Maria Callas

**Maria Callas** (gresk **Μαρία Κάλλας**, 1923–1977) var en amerikanskfødt gresk dramatisk koloratursopran (*soprano drammatico d'agilità*). Selv om hennes egentlige store karriere varte relativt kort (kun 15 år), regnes hun for å være en av de mest fremstående personligheter i operaens historie.

Hennes stemme hadde et spenn på 3 oktaver og hun fremstilte mange forskjellige roller. Callas var særlig kjent for uttrykksladet fremstilling, innlevelse og oppbygging av rolleskikkelsen.

## Liv og virke
### Bakgrunn
Maria Callas ble født 2. desember 1923 som Sophia Cecelia Kalos i New York av greske foreldre (senere Maria Anna Sofia Kekilia Kalojeropoulou, gresk Μαρία Άννα Σοφία Καικιλία Καλογεροπούλου), og flyttet til Hellas sammen med sin mor og søster da hun var 13 år gammel.

Callas fikk sin musikalske utdanning i Hellas og etablerte sin karriere i Italia.

### Sangerinne
Hun debuterte i *[[Cavalleria rusticana]]* i Athen som 15-åring og på den kongelige opera i Tosca, og slo igjennom på alvor i 1947 ved Arena di Verona i Amilcare Ponchiellis *La Gioconda*. Hun fikk deretter (i Aida i 1949) oppdrag ved La Scala. I 1954 og 1956 gjorde hun stor suksess i *Norma* i Chicago og New York (Metropolitan). 

Callas var en stor stjerne ved La Scala i Milano og ved Metropolitan i New York. Hun ble særlig berømt for sine kreasjoner i Verdis *La traviata* (Violetta), *Maskeballet* (Amelia), *Trubaduren* (Leonora), *Macbeth* (Lady Macbeth), Cherubinis *Medea*, Bellinis *Norma*, *La sonnambula* (Amina), *I puritani* (Elvira), *Il pirata* (Imogene), Donizettis *Lucia di Lammermoor*, *Anna Bolena*, *Poliuto* (Paolina), Spontinis *La Vestale* (Giulia), Rossinis *Il barbiere di Siviglia* (Rosina), *Il turco in Italia* (Fiorilla), *Armida* og også Puccinis *Tosca* og Glucks *Ifigenia in Tauride* og *Alceste*. 

Hun slet med krigens elendigheter og en myopi som etterlot henne nesten blind på scenen, og ble i løpet av sin karriere ombrust av en rekke skandaler og konflikter. Hun gikk fra å være overvektig til å bli en glamorøs kvinne, skjønt vekttapet kunne senere ha bidratt til hennes stemmeforfall og relativt tidlige ende på karrieren. 

Pressen var særlig opptatt av Callas’ angivelige divaoppførsel, hennes antatte rivalisering med Renata Tebaldi og kjærlighetsaffæren med Aristoteles Onassis. Hun hadde et forhold til Onassis mens begge var gift. Etter at de var skilt på hver sin kant giftet Onassis seg med Jacqueline Kennedy istedet.

Callas spilte inn flere plater, både med operaer og solokonserter. De mest interessante opptakene har en tendens til å være sceneopptak. EMI har gitt ut flere, blant annet Norma (1952), Medea (1953, 1958, 1959 og 1961) Macbeth, Anna Bolena, La Sonnambula (1955 og 1957), Un Ballo in Maschera. Det er også oppdaget nye opptak med Callas i Puritani, Don Carlo, Tristan und Isolde, Il Turco in Italia. 

Callas kombinerte bel canto-teknikk med en glimrende skuespillerkunst. Hennes store register og stemme utmerket seg med en karakteristisk, fascinerende klang, og hun benyttet seg av den med en teknisk virtuositet som alltid var underlagt det dramatiske uttrykk. Hun var en allsidig sangerinne, med et repertoar som spant seg fra klassisk opera seria til bel canto-operaene av Donizetti, Bellini og Rossini, til Verdi, Puccini, og tidlig i karrieren også til musikkdramaene av Wagner. Hennes musikalske og dramatiske talenter gav henne kallenavnene *La Divina* («Den guddommelige») og «Århundrets primadonna». Hennes bidrag ble i størst grad gjenoppførelsen av flere glemte posisjoner av det eldre operarepertoaret. 

Det faktum at hun ofret seg for kunstens skyld, problemer i privatlivet og muligens også vekttapet, førte til at hun fikk problemer med stemmen i begynnelsen av 1960-tallet, som med tiden ble verre, og førte til at karrieren hennes varte relativt kort (18 år) til en operasangerinne å være. I 1965 forlot hun operascenen for godt. 

Hun spilte tittelrollen i filmen *Medea* av Pier Paolo Pasolini i 1969, og har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.

Callas' artistiske prestasjoner har vært så store at Leonard Bernstein beskrev henne som «Operaens bibel», og hennes innflytelse så varig at *Opera News* i 2006 skrev at «nesten tretti år etter hennes død er hun fremdeles definisjonen på divaen som artist – og fremdeles en av den klassiske musikks best selgende vokalister».

## Referanser


## Eksterne lenker
* 
* 
*