig med vegetasjon. I Europa opp til høyder omkring , i Etiopia til høyder omkring .

Knekkandas høsttrekk starter allerede i juli/august. Fuglene overvintrer i kystnære myrområder og laguner med fersk- eller brakkvann i Afrika, spesielt i Tsjad, Mali og Niger.

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter og regnes som sterkt truet (EN). Arten kunne blitt regnet som kritisk truet (CR) hvis man bare la Norge til grunn for vurderingen, men det går bra med arten i andre land og man anser at den vil kunne innvandre fra nabolandene hvis den blir borte her.

## Referanser




## Eksterne lenker
*
Skjeand

**Skjeand** eller **skeiand** (*Spatula clypeata*) er en fugl i andefamilien. Den er om lag 50 cm lang. Hunnfuglen er brunspraglete, mens hannen har kritthvitt bryst, mørkegrønt hode og rødbrun buk. Begge fuglene virker framtunge i vatnet og nebbet peker ofte nedover. 

## Utbredelse
I Sør-Norge er det få eksemplar av disse fuglene, og de opptrer sporadisk i Nord-Norge. Tallet på observasjoner øker. Skjeendene hekker få om gangen ved grunne innsjøer med rik vegetasjon rundt Oslofjorden og fra Møre til Helgeland. Skjeendene er trekkfugler som kommer i april og som trekker sørover i september-oktober. De overvintrer i Vest-Europa og Nord-Afrika.

Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Sårbar (VU). Kategorien skulle egentlig vært Sterkt truet (EN) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til VU fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre fra Sverige hvis den blir borte hos oss.

## Reiret
Reiret blir gjemt i vegetasjonen nær vatn og er bygget av gras og dun. Skjeanda legger 8-10 gulhvite egg i april-juni. Hunnen ruger i 23-25 dager og ungene er flygedyktige etter 40-45 dager. Skjeanda eter små krepsdyr og bløtdyr.  

## Referanser




## Eksterne lenker
*