open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Halvdan Øysteinsson den gavmilde

**Halvdan Øysteinsson** «den gavmilde og matille» er en av de småkongene fra Ynglingeætten som nevnes i Snorre Sturlasons *[[Ynglingesaga]]* i *[[Heimskringla]]*. 

Denne hovedsakelige legendariske sagaen er hovedkilden om Halvdan, bortsett fra et kvad av Tjodolv den kvinværske, som ble kvedet rundt 100-150 år senere, noe som indikerer en livlig muntlig tradisjon på Ynglingeætten. Halvdan er også så vidt nevnt i *[[Historia Norvegiæ]]*, skrevet en gang rundt 1170.

Snorre forteller at hans paradoksale tilnavn som «gavemild» og «matille» hadde sin årsak at han var rundhåndet i å lønne mennene sine i rede penger, «like mange gullmynter som andre konger ga sølvmynter», men samtidig sultet dem i kostholdet, uten at det oppgis noen grunn til misforholdet. Årsaken til den økonomiske velstanden var derimot at han hadde vært i viking i lange tider og på den måten skaffet seg store rikdommer.

I den grad Halvdan er historisk var han en småkonge på Vestfold og Romerike en gang kanskje sent på 700-tallet eller rundt 800. Han var sønn av Øystein Halvdansson og Hild, datter av Eirik Agnarsson fra Vestfold. Selv ble Halvdan gift med Liv, datter av en konge «Dag fra Vestmar». Det finnes ingen andre direkte referanser til Vestmar, men det kan ha vært et navn som pekte på kystlandet rundt Langesundsfjorden til Agder. Det eneste avkom etter Halvdan som nevnes er hans direkte etterkommer, Gudrød Halvdansson Veidekonge (eller Stormodige). Gudrød var far til kong Halvdan Svarte og farfar til kong Harald Hårfagre.

Snorre oppgir også at Halvdans hovedgård var Holtan i Vestfold hvor han døde på sotteseng, og ble gravlagt i Borre. I sin oversettelse av *Historia Norvegiæ* bemerket Halvdan Koht: «No høyrer vi i frankiske krøniker, at i året 813 var det upprør på Vestfold imot dei danske kongane, og kanskje var det denne kong Halvdan som no gjorde Vestfold sjølvstendigt; Det kann vi ha eit minne um i at Tjodolv kallar mennene hans for 'dei som vann siger'»

Tjodolvs kvad, som Halvdan Koht henviser til, har strofen *«Og seierens menn / siden gjemte / budlungen / der i Borre»*. 'Budlungen' er et poetisk ord for konge.

I Steinar Schjøtts nynorske oversettelse av Tjodolvs kvad heter det:

:*Og til tings*
:*den tredje kongen*
:*løynske Hel*
:*or heimen baud*
:*den gong då Halvdan*
:*som på Holtan budde*
:*lagnadens dom*
:*lyda måtte*
:*og på Borre*
:*dei beste kjemper*
:*hovdingen*
:*i haug lagde.*

## Referanser


*Merk: Årstallene over er utelukkende løse indikasjoner.*
Saffaridene

**Saffaride-dynastiet** i Persia hersket for en kort tid over et imperium med sentrum i Sistan, et grensedistrikt mellom dagens Afghanistan og Iran, mellom 861&ndash;1003. Saffaride-hovedstaden var Zaranj i Afghanistan. Dynastiet ble grunnlagt av, og tok sitt navn etter, Ya'qub bin Laith as-Saffar, en mann av enkel opprinnelse som steg fra en ukjent begynnelse som koppersmed (*saffar*) i det østlige Iran. Han ble en krigsherre og tok kontroll over Seistan-regionen. Han brukte sin base for en aggressiv ekspansjon østover og vestover. Da han døde, hadde han erobret Khorasan (dermed endte regionens tahiride-dynasti) i tillegg til deler av nordlige India og vestlige Iran, og nådde nesten Bagdad. Saffarideimperiet varte ikke lenge etter Ya'qubs død. Hans bror og etterfølger Amr bin Laith ble beseiret i et slag av samanidene i 900. Han ble tvunget til å overgi Khorsan og saffaridene ble etter dette hovedsakelig begrenset til deres kjerneområde i Seistan, med deres rolle begrenset til vasaller av samanidene og deres etterfølgere.

## Herskerne av saffaride-dynastiet
* Ya'qub bin Laith as-Saffar (867&ndash;879)
* Amr bin Laith (879&ndash;901)
* Tahir I (901&ndash;908)
* Laith (908&ndash;910)
* Mohammed I (910&ndash;912)
* Amr II (912&ndash;913)
* Ahmad I bin Mohammed (922&ndash;963)
* Wali-ud-Dawlah Khalaf I (963&ndash;1003)
* Nasr I (1029&ndash;1073)
* Baha-ud-Dawlah Tahir II (1073&ndash;1090)
* Baha-ud-Dawlah Khalaf II (1090&ndash;1103)
* Tajuddin Nasr II (1103&ndash;1164)
* Shamsuddin Ahmad II (1164&ndash;1167) 
* Tajuddin Harb (1167&ndash;1215)
* Shamsuddin Bahram Shah (1215&ndash;1221)
* Tajuddin Nasr III (1221)
* Ruknuddin Abu-Mansur (1221&ndash;1222)
* Shihabuddin Mahmud I (1222&ndash;1225)
* Ali I (1225&ndash;1229)
* Shamsuddin Ali II (1229&ndash;1254)
* Nasruddin (1254&ndash;1328)
* Nusratuddin (1328&ndash;1331)
* Qutbuddin Mohammed II (1331&ndash;1346)
* Tafuddin I (1346&ndash;1350)
* Mahmud II (1350&ndash;1362)
* Izzuddin (1362&ndash;1382)
* Qutbuddin I (1382&ndash;1386)
* Tajuddin II (1386&ndash;1403)
* Qutbuddin II (1403&ndash;1419)
* Shamsuddin (1419&ndash;1438)
* Nizamuddin Yahya (1438&ndash;1480)
* Shamsuddin Mohammed III (1480&ndash;1495)

## Se also
* Liste over konger i Persia
György Martinuzzi

**  György Martinuzzi**, kalt** Frater Georgius ** (kroatisk: **Juraj Utješinović**), (1482–1551) var en kroatisk katolsk kardinal.
## Liv og virke
Han var kroatisk, og mistet sin far som døde i kamp mot tyrkerne. Moren var venetiansk og onkelen var Giacomo Martinuzzi, biskop av Skradin i Dalmatia, og han tok deres slektsnavn. Hans fornavn er også gjengitt som Juraj, György, Georgius, og etternavnet som Utiesenovic, Utyeszenics, Utissenoviski, Wisenowiski, Martinušević og Martinuzius. Han var onkel til kardinal Juraj Draskovics (kreert 1585).

