Flatbygdmål

**Flatbygdmål** eller **flatbygdemål** er et paraplybegrep som definerer et antall (fire grunnleggende) norske dialekter som finnes på Østlandet og geografisk ligger sør og øst for de store fjelldalene, der det tales fjellbygdmål. Begge målførene hører til østlandsk.

## Særdrag
Flatbygdemåla er typiske østnorske mål. Jamvekt, retroflekse konsonanter (inkludert tjukk L) og trykk på første stavelse er tradisjonelt felles for nesten hele området. Trykklett norrøn *-n* har falt bort de fleste steder og gitt former som *jenta* (bergensk og dansk: *jenten*), *utta* (dansk/bokmål: *uten*), *ovafor* (dansk/bokmål: *ovenfor*), *unna* (eldre dansk: *unden*) og *hu* (dansk/bokmål: *hun*). Former med *-n* er tatt opp fra skriftspråket og forekommer nå parallelt med de tradisjonelle. Adjektiv har stort sett ikke egne hunkjønnsformer (unntatt *lita*), men determinativer har (*anna*, *ei(g)a*, *inga*). Vokalsenking er utbredt (f.eks. *fløtte* for *flytte*).

En eldre lydovergang *hva-* > *ho-* har gitt determinativ og pronomen som *(h)å* (av norrønt *hvat*, samme som nynorsk *kva*), *(h)å(r)* (av norrønt *hvar*, samme som nynorsk *kvar*) og *(h)åkke(n)* («hvem»/«hvilken», av norrønt *hvatki* og *hvílíkir*). Kontakt med og absorpsjon av tilsvarende danske former (men ikke helt like i betydning) gjennom skriftspråket har resultert i utskjelte konstruksjoner som «hvem dialekt» (dansk/bokmål: *hvilken*, trad. dialekt: *(h)åkke(n)*), «hvilken tog» (dansk/bokmål: *hvilket*, trad. dialekt: *(h)åkke(n)*) og «hvordan bil» (dansk/bokmål: *hva(d) slags*, trad. dialekt: *åssen*).

### Skilnader fra fjellbygdemåla
Generelt har flatbygdemål bevart færre eldre drag enn fjellbygdemål i grammatikken og har større grad av østnordisk påvirkning. Grensa er like fullt ikke helt tydelig, og overgangsområder kan ha drag fra begge gruppene. I grove trekk skiller flatbygdemål seg fra fjellbygdemål på følgende punkt:
# Pronomenet *jeg* heter på flatbygdemål *je* eller *jæ(i)*, mens det på fjellbygdemål oftest *e*. Pronomenet *vi* heter *vi* på flatbygdemål, mot *me* (objektsforma *oss* blir i Nord-Gudbrandsdalen også brukt som subjekt) på fjellbygdemål.
# Nektingsadverbet *ikke* heter konsekvent *ikkje*/*ikkji* på fjellbygdemål, mens det varierer mellom *itte*/*ette* og *inte*/*ente* på flatbygdene. Tradisjonelt het det *ikkje* også i Vestfold, som ellers klart tilhører flatbygdemålsområdet. I nyere bymål brukes gjerne *ikke*, trolig lånt inn fra dansk/bokmål (i Oslo bymål var *ikke* gjennomført innen år 1800).
# Flatbygdemål har ett felles bøyingsmønster for alle hunkjønnsord. De mangler eiga ending i bunden entallsform av sterke hunkjønnsord, slik at det heter *sola* og *jenta*, mot *solé*/*soli* og *jenta* i fjellbygdemål. Det er heller ikke egne endinger i flertall av svake hunkjønnsord – det heter *jenter*, ikke *jentur* o.l., slik det gjør i fjellbygdemåla. Der fjellbygdemål har bøyingsmønster av typen -u, -o, -u(r), -u(d)n(e) i svake hunkjønnsord med jamvekt, blir -u gjerne behandla som en del av rota i flatbygdemål, slik at disse orda i flatbygdemål bøyes på samme måte som sterke hunkjønnsord. Det gir former som *ei viku – vikua*, mot *ei viku – viko* i fjellbygdemål.
# Flatbygdemål har kløyvd svakt hankjønn, slik at i jamvektsord er -a er bevart fra de norrøne akkusativsformene. Det heter dermed *(en) maga* og *magasår* (jamvekt) mot *(en) ende*. I fjellbygdemål ender alle svake hankjønnsord på -e.
# Der bokmålet har et obligatorisk skille mellom subjektsform *de* og objektsform *dem*, har nær sagt alle dialekter samme form i begge kasus. I flatbygdemål er denne *dæm*, *døm*, *dom* o.l., som stammer fra den gamle dativsforma, mens den i fjellbygdemål er *dei*. Unntak er gudbrandsdalsk, som her slår følge med flatbygdemåla og trøndermåla nordafor, og tradisjonell vestfoldsk, som opprettholder et skille mellom *de* og *dem*. Bevart -m i dativ flertall av substantiv følger samme skillelinje for dialektene som har dativ, slik at det heter *dalom* i flatbygdemåla og gudbrandsdalsk og *dalo* i de andre fjellbygdemåla.