Han trådte inn i paulinereremittenes orden i Buda i 1510 etter å ha hatt en kort militær karriere. 

Han ble prior for ordenens kloster i Czestochowa i Polen og senere i Sajolad ved Erlau i det nordlige Ungarn. Der organiserte han en hærstyrke som hjalp den flyktede kong János til å beseire sin fiende kong Ferdinand av Böhmen.
### Biskop
Kong János utnevnte ham til kongelig rådgiver og stattholder i 1529, og i 1534 til biskop av Nagyvárad i 1534. I 1536 ble han også biskop av Csanád, men flyttet over til Nagyvárad i 1539. Han var en nøkkelperson under Ungarns samling og i kampen mot tyrkerne. Han ble ikke bispeviet før i 1548, av biskop Franciscus Josephich av Senj. 
### Erkebiskop
I 1551 ble han erkebiskop av Esztergom.
### Kardinal
Han ble kreert til kardinal av pave Julius III den 12. oktober 1551. Han døde før han fikk hentet sin røde kardinalshatt og bli tildelt tittelkirke.

Tyrkerfaren var overhengende høsten 1551, og for å vinne tid for forsvarerne gjenopptok kardinal Martinuzzi betalingen av tributt til sultanen. Men disse hemmelige kontaktene vekket den keiserlige general Giovanni Castaldos mistanke, og han anklaget Martinuzzi overfor kongen for forræderi og bad om tillatelse til å ta live av ham dersom det ble nødvendig. Kongen gav sin tillatelse, og mordet fant sted den 17. desember 1551 i borgen Alvinczy  i Transilvania. Liket ble ikke begravet før den 25. februar 1552.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Kardinal Juraj Utješinović (kroatisk)
* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Nasjonalmuseet i Iran

**Nasjonalmuseet i Iran** (persisk: &#1605;&#1608;&#1586;&#1607; &#1575;&#1740;&#1585;&#1575;&#1606; &#1576;&#1575;&#1587;&#1578;&#1575;&#1606; Muze-ye Irân-e Bâstân) er et arkeologisk og historisk museum i Teheran. Det tar vare på gjenstander fra antikkens Persia inkludert keramikk, metallobjekter, bøker, mynter osv. Det ble åpnet i 1937.

Museet består av to bygninger. Den ene er dedikert til den før-islamske samlingen, mens den andre består av etter-islamske gjenstander.

Den etterislamske delen av museet ble åpnet i 1996 og består av tre etasjer. Den inneholder forskjellig keramikk, tekstiler, tekst, kunstgjenstander, astrolaber og kalligrafi fra 1400 år med islamsk historie i Iran.

## Eksterne lenker
* 
* Sa'd Abad Gallery of Fine Arts
* Glassware Museum of Tehran
* Reza Abbasi Museum
Stift Klosterneuburg

**Stift Klosterneuburg** er augustinerkorherrenes kloster og området rundt dette i byen Klosterneuburg i Østerrike. Det ble grunnlagt 12. juni 1114 av St. Leopold av Babenberg. 

Opprinnelig var det et kloster for sekulære kanniker, men allerede i 1133 overleverte St. Leopold det til augustinerkorherrene.

Stift Klosterneuburg er en av de største skogeierne i Østerrike, og det drives vinproduksjon og annen næringsvirksomhet i tilknytning til det.

Prestene som er tilknyttet klosteret har ansvar for en rekke menigheter i området. I tillegg har de, ettersom flere nordmenn har gått inn i ordenen, påtatt seg ansvaret for å betjene St. Paul menighet i Bergen med prester. 

Den katolske biskopen av Oslo, Markus Bernt Eidsvig, virket gjennom flere år i Stift Klosterneuburg. Da han i 2005 ble utnevnt til biskop, var han den første augustinerkorherre fra Stift Klosterneuburg som ble biskop siden 1913, da klosterets prost Friedrich Gustav Piffl ble utnevnt til fyrsterkebiskop av Wien.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Hjemmeside
Cristoforo Guidalotti Ciocchi del Monte

**Cristoforo Guidalotti Ciocchi del Monte**  (født 1484 i Arezzo i Italia, død 27. oktober 1564 i Sant' Angelo in Vado ved Urbino son da var del av Kirkestaten) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han ble kreert til kardinal av sin fetter pave Julius III den 20. november 1551.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Cristoforo Guidalotti var av slekten Ciocchi del Monte og født i 1484 som sønn av adelsmannen Francesco di Cristoforo Guidalotti fra Perugia. Hans mor var Margherita del Monte, en søster til den mektige kardinal Antonio del Monte og tante til den senere pave Julius III, Giovanni Maria Ciocchi del Monte.

Cristoforo hadde flere søsken: Fabiano, Pietro, Giovanni Pietro, Federico og Laura, som etter deres fars død omkring 1515 ble tatt inn i huset i Roma og oppdratt av deres morbror kardinal Antonio Maria del Monte.

### Prest
Cristoforo ble doktor i både sivil- og kirkerett.

### Biskop, kardinal
Den 21. august 1517 ble han titulærbiskop i Betlehem etter et annet familiemedlem, fetteren Gaspare Antonio del Monte.

Den 10. februar 1525 ble han utnevnt til biskop i Cagli.

Da Cristoforos fetter kardinal Giovanni Maria del Monte ble valgt til pave Julius III i 1550 forfremmet han i juni Cristoforo til biskop av Marseille, og snart etter, i oktober, utnevnte han ham til latinsk patriark av Alexandria. Året etter ble han også kardinal.

I 1554 døde hans slektning Giovanni del Monte, som hadde overtatt bispeembedet i Cagli etter ham og i begynnelsen av 1556 ble Cristoforo igjen biskop der.

## Eksterne lenker
*  Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Kapellan

En **kapellan** er en stillingsbetegnelse brukt bl.a. i Den norske kirke og brukes om prester som ledes av en sogneprest. Kapellanen har da et eget ansvarsområde. Opprinnelig var det en prest med ansvar for et kapell, men begrepet ble også tatt i bruk om prester som har spesielle tjenester utenfor vanlig menighetsarbeid, og etterhvert til og med om prester som har særskilte oppgaver innenfor en menighet.

Feltprester har i mange land status som kapellaner, og det samme gjelder prester knyttet til politi, brannvesen, sykehus, skoler osv.

Residerende kapellan var, som navnet tilsier, sogneprestens (eller prostens) stedfortreder. Under seg hadde den residerende kapellan en kallskapellan og undertiden også en huskapellan. (Stillingstittelen "huskapellan" har aldri blitt benyttet i Den norske kirke.) Det geistlige hierarkiet har forholdt seg til følgende: 
* Biskop
* Domprost
* Prost
* Sogneprest (forandret etter ny kirkelov av 1994, der kapellaner har blitt innrømmet sogneprest-status)
* Stiftskapellan
* Residerende kapellan
* Kallskapellan
* Kapellan
* Hjelpeprest

De ulike betegnelsene på underordnet geistlighet i prestegjeldene er nå til dels forlatt og erstattet med fellesbetegnelsen "sogneprest".

## Se også
*Huskapellan (personalkapellan)

## Kilder
* 

## Eksterne lenker
*
Sankt Olav domkirke (Oslo)

:*<small>For informasjon om den katolske domkirken i Trondheim, se [[St. Olav domkirke, Trondheim]].</small>*

**Sankt Olav domkirke** er katedralen til Oslo katolske bispedømme, og sognekirke for St. Olav menighet i Oslo.

## Historie
Da man bygde den katolske kirken på Hammersborg, rett ved Vår Frelsers gravlund, lå den i landlige omgivelser utenfor selve byen. Arbeidet ble finansiert med private gaver og innsamlinger i utlandet. Den mest generøse enkeltgiveren var dronning Josefine, som selv var katolikk.

Kirken ble innviet 24. august 1856. Ettersom det ikke var noen biskop i landet, kunne den ikke vigsles, så dette ble ikke gjort før i 1896 (8. august).

Den ble oppgradert til domkirke da Oslo katolske bispedømme ble gjenopprettet i 1953. Den er den andre katolske domkirken i Oslo.

Den første var St. Hallvards domkirke, som ble oppført under kong Sigurd Jorsalfare i første halvdel av 1100-tallet i romansk stil og utvidet flere ganger i gotisk stil. Den opphørte som katolsk domkirke ved reformasjonen i 1537. Etter bybrannen i 1624 forfalt den, men ble opprettholdt som menighetskirke for Christiania til den nye Hellig Trefoldigheds kirke ble ferdig i 1639. Den ble til slutt revet i 1667, og steinene i murverket ble brukt til arbeider på Akershus festning.

Ivar Aasen hadde Vår Frelsers kirke som sin faste kirke, men gikk også ganske ofte i «Katholsken», som han kalte Sankt Olavs kirke. Hans elev og venn Ludvig Daae omtalte sistnevnte som «*uden Sammenligning den smukkeste Kirkebygning i Christiania*».

Orgelet med 20 stemmer er bygget av J. H. Jørgensen orgelfabrikk i 1971. Det blir i 2026 erstattet av et nytt stort orgel levert av Brødrene Torkildsen Orgelbyggeri, Åsen i Nord-Trøndelag.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* Hjemmeside
* Artikkel på de katolske internettsider om dronning Josefine og St. Olav domkirke
* Artikkel på de katolske internettsider om St. Olav domkirke i Oslo
* Om Olavsrelikvien i St. Olav Domkirke
* Bilder av St. Olav domkirke i Oslo på Digitalt Museum
*
Brunvoll

**Brunvollkonsernet** er en maritim systemleverandør. Det familieeide konsernet ble etablert i 1912, har hovedkontor i Molde og produksjon i Molde, Volda og Dalen i Norge. 

## Historikk
Bedriften ble grunnlagt på Harøya som **Brødr. Brunvoll Motorfabrikk** i 1912 av brødrene Andreas Brunvoll (1883–1975) og Anders Brunvoll (1885–1922). Den produserte dieselmotorer og propeller for fiskefartøy. I 1918 flyttet den til Molde, og lillebror Arthur Brunvoll (1890–1949) ble med.

I 1965 startet de produksjon av thrustere på oppfording fra ringnotsnurperne Lauritz Gjendemsjø (født 1926) og Lodve Gjendemsjø (født 1941), som snurpet den på «Klaring» fra 1965.

Konsernet hadde en omsetning på rundt 1,4 milliarder NOK i 2019. 

## Konsernsjefer

* 2011–2019: Odd Tore Finnøy
* 2019–: Kåre Øyvind Vassdal

## Referanser


## Litteratur
*

## Eksterne lenker
*
Bussbygg

**Bussbygg** er et konsern som i hovedsak bygger karosseri og skap til lastebiler. Selskapet har hovedkontor og produksjonslokaler på Hovdenakken i Molde og dessuten salgskontorer på Skåla og i Sverige. Selskapet ble grunnlagt i 1947, hovedsakelig med konstruksjon av busskarosseri, men den siste bussen ble levert i 1975, og selskapet er siden blitt Norges største på bygging av skap til lastebiler.

## Eksterne lenker
*  Bussbygg
Transoxiana

**Transoxiana** eller **Transoxania** er det stort sett foreldede navnet brukt på den delen av Sentral-Asia som omtrent korresponderer med dagens Usbekistan og det sørvestlige Kasakhstan. Geografisk betyr det regionen mellom elvene Amu-Darja og Syr-Darja. Når det blir brukt i dag, ligger det som oftest under at en snakker om den regionen i tiden frem til rundt det 8. århundre, selv om begrepet fortsatte å bli brukt blant vestlige historikere i flere århundrer etterpå.

Navnet er latin og betyr bokstavelig «landet forbi Oxus» (et eldre navn på Amu-Darja), noe som beskriver regionen perfekt fra grekernes og romernes synsvinkel. Navnet ble sittende i vestlig bevissthet på grunn av erobringene til Aleksander den store, som utvidet gresk kultur inn i regionen i det 4. århundre f.Kr. Transoxiana representerte det ytterligste nordøstligste punktet til hellenistisk kultur, og beholdt en hybridisk gresk/indisk/kinesisk buddhistisk kultur, kalt *[[serindisk]]*, til den islamske erobringen på begynnelsen av 700-tallet.. I denne tiden, da Transoxiana var avskåret fra resten av vestlig kultur av sasanide-dynastiet, ble det ofte kalt Sogdia, et provinsielt navn tatt fra persisk, og brukt for å skille det fra det nærliggende Baktria.

Transoxianas største by og kulturelle senter var Samarkand, mens en annen stor by var Bukhara. Begge ligger i det sørlige delen av Transoxiana.

Etter arabernes erobring av området, ble det kjent som *Ma wara'un-Nahr* (arabisk), «det som er forbi elven».

Djengis Khan invaderte Transoxiana i 1219 under sin erobring av Khwarazmid. Før sin død i 1227 gav han landene i det vestlige Sentral-Asia til sin andre sønn Tsjagatai, og denne regionen ble kjent som Tsjagadai-khanatet. I 1369 ble Timur Lenk, fra barlas-stammen, hersker under autoriteten til tsjatagai-khanens dynasti, og han gjorde Samarkand til hovedstad for sitt fremtidige rike.