### Skilnader innad i flatbygdemåla
Innad i flatbygdemåla er det flere viktige skillelinjer som ligger til grunn for inndelinga i underdialekter (se under). Blant disse er palatalisering, verb- og substantivbøyinga og om jamvektsloven har virka i området:
* Palatalisering forekommer i nordøstlandsk.
* Nordøstlandsk har *je* (uten diftong), midt- og sørøstlandsk har *jæi* (trykklett *jæ*). Sørlige dialekter har i andre person flertall former som *dere*, *dår* o.l., mens også varianter av *dykk* brukes i nord.
* Nordøstlandsk har omlyd i nåtid av sterke verb, men mangler ending: *kjem* mot *kommer* i sør. I et overgangsområde rundt Solør fins former som *kjemer*, med både omlyd og ending.
* Nord- og midtøstlandsk har generell reduksjon av *-ar* til *-er*: *gutter*. Vikværsk har delvis reduksjon til *-ær*: *guttær*.
* Nord- og midtøstlandsk har apokopert *-ane* til *-a*: *gutta* (i overgangsområder mot nord: *guttan*). Vikværsk har enten delvis redusert vokal eller lik ending som nynorsk: *guttæne* el. *guttane*. Midtøstlandsk følger vikværsk for svake hankjønnsord med jamvekt: *(en) beta – betane*.
* På Hedmarken og i nordre deler av fylket Hedmark faller -r i nåtid av svake verb: *(je) kjøre*.
* Hele området unntatt sørlige Østfold og Grenland har jamvekt.
:* Infinitiven er kløyvd, dvs. har redusert endevokal i overvektsord, men bevart *-a* i jamvektsord: *(å) baka*, *(å) kaste*.
:* Nord- og midtøstlandsk har reduksjon av *-ar* i nåtid etter samme regel: *bakar*, *kaster*. Dette står sterkest i nordøstlandsk – midtøstlandsk har over tid i økende grad brukt *-er* i alle tilfeller. Vikværsk har reduksjon til *-ær* uavhengig av jamvektsloven: *bakær*, *kastær*.
:* Nordøstlandsk har tilsvarende reduksjon også i fortid: *(je har) baka*, *(je har) kaste* (jf. *nå har vi *'vaske** gølve''). Dette kan tidligere også ha gjeldt i Oslo, men blitt borte etter påvirkning sørfra, der det er ''-a'' i alle tilfeller. Gatespråket i Oslo yter i dag påvirkning på omlandet, og ''-a'' vinner terreng på bekostning av ''-e''.
:* Det er kløyvd svakt hankjønn i hele jamvektsområdet: ''(en) haga'', ''(en) måne''.
:* Det er kløyvd svakt hunkjønn i store deler av området: ''(e(i)) vise'', ''(e(i)) viku''. Flere steder er det parallelle ordformer, eksempelvis ''gutu'' og ''gate'', som har samme opphav, men noe ulik betydning. Det tradisjonelle bymålet i Oslo er et nevneverdig unntak – det heter ''(ei) veke'' (det fra dansk innlånte ''(ei/en) uke'' er nå nær enerådende), mens omlandet har ''(ei) vyku'' o.l. Ett ord forekommer likevel, nemlig ''furu''. At fenomenet ellers mangler kan trolig tilskrives mer kontakt med omverdenen enn omlandsbygdene opplevde.