## Referanser
Tahiridene

**Tahirid-dynastiet** hersket over den nordøstlige persiske regionen Khorasan mellom 821&ndash;873. Hovedstaden til tahiridene var Neyshabur. Selv om de teoretisk sett var undersåtter av abbasid-kalifatet i Bagdad, var tahiridene i praksis uavhengige. Dynastiet ble grunnlagt av Tahir ibn Husayn, en ledende general i tjeneste for abbaside-kalifen al-Ma'mun. Tahiridenes militære seiere ble belønnet med landgaver i det østlige Persia, som etterpå ble utvidet av hans etterfølgere så langt som til grensen til India. Tahiridene ble kastet i 873 av saffaridene, som annekterte Khorasan til deres eget imperium i det østlige Persia.

## Herskere av tahirid-dynastiet
Harald Granraude

**Harald Granraude** (Norrønt: *Haraldr hinn Granrauði*) skal ha levd rundt år 800 og ha vært konge i Agder. Hans eksistens er usikker i og med at han bare såvidt er nevnt i Snorre Sturlasons Ynglingesagaen som ble skrevet 400 år etter at han skal ha levd. Ifølge Snorre var Harald gift med Gunhild Ragnvaldsdatter, datter av Ragnvald Sigurdsson, storbonde på Huseby i Lister. Harald var far til Åsa Haraldsdatter og Gyrd Haraldsson.

Da kongen av Vestfold, Gudrød Veidekonge, sendte menn for å fri til Haralds datter Åsa, takket Harald nei. Dette førte til at etter en stund satte kong Gudrød skip på vannet, og så seilte han med stor flåte vest til Agder og kongsgården på Tromøya, han kom helt uventet på dem, gjorde landgang og kom til Haralds gard om natta. Da Harald merket at en hær var kommet gikk han ut med alt det folk han hadde. Det ble en hard kamp, men overmakten var for stor. Der falt Harald og Gyrd, sønn hans. Kong Gudrød tok stort hærfang, han tok også Åsa, datter til kong Harald, med seg hjem og holdt bryllup med henne.

En lokal legende sier at Harald Granraude gjemte seg i en underjordisk tunnel med Åsa, men de ble funnet og Harald ble halshugget.

## Referanser
Tatra T813

**T813** er en terrenggående lastebil med åttehjulsdrift fra tsjekkiske Tatra. Den har en tolvsylindret luftkjølt dieselmotor på 17,6 liter som yter 247 hk. Den ble lansert i 1965 og produsert opp til 1985, da etterfølgeren T815 ble lansert. Produksjonsstedet er Koprivnice, hvor alle Tatras lastebiler produseres.

Hovedgirkassen har fem gir og reduksjonsgirkassen har to serier og splittgir, altså totalt 20 gir framover og fire i revers. Laveste totale utveksling er 122:1. Understellet består av en sentralrørsramme og pendelaksler. På de mest vanlige versjonene er egenvekten på 14 tonn, nyttelasten på 8,5 tonn og maksimal tilhengerlast på 100 tonn.

T813 er ofte blant deltakerne i Europa Truck Trial, en terrengkjøringskonkurranse for tunge kjøretøyer.

## Eksterne lenker
* 
* T813-en til Offroad.no
* Worldoffroad.com artikkel om en privateid T813  (engelsk)
* Artikkel om en rundt-jorden-reise i 1987 (engelsk)
Europa Truck Trial

**Europa Truck Trial** er en terrengkjøringskonkurranse for tunge kjøretøyer.  Det består av en markert løype som deltagerne skal kjøre gjennom uten å pådra seg punkter.  Det deles ut punkter for eksempel for å berøre en port eller endre kjøreretning.

I 2005 kjøres det i følgende klasser:
*S1 – Sporvidde fra 1550&nbsp;mm, akselavstand fra 2300 til 3400&nbsp;mm
*S2 – Sporvidde fra 1751&nbsp;mm, akselavstand fra 2800 til 3799&nbsp;mm 
*S3 – Sporvidde fra 1751&nbsp;mm, akselavstand fra 3800 til 4799&nbsp;mm 
*S4 – Sporvidde fra 1751&nbsp;mm, akselavstand fra 4800&nbsp;mm 
*S5 – Sporvidde fra 1751&nbsp;mm, akselavstand fra 4800&nbsp;mm med fire og flere aksler

I 2005 var det til sammen 35 lag i de forskjellige klassene.

## Eksterne lenker
*  (tysk)
Centurion (stridsvogn)

**Centurion** var den vanligste britiske tunge stridsvognen rett etter andre verdenskrig. Den ble designet under krigen og tjenestegjorde i Europa, men ble satt for sent inn til å komme i kamp. Den tjenestegjorde under Koreakrigen og viste seg som en bedre stridsvogn enn både de amerikanske og sovjetiske. Den er anerkjent som en av Storbritannias beste stridsvogner noensinne og er en av Storbritannias mest eksporterte. Den var i bruk frem til 1990-årene.

Centurion er eller har vært i tjeneste med Danmark, Israel, Jordan, Singapore, Sverige, Sør-Afrika og Østerrike.

## Historie

Den ble designet i 1943 under betegnelsen **A41** som et motsvar til de farlige tyske 88 mm kanonene. Forsvarsdepartementet etterspurte en komplett overhaling av de britiske panservognene etter at britiske stridsvogner hadde blitt forbigått av de tyske. Den ble blant annet utstyrt med en 17-punder kanon, britenes beste panservernkanon. Senere ble den utstyrt med Royal Ordnance L7, et våpen som ble en stor eksportsuksess for britene.

## Teknisk

Vognføreren sitter foran til høyre i skroget, med vognkommandøren og skytteren til høyre i tårnet og laderen til venstre.

Pansringen er av stål.

Bestykningen var først en 17-punder, deretter en 20-punder og til slutt en 105 mm kanon. Kanonen kan eleveres fra -10° til +20°. Hovedskytset på senere varianter kunne siktes inn ved hjelp av en 12,7 × 99 mm mitraljøse.

Motoren var opprinnelig en Rolls-Royce 12-sylindret væskekjølt bensinmotor som yter 650 hk ved 2&nbsp;550 omdreininger i minuttet. Den var montert bak i skroget. Drivstofftanker med kapasitet på 1&nbsp;037 liter kunne utvides med en etthjuls tanktilhenger og taues bak vogna.

## Varianter

Det fantes 13 basisutgaver av Centurion, med et utall tilpasninger:

;Israelske Centurions: Alle med 105 mm kanon og dieselmotor, mange med reaktivt panser.  Kan også ha bulldozerskjær og minerydderutstyr.
;Jordanske Centurions: 105 mm kanon, digitalt ildledningssystem, dieselmotor og hydropneumatisk hjuloppheng.
;Sørafrikanske Centurions (*Olifant*): Mk1A har ny motor og 105 mm kanon, Mk1B har oppgradert motor, nytt hjuloppheng, 105 mm kanon og ny pansring på tårn og skrog.
;Svenske Centurions: 105 mm kanon og ny motor. (Stridsvagn 81, 101, 102 og 104.)

## Andre kjøretøyer basert på Centurion-chassis

;Centurion ARV: Bergepanser.
;Centurion AVRE: Ingeniørkjøretøyer med 105 eller 165 mm kanon.
;Centurion AVBL: Brolegger.
;Centurion BARV: Bergepanser spesielt tatt fram for amfibisk krigføring.

## Kilder

* Foss, Christopher; *Jane's AFV Recognition Handbook*, Jane's, ISBN 0-7106-1043-2

## Eksterne lenker
*
Fulvio Giulio della Corgna

**Fulvio Giulio della Corgna** (født 19. november 1517 i Perugia i Italia, død 2. mars 1583 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.

Han var biskop av Perugia 1550&ndash;1553, og igjen fra 1564&ndash;1574, og deretter biskop av Albano.

Han ble kreert til kardinal den 20. november 1551 av sin fetter pave Julius III.

Pave Paul IV arresterte ham av politiske grunner i 1556 og sperret han inn i Engelsborgen, men da spanjolene vant militære seire ikke langt fra Roma så paven det klokest å løslate ham og gjeninnsette ham i full kardinalsverdighet.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giovanni Michele Saraceni

**Giovanni Michele Saraceni** (født 1. desember 1498 i Napoli, død 27. april 1568 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.

## Biografi
Han var erkebiskop av Acerenza & Matera fra 1536.

Han ble kreert til kardinal den 20. november 1551 av pave Julius III.

Han fikk i oppdrag å revidere aktene fra Tridentinerkonsilet, og ble benyttet av Pavestolen også til en rekke andre oppdrag, blant annet ved granskningen av anklagene mot kardinal Carlo Cafara.

Han var en slektning av kardinal Fabio Mignatelli (kreert 1551).

## Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:

* Kardinal Guillaume d'Estouteville (1403-1483)
* Pave Sixtus IV (1414-1484) * bispeviet 1471
* Pave Julius II (1443-1513) *1481
* Kardinal Raffaele Sansoni Riario (1461-1521) *1504
* Pave Leo X (1475-1521) *1513
* Pave Klemens VII (1478-1534) *1517
* Kardinal Antonio Sanseverino (1477-1543) *1531
* Kardinal *Giovanni Michele Saraceni* (1498-1568) *1536 

## Referanser


## Eksterne lenker
* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giovanni Ricci

**Giovanni Ricci** (1498–1574) var en av Den katolske kirkes kardinaler, blant annet som internuntius i Spania og i Østerrike.

Han ble biskop av Siponto 1544, og samtidig nuntius i Portugal skjønt det tok ett år før han reiste dit. Da var han i mellomtiden blitt erkebiskop av Chiusi.

Han ble kreert til kardinal den 20. november 1551 av pave Julius III med *[[San Vitale (Roma)|San Vitale]]* som tittelkirke, men skiftet til *[[Sant'Angelo in Pescheria]]* og til *[[Santa Maria in Trastevere]]* til slutt.

Han var enten administrator eller biskop av en rekke andre bispeseter, og var tilslutt erkebiskop av Pisa i 1567, og biskop av Albano og så Sabina.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giovanni Andrea Mercurio

**Giovanni Andrea Mercurio** (født 1518 i Messina i Italia, død 2. februar 1561 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler].

Han ble biskop av Siponto 1545, men forflyttet til erkebispedømmet Messina i 1550.

Han ble kreert til kardinal den 20. november 1551 av pave Julius III.

## Eksterne lenker
* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Giacomo Puteo

**Giacomo Puteo** (født 13. februar 1495 i Nizza i hertugdømmet Savoie, død 26. april 1563 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han virket i den romerske kurie og var i en periode erkebiskop av Bari.

Han kom fra en italiensk-katalansk bakgrunn.

Han ble kreert til kardinal den 20. november 1551 av pave Julius III.

## Referanser


## Eksterne lenker
* Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Kenenisa Bekele

**Kenenisa Bekele** (amharisk: ቀነኒሳ በቀለ, født 1982) er en etiopisk langdistanseløper. Han har vunnet to OL-gull og fire VM-gull på 10&nbsp;000 meter i løpet av karrieren.

## Meritter
### OL- og VM-resultater
Han vant gull på 10&nbsp;000 meter og sølv på 5000 meter i OL i Aten 2004. I VM 2003 vant han gull på 10&nbsp;000 meter og bronse på 5000 meter. Han forsvarte VM-gullet på 10&nbsp;000 meter i Helsingfors 2005 og i Osaka 2007.

Han forsvarte OL-gullet på  i OL 2008 i Beijing. Fra før hadde fire løpere vunnet 10 000-meteren i OL to ganger: Paavo Nurmi, Emil Zátopek, Lasse Virén og Haile Gebrselassie.

I tillegg vant han gull på 5000 meter med ny olympisk rekord.

### Terrengløp
Fem år på rad, (2002&ndash;2006) vant Bekele VM i terrengløp, både kort og lang løype. Ingen andre løpere har greid å vinne begge distansene noe annet år.

### Verdensrekorder
Per september 2019 er Bekele innehaver av verdensrekorden på både 5000 og 10&nbsp;000 meter.

* 2004
** 5000 m – 12.37,35 (Hengelo, Nederland, 31. mai)
** 10&nbsp;000 m – 26.20,31 (Ostrava, Tsjekkia, 8. juni)
* 2005
** 10&nbsp;000 m – 26.17,53 (Brussel, Belgia, 26. august)

## Referanser


## Eksterne lenker
*
British Army of the Rhine

Det har eksistert to britiske hærenheter med navnet **British Army of the Rhine** (forkortet **BAOR**), begge var okkupasjonsstyrker i Tyskland etter henholdsvis første og andre verdenskrig.

Den andre BAOR ble dannet 25. august 1945. Dens opprinnelige funksjon var å administrere den britiske okkupasjonssonen i Tyskland. Etter at tyske sivile myndigheter tok over gikk den over til å bare administrere de britiske militærenhetene.

Etter hvert som den militære trusselen fra Sovjetunionen økte gikk BAOR over til å fungere som en forsvarshær snarere enn en okkupasjonsstyrke. Etter etableringen av NATO i 1949 ble BAOR Storbritannias hovedbidrag til alliansen. I tilfelle krig ble sjef BOAR også sjef for NATOs nordlige armégruppe NORTHAG.

I 1994 ble BOAR erstattet med British Forces Germany.

Den norske Tysklandsbrigaden var underlagt BAOR.