:* Tostava ord med jamvekt har flere steder bevart ''-a'', ellers reduksjon til ''-e'': ''samma'', ''andre''.
* Nektingsadverbet ''itte'' er et nordlig drag, mens formene med ''n'' (''inte'', ''ente'') er et sørligere drag.
* Monoftongering flere steder mot svenskegrensa (i nord og dessuten sør i Østfold): ''stenrøs'' for ''steinrøys'', ''e'' for ''ei''. I et større område forekommer monoftongering i enkeltord, men ikke i andre (''stein'', ''løse'' < ''løyse'', ''rød'' < ''raud''). Det er heller ikke uvanlig at trykklette eller korte diftonger monoftongeres: ''brei'', men ''bredt'' og ''steiker'', men ''stekte''.
* Det er [[itakisme]] i Solør og Odalen.
* I supinum av sterke verb endres ikke rotvokalen i vikværsk og tradisjonelt oslomål: ''(å) finne – (har) finni''. Dette gjelder også andre bymål og sprer seg utover bygdene (konkurrerer med bokmålsformene, ''(har) funnet''). De tradisjonelle bygdeformene nord for Oslo har vokalendring i supinum: ''(har) fønni''. I fortid fins dessuten former som ''skøyt'' i bymåla, mens det heter ''skaut'' i bygdemåla (også sør for Oslo).
* Flere nordøstlandske mål har [[dativ]], midt- og sørøstlandsk mangler dette.
* Kort ''o'' (og lang før tjukk L) har i mange tilfeller gått over til ''ø'': ''følk'', ''gølv'', ''høl''. Dette gjelder i større grad bygdene på bygdene enn i byer og sentrale strøk.
* Norrøn ''hv-'' er generelt utvikla til ''kv-'' mot nord, ''v-'' mot sørøst og ''gv-'' nord/vest for Oslofjorden og i deler av Solør (tidligere et sammenhengende område mellom ''kv-'' og ''v-''). Området til ''gv-'' er stadig krympende, men har satt spor over et større område, og ''gv-'' brukes stundom ennå i områder som nå ellers har ''v-'' (bl.a. Hurum, [[Ås (kommune)|Ås]] og Oslo m/[[Aker]]), eksempelvis i uttrykket ''det går så det **gviner**' eller enkeltord som *gvekke (til)* (forekommer også som *kvekke (til)*). Også ord med *kv-* er å finne i områder der en skulle forvente *v-*, som *kvesse* og *kvekke*.
:* I spørreord og pronomen følger ikke utviklinga av *hv-* de samme skillelinjene. Former på *g-* forekommer ikke, men det gjør til gjengjeld former med *h-*, som dessuten strekker seg både nordover, vestover og sørover inn i områder der det er *kv-* i andre ord (gjelder også tilstøtende dialektgrupper). Parallelt med formene på *h-*, særlig i sørøst, forekommer også former uten *h-* og former med *v-* (f.eks. *vekke*, *åkke*, *hekke*).