## Sjefer

### Etter første verdenskrig
* Feltmarskalk Herbert Plumer 1918–1919
* General William Robertson 1919–1920
* General Thomas Morland 1920–1922
* General Alexander Godley 1922–1924
* General John Du Cane 1924–1927
* General William Thwaites 1927–1929

### Etter andre verdenskrig

* Feltmarskalk Bernard Law Montgomery  1945 –1946
* Generalløytnant Richard Loudon McCreery 1946–1947
* General Brian Herbert Robertson 1947 –1948 (også britisk militærguvernør 1947–1949)
* Generalløytnant Brian Horrocks 1948–1949 
* Generalløytnant Charles Keightley 1949–1951
* General John Harding 1951–1952
* General Richard Nelson Gale 1952–1957
* General Alfred Dudley Ward 1957–1960
* General James Cassels 1960–1963 
* General William Gurdon Stirling 1963–1966
* General John Hackett 1966–1968 
* General Desmond Fitzpatrick 1968–1970 
* General Peter Mervyn Hunt 1970–1973 
* General Harry Tuzo 1973–1976 
* General Frank King 1976–1978 
* General William Scotter 1978–1980 
* General James Michael Gow 1980–1983 
* General Nigel Bagnall 1983–1985 
* General Martin Farndale 1985–1987 
* General Brian Kenny 1987–1989 
* General Peter Inge 1989–1993 
* General Charles Guthrie 1993–mai 1994 (avdelingen nedlagt)

## Referanser
Duntocher

**Duntocher** (skotsk gælisk **Dùn Tòchair**) er en landsby i West Dunbartonshire i Skottland. 

Etter at byen Clydebank ble opprettet ble Duntocher og Hardgate gradvis innlemmet i den nye byen, og de administreres nå som en del av den. Duntocher har vokst kraftig på grunn av boligbygging rett etter andre verdenskrig og i 1970-årene.

Tidligere var Duntocher det vestligste sted hvor det gikk trikker drevet av Glasgow Corporation Transport. De gikk fra Duntocher via Hardgate til Clydebank, og noen avganger fortsatte til Partick i Glasgow.
Gårdshund

**Gårdshund** er en flyktig beskrivelse av hunder som tradisjonelt ble hold på gårdsbruk som en slags kombinerte vakthunder, gjeterhunder, trekkhunder og familiehunder. Dagens gårdshunder inkluderer raser som de nordiske gårds- og gjeterhundrasene og de sveitsiske sennenhundrasene.

## Nordiske gårds- og gjeterhundraser
Dette er spisshundraser som tradisjonelt har blitt holdt på gårdene i Skandinavia som kombinerte vakthunder, gjeterhunder og familiehunder helt siden vikingtiden, selv om rasene nedenfor nødvendigvis ikke er like gamle som det.

Gårdshundens viktigste oppgave var å passe på eiendom og bufe, og å varsle om det hente noe uforutsett. I så måte er norsk buhund et godt eksempel. Den er kjent for å være en svært god varslingshund.

# Islandsk fårehund
# Norsk buhund
# Svensk lapphund
# Västgøtaspets
# Finsk lapphund
# Lapsk vallhund
# Dansk-svensk gårdshund

### Sennenhunder
Sennenhundrasene er tradisjonelle sveitsiske gårdshunder. De har hatt som oppgave å passe på både bufe og eiendom. Sekundært har den også i noen grad også fungert som trekkhund (vognhund og sledehund), spesielt i tidsrommet før 1950. I gamle dager var disse hundene ofte å se løpende mellom bakhjulene på vognlasset. De fulgte med på markedet og fungerte der som vakthunder.

# Appenzeller sennenhund
# Berner sennenhund
# Grosser schweizer sennenhund
# Entlebucher sennenhund

## Andre gårdshunder
En hel del andre raser har også fungert som gårdshunder, f.eks de belgiske rasene azores cattle dog (også kalt bouvier des ardennes) og bouvier des flandres. I Frankrike fungerte bl.a. både beauceron og briard som gårdshunder, og i Tyskland var pinscher og schnauzer å regne typiske som gårdshunder.
Alessandro Campeggi

**Alessandro Campeggi** (født 12. april 1504 i Bologna, død 21. september 1554 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var i en periode erkebiskop av Bologna, og dessuten viselegat i Avignon.

Han var sønn av kardinal Lorenzo Campeggi, som hadde fått fem barn før han ble enkemann og trådte inn i den klerikale stand. Campeggislekten gav kirken dessuten tre nuntier og 12 biskoper. Alessandro fikk en bred humanistisk utdannelse.

Han ble kreert til kardinal den 20. november 1551 av pave Julius III.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*  Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church
Student-TV

**Student-TV** brukes som en samlebetegnelse på studentorganisasjoner som produserer TV, som lokal benevnelse på den enkelte organisasjon, eller som navn på det programmet denne organisasjonen produserer. Det finnes slike organisasjoner ved flere universiteter og høgskoler. Noen kringkaster på frekvensen til en lokal TV-stasjon, mens andre sender på lukkede nett.

## Student-TV-organisasjoner i Norge

* Student-TV i Trondheim har produsert og sendt lokale TV-sendinger siden 1991, og er dermed den eldste student-TV-organisasjonen i Skandinavia.  Organisasjonen er tilknyttet Studentersamfundet i Trondhjem. I tillegg til å sende på nett, produserer **Student-TV** også eksterne produksjoner, blant annet for UKA og Studentersamfundet.
* Bergen Student-TV holder til i Bergen.
* Ventus student-tv holder til i Bodø. Kanalen legger ut ukentlige sendinger på Ventus, Studentmediehuset i Bodøs hjemmesider, Ventus nett.
* Oslo Student-TV, forkortet OSTV, ble stiftet i 2009 og er nå den største student-TV organisasjon i Norge. Foreningen er en del av Det Norske Studentersamfund og har kontor på Chateau Neuf i Oslo.
* Student-TV Volda , holder til i Volda.

## Student-TV-organisasjoner i resten av Norden

**Danmark**

*UTV Danmark Student TV i Odense, København, Århus og Kolding

**Sverige**

*Uppsala Student-TV  – Student TV i Uppsala
*Luleå Student-TV – Student TV i Luleå
*Linköping (pangtv)  – Student TV i Linköping
David Koresh

**David Koresh** (født **Vernon Wayne Howell** 17. august 1959, død 19. april 1993) var leder for den kristne dommedagssekten Branch Davidians fra 1988  til beleiringen i Waco i 1993, da en mislykket razzia førte til at FBI beleiret gården hvor sektmedlemmene oppholdt seg. Koresh døde i brannen som ble utløst etter 51 dagers beleiring. 

Raidet mot sekten ble utført på grunn av tips om ulovlige våpen og at Koresh forgrep seg på mindreårige jenter. Brannen ble trolig beordret av Koresh som hevdet at dødsfall var nødvendige offerhandlinger i «endetiden», den religiøse forestillingen om avslutningen i Guds historiske plan for denne verden.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*
Rutherford B. Hayes

**Rutherford Birchard Hayes** (født 4. oktober 1822, død 17. januar 1893) var den 19. presidenten i USA.  Hayes hadde rykte på seg for å være ærlig og hederlig, og ble valgt til president etter Ulysses S. Grant.  Grants administrasjon var preget av både skandaler og korrupsjon, og Hayes fikk i oppgave å rydde opp i dette. Han fikk likevel en vanskelig start, da Høyesterett med stemmesifrene 7-6 tilkjente ham en kontroversiell seier i Ohio. Ohio kom til slutt til å avgjøre presidentvalget for Hayes, og mot demokraten Samuel Tilden.

## Utenrikspolitikk
Hayes oppfattes som grunnleggeren av USAs imperialisme. President James Monroe innførte i 1823 den såkalte «Monroe-dokrinen» som erklærte Amerika (Nord- og Syd-Amerika) som forbudt område for alle europeiske stater, og at ethvert forsøk ville bli ansett som en trussel mot USAs sikkerhet. Hayes videreførte denne doktrinen ved å erklære at borgere av «framskredne land» (les: USA) hadde samme krav på sikkerhet for liv og eiendom i «primitive områder» (les: Latin-Amerika) som i det «framskredne land», og at det «framskredne land» derfor hadde rett til å invadere «primitive områder» for å sikre dette. Denne politikken slo imidlertid ikke til i stort monn før i 1890-årene under president Grover Cleveland og de etterfølgende presidentene.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Branch Davidian

**Branch Davidian** (fullt navn **Branch Davidian Seventh Day Adventist Association**) er en religiøs gruppe, oftest omtalt som en sekt, som brøt ut fra Syvendedags-adventistene. Gruppen er mest kjent i forbindelse med beleiringen i Waco i 1993, da 76 medlemmer inkludert lederen David Koresh omkom i en brann.

## Eksterne lenker

*
James Garfield

**James Abram Garfield** (1831–1881) var USAs 20. president. Han ble innsatt som president 4. mars 1881, han ble skutt 2. juli 1881 og døde av skadene han fikk 19. september 1881. Han fikk dermed den nest korteste presidentkarrieren i amerikansk historie, etter William Henry Harrison.

## Liv og virke
### Bakgrunn
James Garfield var den eneste presidenten i USA på 1800-tallet som avanserte fra nybyggersamfunnets bunnsjikt til landets høyeste verv. Han er kjent som «den siste presidenten født i en tømmerhytte». Han vokste opp under enkle forhold.

Han ble gift 11. november 1858 med Lucretia Rudolph Garfield.

### Politiker
Etter en akademisk eksamen ble han engasjert i det republikanske parti. Under den amerikanske borgerkrig gjorde han karriere i arméen og avanserte til generalmajor etter at han i 1862 med fremgang hadde ledet en nordstatsbrigade ved Middle Creek i Kentucky. 

Han var en sterk motstander av slaveriet og gikk inn for en hard linje mot Sørstatene etter borgerkrigens avslutning. I økonomiske spørsmål tilhørte han den konservative delen av republikanerne. 

Han ble i 1863 valgt inn i Representantenes hus og ble i 1879 republikanernes gruppeleder og dermed husets talsmann. 

### President
I 1880 ble han nominert som republikanernes presidentkandidat som motvekt mot den bredt upopulære eks-presidenten Ulysses S. Grant. Han vant nominasjonen noe sensasjonelt og deretter valget med knapt  stemmers margin over demokraten Winfield Scott Hancock, og ble dermed den første kongressmann som gikk direkte til presidentposten. 

Etter knappe fire måneder i embedet ble han skutt i ryggen med to kuler den 2. juli 1881 av Charles J. Guiteau på en jernbanestasjon i Washington, D.C.. Han lå dødelig skadet inne i Det hvite hus i flere uker. Alexander Graham Bell, kjent som oppfinneren av telefonen, forsøkte å finne kulen ved hjelp av en primitiv metalldetektor som han selv hadde oppfunnet, men mislyktes, ettersom Garfield lå i en seng som uten deres viten inneholdt et stålnett, noe som fikk maskinen til å feilreagere. 

Garfield fikk smertefulle infeksjoner, som kan skyldes kirurgenes uvaskede hender og usteriliserte instrumenter. Garfield døde 19. september, 11 uker etter å ha blitt skutt. Han ble etterfulgt av visepresidenten Chester A. Arthur. Garfield er til idag (2019) etter William Henry Harrison den president som har innehatt embedet i kortest tid.

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
*
Novisemester

En **novisemester** er den personen (i et katolsk kloster eller annet ordenshus) som har hovedansvaret for novisene i en tidlig opplæringsfase av ordenslivet. Novisemesterens oppgaver er først og fremst å følge med på at novisene klarer å tilpasse seg ordenslivet, og å sørge for at de får den nødvendige undervisning og formasjon. 

## Referanser
Texas Rangers

**Texas Rangers** har flere betydninger:
* Texas Ranger Division, en amerikansk politistyrke
* Texas Rangers, et amerikansk baseballag
* ''Texas Rangers'', en spillefilm fra 2001
* ''The Texas Rangers'', en spillefilm fra 1936
* ''The Texas Rangers'', en spillefilm fra 1951
* *[[Walker, Texas Ranger]]*, en fjernsynsserie
Biskop-elekt

En **biskop-elekt** er en betegnelse innen Den katolske kirke for noen som er formelt utnevnt til biskop, men ennå ikke bispeviet og inntatt bispesetet. Den kanoniske lovbok foreskriver at den som har blitt utnevnt til biskop normalt må motta bispevielsen innen tre måneder etter at han har mottatt sitt pavelige utnevnelsesskriv.

## Referanser
Texas Ranger Division

**Texas Ranger Division** er en politimyndighet med vid jurisdiksjon i Texas. De har base i Austin. 

Gjennom årene har Texas Rangers etterforsket forbrytelser som spenner fra mord til politisk korrupsjon, fungert som opprørspoliti og detektiver, beskyttet guvernøren i Texas, sporet opp flyktninger, og fungert som en paramilitær styrke. Enheten er den nest eldste statlige politimyndighet i Nord-Amerika med delstatsjurisdiksjon. Rangers har tatt del i mange av de viktigste hendelsene i Texas sin historie, og har vært involvert i noen av de mest kjente straffesaker i det ville vesten, slik som revolvermannen, og en av Texas dødeligste fredløse, John Wesley Hardin, bankraner Sam Bass, og de fredløse Bonnie og Clyde. 

Dusinvis av bøker er blitt skrevet om Texas Rangers, både faglitteratur og romaner. Det er et museum dedikert til Texas Rangers som ligger i Waco.