## Inndeling
Det er fire grunnleggende grupper av flatbygdmål, som hver igjen kan deles inn i underdialekter. Opplandsk og østerdalsmål samles i blant under navnet *nordøstlandsk*, mens vikværsk også kalles *sørøstlandsk*.

* Vikværsk
** Båhuslensk (har utviklet seg mot svensk)
** Drammensdialekt
** Vestfoldmål (har fått trekk fra telemarksmål)
*** Tønsbergmål (har fått trekk fra telemarksmål)
*** Andebumål (særegne trekk fra tønsbergmål)
*** Revetalsmål (særegne trekk fra tønsbergmål)
*** Sør-Numedalsk
*** Grenlandsk (har fått trekk fra telemarksmål)
**** Skiensmål
**** Bamblemål
** Østfolddialekt
*** Fredrikstaddialekt
*** Follodialekt (har fått trekk fra oslodialekt)
* Midtøstlandsk
** Oslodialekt (ikke full enighet; av enkelte lagt under vikværsk)
** Moingmål
** Eiker-dialekt
** Ringeriksmål
*** Ådalsmål
** Romeriksmål
* Opplandsk
** Hedmarksdialekt
*** Solørdialekt
*** Odalsk
** Lillehammerdialekt (har fått trekk fra gudbrandsdalsmål)
** Hadelandsdialekt
** Totendialekt
*** Gjøviksmål
*** Ringsakermål
* Østerdalsmål
** Nordøsterdalsk
** Midtøsterdalsk
** Sørøsterdalsk

Som nevnt er grensa mot fjellbygdemåla flytende og i overgangsområder kan dialektene ha drag fra begge grupper. For eksempel heter det i Sigdal *ikkje*, men *je*, og i Gausdal *e*, men også *vi*. Spesielt nevneverdig er gruppa som av Helge Sandøy kalles *nedre døle- og telemål*, som omkring 1900 omfatta dialektene i nedre deler av Aust-Telemark, Flesberg kommune, Sigdal og Krødsherad (2000: bare nedre Aust-Telemark). Her mangler den karakteristiske delte hunkjønnsbøyinga i bunden entallsform (det heter altså *sola*, ikke *solé*) og flere steder brukes samme pronomen som i flatbygdemåla. Eggedal, som nå utgjør øvre del av Sigdal kommune, var tidligere en selvstendig kommune der delt hunkjønnsbøying var brukt, men ikke nå lenger.

Det går flere dialektgrenser i det østlandske språkområdet, men det skillet mellom fjellbygde- og flatbygdemål er kan hende det mest tydelige. Andre linjer er grensene for dativ og palatalisering, som skiller nord fra sør heller enn øst fra vest. Vokalredusering i bøyingsendinger forekommer også i begge gruppene. Utviklinga av norrøn *hv-* til *kv-*, *gv-* eller *v-* er særlig komplisert fordelt og tar ikke nødvendigvis omsyn til andre dialektgrenser. Flere målmerker er brukt til å skille de ulike flatbygdemåla fra hverandre, men det er altså ikke slik at målmerkegrensene er forbeholdt flatbygdemåla.

Skillelinjene kompliseres ytterligere av at midtøstlandsken er (og i lang tid har vært) ekspansiv og påvirker tilgrensende dialektområder – ikke bare innen flatbygdemåla, men også fjellbygdemåla. Undersøkelser gjort av Eric Papazian (publisert i 1999) viste for eksempel så store forenklinger i grammatikken i Numedal at numedalsmålet nå ifølge Helge Sandøy ikke lenger kan regnes til fjellbygdemåla.

## Referanser


## Litteratur
* Lie, Svein: «Indre Østlandet». I Jahr, Ernst Håkon: *Den store dialektboka* (Novus, Oslo, 1990) ISBN 8270991678 (s. 101–116)
* Sandøy, Helge: «Austlandsk etter 1800». I *Talemål etter 1800. Norsk i jamføring med andre nordiske språk* (Novus, Oslo, 2015) IBSN 9788270998432 (s. 159–179)
* Vaa, Anders: *Dialektboka* (2016) ISBN 9788243009943 (s. 73–95)