## Historie
The Texas Rangers ble uoffisielt opprettet i 1823 da Stephen F. Austin ansatte ti menn til å opptre som Texas Rangers for å beskytte 600-700 nylig bosatte familier som kom til Texas etter den meksikanske uavhengighetskrigen. Størrelsen på Texas Rangers ble økt til 150 personer av Sam Houston, president i 1841, og ble formelt konstituert den 17. oktober 1835. Mange Texas Rangers vervet for å kjempe for Konføderasjonen etter løsrivelsen av Texas fra USA i 1861 under den amerikanske borgerkrigen. Siden 1935 har Texas Rangers tilhørt Texas Department of Public Safety. Siden etableringen skal over 100 Texas Rangers ha dødd på jobb.

## Se også
* Sheriff

## Referanser


## Eksterne lenker
*
St. Paul menighet (Bergen)

**St. Paul menighet** er den katolske menigheten i Bergen og den største i Norge, med over 20 000 medlemmer fra mer enn 120 land. Den dekker det meste av Vestland fylke. Sognekirken er St. Paul kirke.

Menigheten ble opprettet av pater Christopher Holfeldt-Houen i 1857&ndash;1858, og fikk formelt status som menighet i 1870. Inntil 1867 hadde den sitt kapell i prestens leilighet på Kalmargjerdet. Så flyttet man over i ny prestebolig, hvor det var et provisorisk kapell på loftet som ble brukt inntil kirken sto ferdig i 1876.

I 1901 ble St. Franciskus Xaveriussøstrene stiftet, med moderhus i Bergen. Søstrene ble en viktig ressurs i menigheten. Siden etableringen av et hus for Missionaries of Charity i 2005 har også disse søstrene bidratt en del til menighetsarbeidet, spesielt i forbindelse med diakoni. 

Da menigheten ble stiftet var det få medlemmer, bare mellom 20 og 30. I 1951 hadde tallet steget til 408. I 1976 hadde situasjonen endret seg på grunn av økt innvandring fra katolske land, og man hadde 1112 medlemmer. Pr. 2005 hadde menigheten i overkant av 5000 medlemmer. I 2011 hadde menigheten 9700 medlemmer, og i april 2012 var det i underkant av 12 000 katolikker i Bergen.

Menigheten betjenes av augustinerkorherrene. Dom Alois Brodersen er sogneprest.

## Referanser


## Eksterne lenker
* St. Paul menighet
* St. Paul-bloggen, menighetens blogg
Heythrop College

**Heythrop College** var et kollegium underlagt University of London. Det holdt til på Kensington Square i Kensington i London. Det tilbød grader i filosofi og teologi og det ble også drevet forskning innen relaterte områder. Frem til 1960-årene tok det bare imot jesuitter som studenter, men det ble åpent for andre også.

Det ble grunnlagt i 1614 av jesuitter i Leuven i Belgia, og flyttet i 1624 til Liège. I forbindelse med krigene etter den franske revolusjon flyttet det til England, som da igjen hadde åpnet for katolsk virksomhet i landet. Det var først delt i to avdelinger: Det ble undervist i filosofi ved Stonyhurst College i Lancashire og i teologi ved St. Beunos i det nordlige Wales.

I 1926 flyttet de to avdelingene sammen i Heythrop i Oxfordshire. De flyttet så til London i 1970, men beholdt navnet Heythrop. I 1971 ble det et kollegium ved University of London, og i 1993 flyttet det til sin bygning i Kensington. Kollegiet opphørte 31. januar 2019.

Biblioteket har en av Englands største samlinger av tidlige teologiske tekster, hvorav mange bind måtte oppbevares utenfor campus. *Heythrop Journal* ble gitt ut av kollegiet, og det drives et senter for kristen og interreligiøs dialog der.

Studenter ved presteseminaret Allen Hall hadde mulighet til å ta tilleggsutdannelse ved Heythrop College, hvilket medførte at flere norske katolske prester har deler av sin utdannelse derfra. Oslos biskop Bernt Ivar Eidsvig, som riktignok ikke studerte ved Allen Hall, har tatt lisensiatstudier der.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
University of London

**University of London** er et kollegieuniversitet i London, England. Det er et av verdens største universiteter, med omkring 115&nbsp;000 studenter, det vil si rundt 5&nbsp;% av alle studenter i Storbritannia. Universitetet har også et meget omfattende program for fjernundervisning, spesielt tilknyttet tidligere kolonier som idag er medlem av Commonwealth, hvor det tas opp mer enn 50 000 studenter årlig. Det er også flere britiske universiteter som nå er selvstendige men som tidligere var en del av University of London.

Universitetet ble grunnlagt i 1836. Det bestod da av bare to kollegier, University College London (UCL) og King's College London (KCL), men består nå av 17 kollegier og ni forskningsinstitutter. Blant de mest kjente og største er University College London, King's College London, London Business School, London School of Economics (LSE), Birkbeck, University of London, Queen Mary, Royal Holloway (RHUL), Goldsmiths College og School of Oriental and African Studies (SOAS). Blant de universitetene som nå er selvstendig, men som startet som kollegier under University of London finner man University of Southampton og Imperial College London, som ble selvstendig i henholdsvis 1952 og 2007.

Det er organisert som en føderasjon, med en sentral enhet og en stor grad av autonomi for kollegier og institutter. De enkelte institusjonene er spredd over hele Stor-London, og behandles oftest som om de var individuelle universiteter. De er delt i to kategorier: De anerkjente enhetene (*Recognised Bodies*) kan dele ut grader i eget navn, mens de tilknyttede (*Listed Bodies*) tilbyr studier som leder til en grad fra den sentrale enheten, tilsvarende situasjonen for kollegiene i Oxford, Cambridge og Durham.

## Referanser


## Eksterne lenker
*
Ordensprofess

En **ordensprofess** er i katolske ordener en offentlig erklæring om at man av fri vilje ønsker å tre inn i ordenen.

Professens bakgrunn er den offentlige erklæring mange tidlige kristne gav da de gikk inn i kirken. Dette var spesielt vanlig blant asketer i det 3. århundre. Blant kjente personer som man vet avla en slik profess er pave Klemens I, Ignatius av Antiokia og Polykarp av Smyrna.

I det 4. århundre begynte eremitter og munker å avlegge profess; deretter kom regulære kanniker i det 11. århundre, tiggerordnene i det 13. århundre og til slutt medlemmer av kongregasjoner.

I tidlige former av ordensprofessen var det viktigste elementet at kandidaten tok på seg ordensdrakten. Denne ble gjerne tildelt av en biskop eller abbed. Senere ble det innført formelle, skriftlige ordensløfter som ble den mest sentrale delen av seremonien.